Historie.

Firma byla zapsána do obchodního rejstříku 1. března 1995 jako ŠKODA DOPRAVNÍ TECHNIKA s. r. o., od 10. prosince 2004 působí pod názvem ŠKODA TRANSPORTATION s.r.o., od 1. dubna 2009 se současnou právní formou akciové společnosti. V letech 1995–2001 byla majitelem Škody Transportation společnost ŠKODA a. s. (IČO 00213101), od roku 2003 pak ŠKODA HOLDING a. s. (IČO 26163632, dříve Divide et impera a.s.). V roce 2006 Škoda Holding zanikla fúzí sloučením se společností HQU International, a.s. (IČO 26502399), která se později přejmenovala na Škoda Holding (v roce 2010 pak na ŠKODA INVESTMENT a.s.).  V roce 2003 koupila mateřskou Škodu Holding firma Appian Group se sídlem v Nizozemsku a s nejasnou vlastnickou strukturou. Ta zahájila ve společnosti restrukturalizaci s cílem zaměřit se pouze na dva hlavní výrobní obory – klasickou energetiku a dopravní strojírenství. Roku 2004 byla odprodána Škoda JS a Škoda Kovárny a Hutě a v roce 2009 Škoda Power, takže se ze Škody Holding stala pouze prázdná slupka. Samotná Škoda Transportation odkoupila několik společností z oboru dopravy a stala se hlavní součástí skupiny, za rok 2010 poprvé sestavila konsolidovanou účetní závěrku a dosáhla konsolidovaných tržeb ve výši 12,1 mld. Kč. V roce 2010 se vlastníkem Škody Transporation stala ŠKODA HOLDING a.s. (IČO 28423518, dříve BTY Czech, a.s.), v roce 2011 pak společnost SKODA INDUSTRY (EUROPE) se sídlem na Kypru, která se v roce 2013 přejmenovala na CEIL (CENTRAL EUROPE INDUSTRIES) LTD. V listopadu 2017 podepsala skupina PPF smlouvu na 100% podíl ve Škodě Transportation a další aktiva, mj. ochrannou známku Škoda. Výsledná cena byla zveřejněna v červnu 2018 a činila 326 milionů eur, tj. v přepočtu 8,3 miliardy korun podle kurzu z dubna 2018.

Vlastníci.

V dubnu 2010 se vlastníkem Škody Transporation stala ŠKODA HOLDING a.s. (IČO 28423518, dříve BTY Czech, a.s.), Dne 20. září 2010 bylo oznámeno, že společnost Škoda Transportation byla prodána skupinou Appian čtyřem fyzickým osobám, a to dvěma manažerům společnosti Appian (Marek Čmejla a Jiří Diviš) a dvěma manažerům Škody Holding (Tomáš Krsek a Michal Korecký). Pravděpodobní noví vlastníci oznámili, že uvažují o uvedení akcií společnosti na burzu. Podle některých mediích šlo jen o formalitu, když tito vlastníci již dávno ovládali dceřinou Appian Group. V listopadu 2011 se stal dalším akcionářem Jaromír Šilhánek, šéf dceřiné společnosti Škoda Electric, a další tři akcionáře společnost získala v roce 2012. Prvním byl Josef Bernard, který začínal ve Škodovce jako technik a později byl šéfem Škody Transportation, a dalšími Marek Krsek a Tomáš Ignačák spojený především s firmou Pars nova. Devátým akcionářem se v roce 2014 stal Michal Kurtinec. V lednu 2015 nahradil Josefa Bernarda ve funkci Tomáš Ignačák a je současným generálním ředitelem společnosti.  Od března 2011 je v obchodním rejstříku jako jediný akcionář Škody Transportation zapsána společnost Skoda Industry (Europe), kterou mají ovládat výše uvedení vlastníci. Vlastní jí však společnost Maranex Finance registrovaná na Marshallových ostrovech a společnost Conitor Terra registrovaná na Guernsey. Skoda Industry (Europe) se v roce 2013 přejmenovala CEIL (Central Europe Industries). Svým neznámým vlastníkům Škoda Transportation vyplatila v letech 2010 až 2013 dividendy v celkové výši přes 16 mld. Kč. V roce 2015 98,75 % akcií jediného akcionáře nepřímo vlastní Tomáš Krsek, Michal Korecký, Marek Čmejla a Jiří Diviš. Se svým jediným akcionářem má společnost uzavřených několik dlouhodobých úvěrových smluv, v roce 2015 mu společnost dluží 2 mld. Kč s úrokem 10 % p.a.  Dlouhodobým zájemcem o koupi Škoda Transportation byla čínská CRRC Zhuzhou Locomotive (), dceřiná společnost čínské CRRC Corporation Limited (). Podle tehdejší ministra průmyslu Jana Mládka zájemce požadoval garanci, že privatizace Škody Transportation proběhla nezpochybnitelným způsobem, kterou mu odmítl poskytnout. Později se o koupi Škody Transportationsy ucházel Siemens a spekulovalo se o zájmu o koupi skupinou Energetický a průmyslový holding. Smlouvu na koupi akcií Škodu Transportation a souvisejících aktiv nakonec uzavřela v listopadu 2017 skupina PPF. Transakce byla dokončena v dubnu 2018, celková částka dosáhla výše 326 milionů eur. Dne 7. května 2019 oznámila skupina PPF, že prodala svůj 10% podíl ve Škodě Transportation, cena nebyla zveřejněna.

Produkty.

V oblasti tramvají modernizovala Škoda Dopravní technika v 90. letech 20. století celkem 26 plzeňských tramvají Tatra T3 na typ T3M.0 (tovární označení Škoda 01T; 1993–1999) a 20 libereckých tramvají T3 na typ T3M.04 (tovární označení Škoda 02T; 1995–1999). V roce 1997 vyrobila první vlastní tramvaj Škoda 03T (též LTM 10.08, „Astra“, „Anitra“), která byla postupně do roku 2006 dodána do pěti českých tramvajových provozů. Na ni navázaly další typy, z nichž některé byly také exportovány. Nejmodernějšími typy tramvají jsou stroje dodávané pod obchodním jménem Škoda ForCity.  Pro pražské metro modernizovala Škoda Transportation v letech 1996–2011 soupravy 81-71 na typ 81-71M. V roce 2003 vyrobila prototyp nového vozu metra typu 6Mt. Podílela se také na výrobě a modernizaci souprav 81-553 pro Kazaň a Kyjev (souprava Slavutyč) a podílí se na výrobě souprav NěVa pro Petrohrad. Na začátku roku 2020 podepsala smlouvu na dodávku souprav metra pro Varšavu.  Vyrábí elektrické lokomotivy typu 109E (řada 380 ČD a 381 ZSSK) a modernizuje elektrické lokomotivy 71E na typ 71Em (řada 163 → řada 363.5 ČD Cargo). V oblasti železniční dopravy v roce 2020 společnost nechystala žádný nový typ lokomotivy, namísto toho se zaměřovala na vývoj a výrobu elektrických jednotek, jako jsou například RegioPanter (typ 7Ev) a InterPanter (typ 10Ev).

Další činnost.

Škoda Transportation založila v roce 2005 společně se Západočeskou univerzitou v Plzni science center Techmania, Mezi cíle science centra patří znovuoživení zájmu mládeže o studium techniky a celkové zvýšení povědomí veřejnosti o vědě a technice. V roce 2015 Techmanii navštívilo přes 271 tisíc turistů, stala se tak třetím nejnavštěvovanějším turistickým místem v Plzni.  Společnost je příjemcem dvou investičních pobídek ve formě slevy na daně z příjmů v celkové možné výši 1 mld. Kč.

Skupina Škoda Transportation.

Škoda Transportation je mateřskou společností skupiny, která zahrnuje další firmy věnující se strojírenství a elektrotechnice: Škoda Electric, Škoda Vagonka, Škoda Polska (Polsko), Pars nova, MOVO, POLL, Sibelektroprivod (Rusko) a Ganz-Skoda Electric (Maďarsko). Celá tato skupina měla v roce 2013 téměř 3500 zaměstnanců a dosáhla tržeb 14,6 miliardy korun. Společnost také vlastní 32 % podíl ve společnosti Pragoimex.  V roce 2011 koupila Škoda Transportation firmu Autobusová doprava-Miroslav Hrouda ze Zbiroha. Hlavním důvodem této akvizice bylo, aby Škoda mohla v ostrém provozu testovat nově vyvíjené a vyráběné hybridní autobusy.  V roce 2013 založila Škoda Transportation v německém Mnichově dceřinou společnost Škoda Transportation Deutschland GmbH. Cílem německé Škodovky je vytvořit obchodně-technicko-servisní jednotku, která bude zodpovědná za rozvoj obchodních aktivit skupiny Škoda Transportation na německém, rakouském a švýcarském trhu. V tomtéž roce Škoda koupila ostravskou společnost Lokel, která se specializuje na projektování a dodávky elektrovýzbroje pro kolejová vozidla.  V roce 2015 Škoda Transportation koupila většinový podíl ve finské společnosti Transtech Oy, která se zabývá výrobou nízkopodlažních tramvají a dvoupodlažních železničních vozů.  V roce 2016 Škoda Transportation založila ve Spojených státech amerických novou dceřinou společnost Škoda Transportation USA. Hlavním cílem je vytvořit v USA plnohodnotné zázemí sestávající z business developmentu (identifikace a rozvoj obchodních příležitostí), technického oddělení, nákupu a projektového managementu až po výrobu. Založení firmy je prvním krokem plánované expanze na severoamerický trh.

ŠKODA TRANSPORTATION a.s. je česká strojírenská firma sídlící v Plzni. Působí v oblasti dopravního strojírenství, vyrábí kolejová vozidla pro městskou dopravu a železnici a navazuje na historii závodů Škoda.

Škoda Transportation a.s. is a Czech engineering company that continues the legacy of Škoda Works' rolling stock manufacturing that started at the end of 19th century in Pilsen. Following the first world war, the Works commenced locomotive production in a separate factory dedicated to that purpose. This factory became a separate company in the 1990s. Today, Škoda Transportation develops and manufactures electric rail vehicles for urban and railway transport.


Popis.

Obecně.

Jedinci se liší délkou v rozmezí od 46 do 76 cm a všeobecně mají rozpětí křídel okolo 1,1 m. Ve Spojených státech se průměrná hmotnost samců pohybuje okolo 710 g, zatímco průměr u samic je 1020 g. V rámci sexuálního dimorfismu jsou tedy samice až o 40 % větší než samci. Ptáci mají tmavě hnědé opeření s kaštanovými rameny, lemem křídel a stehny a bílý základ a konec ocasu, dlouhé žluté nohy a žluté ozobí. Hlasové projevy kání Harrisových tvoří velmi ostré zvuky. V přírodě se ptáci dožívají v průměru 11 let, nejdéle žijící zdokumentovaná samice měla 14 let a 11 měsíců. V zajetí se ptáci dožívají až 25 let.

Dravci v šatě mladých.

Dravci v šatě mladých jsou podobní rodičům, ale jsou více žíhaní a během letu je možné naspodu křídel pozorovat bledě žluté zbarvení s hnědým žíháním.

Poddruhy.

Jsou známy tři poddruhy káně Harrisovy:

Biotop.

Ptáci žijí v řídkých lesích a polopouštích, stejně tak i v mokřinách (s občasnými stromy) a v některých částech jejich rozšíření (Howell a Webb 1995) také v mangrovových bažinách, vyskytujících se v jihoamerické oblasti rozšíření. Káně Harrisova nemigruje a má trvalé teritorium, jehož velikost se pohybuje mezi 0,2 - 5,5 km.

Chování.

Potrava.

Potrava se skládá z malých živočichů včetně ptáků, ještěrek, savců a velkého hmyzu. Káně Harrisova loví ve skupinách, proto může ulovit též větší kořist, jako např. králíka.

Lov.

Ačkoliv je většina dravců samotářských a setkávají se pouze při hnízdění a tahu, káně Harrisova loví ve spolupracujících skupinách od dvou do čtyř jedinců. Tato kooperace je výsledkem adaptace na pouštní klima, ve kterém žije. Jedna lovecká technika spočívá v tom, že malá skupina létá vepředu a pátrá po kořisti, zatímco jiný člen této skupiny letí zezadu a kořist nahání, a to tak dlouho, dokud není kořist zahnána do pasti a následně rozdělena. Jiná technika je založena na tom, že celá skupina se rozmístí okolo kořisti a jeden člen ji usmrtí.

Predátoři.

Největším predátorem dospělých kání je výr virginský, pro mladé ptáky představují největší nebezpečí zejména kojoti a velcí krkavci, kteří vybírají i jejich hnízda. Káně však svá hnízda aktivně brání; v případě pokusu o napadení hnízda se dorozumívají varovným voláním a na predátora útočí celá skupina, aby jej od vyplenění hnízda odradila.

Hnízdění a mláďata.

Káně Harrisovy hnízdí na malých stromech, křovinách nebo kaktusech (viz švédské pojmenování - kaktusvråk). Hnízdo je většinou kompaktní, vystavěné z větviček, kořenů rostlin, listů, mechu a kůry. Hnízdo většinou staví samice. Snůška obsahuje většinou dvě až čtyři vejce barvy bílé až namodralé, občas se světle hnědými nebo šedými skvrnami. Hnízdoši jsou zprvu světle žlutohnědí, v pěti nebo šesti dnech změní barvu na tmavě hnědou.  Velmi často obývají hnízdo tři káně: dva samci a jedna samice. Diskutuje se o tom, zda se jedná o polyandrii, matoucí je tzv. backstanding, kdy jeden pták stojí na zádech prvního, případně ještě třetí na zádech druhého. Inkubační doba je od 31 do 36 dnů a na snůšce sedí většinou samice. Ve 38 dnech začínají mláďata prozkoumávat okolí hnízda a ve 45 až 50 dnech začínají létat. Samice hnízdí dvakrát nebo třikrát do roka. Mláďata mohou zůstat se svými rodiči až tři roky a v té době pomáhají s vyváděním dalšího potomstva.

Lidé a káně Harrisovy.

Změny biotopu.

Ačkoli není káně Harrisova ohroženým druhem, její divoká populace je v současné době na ústupu kvůli ztrátě životního prostředí, pod tlakem určitých okolností je však nicméně známo, že se stěhuje v rámci rozvinutých oblastí. V současné době se jako původní druh vyskytuje na území sedmi států Střední, Jižní a Severní Ameriky, na území dalších dvou, Panamy a Surinamu, je její původ nejistý. Od roku 2004 je v Červeném seznamu IUCN zařazeno do kategorie málo dotčených druhů a v CITES jej nalezneme v příloze II. V roce 2003 populace káně Harrisovy čítala přibližně 390 000 jedinců žijících na ploše velké zhruba 6 000 000 km.

Sokolnictví.

Okolo roku 1980 se začal zvedat zájem o užívání káně Harrisovy v sokolnictví a nyní je nejpopulárnějším dravcem na západě (kromě Asie) chovaným pro tyto účely, a to hlavně kvůli jednoduchému výcviku a snadné socializaci.

V umění.

John James Audubon vytvořil ilustraci káně Harrisovy v publikaci "Birds of America" (Londýn, 1827-38) na desce č. 392 s titulem "Louisiana Hawk - "Buteo harrisi"". Obraz byl vyryt a kolorován Robertem Havellem v londýnské dílně v roce 1837. Originální dílo bylo zakoupeno Newyorskou historickou společností, kde je možné jej zhlédnout až do nynějška (leden 2009).

Káně Harrisova ("Parabuteo unicinctus") je středně velký dravec z čeledi jestřábovitých, vyskytující se v rozmezí od jihozápadu Spojených států jižně až po Chile a střední část Argentiny. Jeho výskyt je občas hlášen i v západní Evropě, většinou ve Velké Británii. Káně Harrisova je oblíbeným sokolnickým druhem; je tedy pravděpodobné, že její výskyt v Evropě má původ právě v jedincích, kteří unikli ze zajetí.

Harris's hawk ("Parabuteo unicinctus"), formerly known as the bay-winged hawk or dusky hawk, and known in Latin America as peuco, is a medium-large bird of prey that breeds from the southwestern United States south to Chile, central Argentina, and Brazil. Birds are sometimes reported at large in Western Europe, especially Britain, but it is a popular species in falconry and these records almost certainly all refer to escapes from captivity.


Zápletka.

Příběh začíná když příjemný hlas Christopher Evan Welch popisuje dvě hlavní hrdinky,nejlepší kamarádky Vicky (Rebecca Hall) a Cristina (Scarlett Johansson),které přijíždí na léto do slunné Barcelony. Vicky je dívka s ujasněnou budoucností. Chystá se v Barceloně dopsat svou absolventskou práci a následně na to se vdát. Zatímco Cristina je naprostý opak, dívka, jež se nebrání novým zážitkům, zkušenostem. Vyhledává drama, která zpestří její život. V Barceloně jsou ubytované u vzdálené příbuzné Vicky, u Judy (Patricia Clarkson) a jejího manžela Marka (Kevin Dunn).  Jeden večer dívky navštíví vernisáž v místní galerii. Zde potkají poprvé pohledného, charismatického malíře Juana Antonia (Javier Bardem). Cristinu zaujme hned na první pohled a začne se na něj vyptávat. Od Judy zjistí jeho dramatický příběh o bouřlivém vztahu Juana a jeho ženy, Marie Elena (Penélope Cruzová), které vyústil až v touhu se navzájem zabít. Tento fakt Cristininu touhu poznat tohoto malíře ještě více posílí. Ještě tutéž noc je Cristina a Vicky na večeři, kde nečekaně potkávají Juana Antonia. V krátké době dostávají od charismatického Juana nabídku letět s ním do městečka Oviedo. Víkend za účelem poznání krásného historického městečka, ochutnání skvělého vína a jídla a milování ve třech. Poslední nabídka Vicky urazí a razantně odmítá. Cristina naopak je nadšena a souhlasí. Nakonec obě dívky svolí a odletí s Juanem.  První den proběhne velice úspěšně. Juan Antonio je skvělý průvodce, ukazuje krásy Ovieda, zajímavá místa se skvělým jídlem a pitím. Vypráví dramatický příběh svého manželství s Marií Elenou, se svou životní láskou. Na závěr dne, Juan Antonio navrhne dívkám sdílení své postele spolu s ním. Vicky opět razantně odmítá. Cristina přijímá. Ovšem těsně před lehnutí Cristiny a Juana Antonia do postele se Cristině udělá zle. Následující dny Juan Antoino prožívá pouze s Vicky, Cristina zůstává v hotelovém pokoji. Vicky pozná další krásná místa Ovieda včetně otce Juana, starého básníka. Poslední noc se pro Vicky stane záhadným způsobem neuvěřitelně romantická, podlehne Juanu Antoinovi a pomiluje se s ním.  Následný den se všichni tři vrací. Vicky svou noc Cristině zamlčí. Po návratu uběhne několik dní během níž se Juan Antoinio neozývá ani Cristině ani Vicky. Jednoho dne se ozve Cristině, která je z něho nadšena. Od té chvíle jí vyjadřuje náklonnost a podniká s ní jednu akci za druhou. Cristina je šťastná.  Zanedlouho přijíždí za Vicky její snoubenec Doug (Chris Messina), jenž naplánoval svatbu ve Španělsku. Tak se i stane. Mezitím Cristina žije s Juanem Antoiniem. Jejich vztah plyne normálně až do chvíle kdy Juanovi volají z nemocnice. Jeho životní láska a žena Marie Elena se pokusila o sebevraždu. Juan se rozhodne ji ubytovat u sebe. Cristina není nadšena, ale souhlasí. Po čase se ukazuje, že Mariina přítomnost vztahu jenom přispívá. Nakonec se z nich stává milenecká trojice.  Příběh se později opět vrací k Vicky a to ve chvíli, kdy začíná váhat ve svém manželství s Dougem. To umocní ještě nechtěné zahlédnutí Judy, která se líbá s cizím mužem. Následně Vicky zjišťuje, že Judy byla téměř celý život v manželství s Markem nešťastná. Vicky nechce udělat stejnou chybu jako Judy a tak se rozhodne spatřit Juana Antoina ještě jednou. V té době už je Juan Antoinio zase sám. Cristina opustila trojici, protože se začala cítit nejistá a nespokojená. Později na to mezi Marií Elenou a Juanem Antoinem vypukli opět bouřlivé hádky až Marie Elena odchází.  Další den se Juan a Vicky sejdou v jeho ateliéru. Juan vyzná Vicky lásku a začne ji líbat. Situace se dramaticky vyhrotí vpádem Marii Eleny se zbraní. Vicky je nechtěně postřelena do dlaně.  Příběh končí. Vicky, Cristina a Doug odlétají do USA. Vicky nikdy Dougovi neřekla pravdu o jejím zranění. Vše se vrací do normálu. Vicky a Doug mají svůj manželský svět a Cristina je opět na začátku sebe nalezení. Celý příběh tedy končí přesně tam kde začal.

Recenze.

Film vydělal kolem 90 miliónu dolarů po celém světě. Přičemž jeho rozpočet byl 20 miliónů dolarů. Tím se stal jedním z nejziskovějších filmů Woodyho Allena.  „ Penelope Cruzová zahrála jednu z jejich nejctěnějších, nejplnějších charakterů.“ „ Je to jednoduše Woodyho nejlepší komedie za tento rok... Jeho hvězdy opravdu zářily, zvláštní a velmi komický Javier Bardem, Scarlett Johansson, Rebecca Hall, Patricia Clarkson a ze všech nejlepší Penelope Cruzová.“ „Sexy a vtipné.“ „Vášnivé, šílené a sexy. Penelope Cruzová je ohromující. Podívejte se!“

Vicky Cristina Barcelona je romanticko-dramatická filmová komedie, kterou napsal a režíroval Woody Allen. Film byl natočen roku 2008. Hlavní role obsadili slavné herecké hvězdy Javier Bardem, Penélope Cruzová, Scarlett Johanssonová a Rebecca Hallová.

Vicky Cristina Barcelona is a 2008 romantic comedy-drama film written and directed by Woody Allen. The plot centers on two American women, Vicky and Cristina, who spend a summer in Barcelona, where they meet an artist, Juan Antonio, who is attracted to both of them while still enamored of his mentally and emotionally unstable ex-wife María Elena. The film was shot in Spain in Barcelona, Avilés and Oviedo, and was Allen's fourth consecutive film shot outside the United States.


Život v mládí.

Hering se narodil a vyrůstal ve městě Warmbronn. Po ukončení školní docházky pracoval na farmě nedaleko svého domova. Mezi lety 1907–1909 působil u vojska, konkrétně u pluku „König Wilhelm I.“ Následně se rozhodl pro další setrvání v armádě a dobrovolně si prodloužil službu o další tři roky. V roce 1912 se přidal k policii ve městě Heilbronn a v roce 1914 se oženil a měl jednoho syna.  Během první světové války byl Hering povolán, aby sloužil u kulometné roty 123. pluku. V roce 1915 s ní bojoval ve Francii a na západní frontě a setrval zde až do podepsání příměří v roce 1918. Za tu dobu povýšil do hodnosti četaře. Byl mu udělen Železný kříž I. třídy. Krátce po válce se vrátil k práci policisty ve městě Heilbronn.

Kariéra u policie a SS.

V roce 1919 se u policie posunul na kriminální oddělení (Kripo) v Göppingen poblíž Stuttgartu a získal práci detektiva. V roce 1920 vstoupil do SPD (Sociálnědemokratická strana Německa). Během Výmarské republiky rázně zakročoval proti NSDAP, SA i SS. Byla mu dána přezdívka „náckožrout“. V roce 1933 se však nacisté dostali k moci ("Machtergreifung") a vehementně se dožadovali jeho propuštění z policie. Ovšem Heringovi pomohl fakt, že se už od roku 1912 při práci pro kriminální policii znal s jeho pozdějším představeným Christianem Wirthem. Navzdory hlasitým protestům místních SA a SS tak Hering nadále pokračoval v práci u policie. Přesto však podlehl a v květnu 1933 vstoupil do NSDAP, proti které do nedávna bojoval. V roce 1934 byl jmenován hlavním velitelem kriminální policie v Göppingen. Po vypuknutí druhé světové války, konkrétně v prosinci 1939, byl Hering společně s dalšími vysokými důstojníky kriminální policie převelen do polské Gdyně. Jeho úkolem bylo přemístění tzv. Volksdeutsche do Generálního gouvernementu.  Koncem roku 1940 Hering zastával různé funkce v rámci akce T4. Po skončení svého úkolu v Gdyni byl převezen do centra eutanázie v Sonnensteinu, kde sloužil jako asistent pro policistu jménem Schemel. Poté se stal vedoucím v stejného centra v Hartheimu, souběžně také působil v Hadamaru a Bernburgu.  Po skončení akce T4 byl Hering převelen do Prahy na místní oddělení SD. Zde pobýval až do června 1942, kdy byl povolán do akce Reinhard, konkrétně do Lublinu. V srpnu 1942 zde nahradil svého dobrého známého Christiana Wirtha ve funkci velitele vyhlazovacího tábora Belzec. V táboře Hering sloužil jako velitel, a to až do jeho uzavření v červnu 1943. V březnu 1943, po návštěvě Heinricha Himmlera, byl povýšen do hodnosti "SS-Hauptsturmführer" (kapitán).  Jeden z podřízených Heringa, konkrétně Scharführer Heinrich Unverhau, svědčil o dvojici Hering a Wirth následovně": „Oba dva to byli zlí lidé a personál z nich měl strach a báli se jich. Hering dokonce zastřelil dva ukrajinské strážné za to, že se jim nelíbilo, co se v Belzecu děje.“"  Jeden z mála přeživších vězňů, Rudolf Reder, o Heringovi vypověděl následovně: „"Byl to vysoký tyran s širokými rameny a bezvýrazným obličejem. Již od pohledu působil dojmem bandity. Jednoho dne, když přestal fungovat motor na plynování lidí, tak dal objednat jeho opravu a nedovolil lidem v plynových komorách vylézt ven, ti museli čekat, než se motor opraví, aby mohlo být dílo dokončeno. Do tábora chodil velmi zřídka, ale když už v něm byl tak se ho báli i samotní SS. Bydlel sám a měl pouze svého ukrajinského poskoka."“  Polák, Tadeusz Misiewicz, který pracoval na nádraží v Belzeci vyprávěl o Heringovi následující: „"Hering si pro sebe vynalezl nový druh zábavy, kterým se nesmírně bavil. Zábava spočívala v tom, že nechal Žida přivázat lanem ke svému vozu a Žid byl nucen za vozem utíkat a při tom na něj byl štván pes, který Žida kousal. Takto s Židem projel po městě Belzec a jeho obyvatelé toho byli svědky."“

Po operaci Reinhard.

Po skončení operace Reinhard byl Hering převelen do koncentračního tábora Poniatow, který byl pobočným táborem Majdanku. Zde se stal také velitelem. Netrvalo to však dlouho, protože ve dnech 3. a 4. listopadu 1943 německá policie zabila zbytek Židů v tzv. akci Erntefest, čímž byla operace Reinhard teprve definitivně dokončena. Hering se následně připojil ke svým kolegům z SS, kteří byli odveleni do Terstu v Itálii, aby zde sváděli boje s místními partyzány a vyvraždili i místní Židy. Hering zemřel dne 9. října 1945 za záhadným okolností v čekárně nemocnice sv. Kateřiny v Stetten im Remstal.

Gottlieb Hering (2. června 1887 – 9. října 1945) byl velitelem SS. Účastnil se akcí Reinhard a T4 a byl druhým a také posledním velitelem vyhlazovacího tábora Belzec. Hering se přímo podílel na genocidě židovského národa a spáchal mnoho vražd.

Gottlieb Hering (2 June 1887 – 9 October 1945) was an SS commander of Nazi Germany. He served in Action T4 and later as the second and last commandant of Bełżec extermination camp during Operation Reinhard. Hering directly perpetrated the genocide of Jews and other peoples during The Holocaust.


Životopis.

V roce 2006 získala roli mořské panny Emmy Gilbert v seriálu "". Seriál získal cenu "Logie Award" a "Nickelodeon Australia Kids' Choice Award". Byly natočeny dvě série a po krátké pauze se začalo uvažovat o třetí. V třetí sérii se ale už neobjevila, protože přijala nabídku na roli ve filmu "Messengers 2:The Scarecrow". Jeho natáčení začalo v Sofii v roce 2008 a 21. července 2009 v Austrálii byl vydán film na DVD.  Kromě hraní ve filmech a seriálech se také objevila v několika reklamách pro "Dreamworld", "Sizzler" a "Queensland Lifesaving".  Od roku 2011 hrála v seriálu Upíří deníky, kde ztvárnila postavu původní upírky Rebekah Mikaelsonové. V roce 2013 pak její postava volně přešla do spin-offu Upířích deníků pod názvem The Originals. V roce 2014 ze seriálu odešla z důvodu pracovního vytížení a nedostatku času na rodinu. V seriálu se však i nadále příležitostně objevuje, ovšem pouze už jako vedlejší postava.Však i tak je Claire úspěšná.

Osobní život.

Na konci roku 2005 absolvovala školu Stuartholme v Toowongu. Mezi její záliby patří plavání, volejbal, vodní pólo a taekwondo, ze kterého má černý pásek. Když byla mladší, zpívala ve školním sboru.  V červenci 2015 se zasnoubila se svým dlouhodobým přítelem, televizním producentem, Matthew Kaplanem. Dvojice se vzala v dubnu 2016. V dubnu 2017 Holt požádala o rozvod. V prosinci 2017 se zasnoubila s Andrewem Joblonem. V březnu 2018 se na svém instagramovém účtu přiznala, že prodělala potrat. Holt a Joblon se vzali v dubnu 2018. V říjnu 2018 herečka oznámila, že je těhotná. Syn James Holt Joblon se narodil dne 28. března 2019. V dubnu 2020 oznámila, že očekává druhého potomka. Claire oznámila, že čeká dcerku!

Claire Holtová (* 11. června 1988 Brisbane) je australská herečka. Její nejznámější role je Emma Gilbertová v seriálu "" a Rebekah Mikaelson v seriálech "Upíří deníky" a "The Originals".

Claire Lily Holt (born 11 June 1988) is an Australian-American actress, known for her roles as Emma Gilbert in "", Samara Cook in "Pretty Little Liars", Rebekah Mikaelson in "The Vampire Diaries", and its spinoff series "The Originals" and Kate in the 2017 survival horror film, "47 Meters Down".


Vznik pomníku.

Podle plánů z roku 1912 měl na místě vzniknout pomník zakladatelů Sokola Jindřicha Fügnera a Miroslava Tyrše. Tento pomník ale nikdy nevznikl. Před započetím výstavby Stalinova pomníku se na místě nacházel nově postavený stadion fotbalového klubu SK Slavia Praha; kvůli výstavbě pomníku byl stadion prakticky ihned po dostavění zbořen. Stavba pomníku byla zahájena 22. prosince 1949 za účasti Antonína Zápotockého. Vlastní práce na sousoší začala ale až v únoru 1952 a celé pak bylo odhaleno pod heslem „Svému osvoboditeli – československý lid“ po setmění 1. května 1955, tj. po smrti Stalina a nedlouho před Chruščovovou kritikou Stalinova kultu osobnosti.  Sochařem byl Otakar Švec, architekty Jiří Štursa a jeho manželka Vlasta Štursová, kteří řešili podstavec a okolí pomníku. Švec a Štursa před válkou pracovali na projektu pomníku prezidenta T. G. Masaryka v témže místě. Projekt umístil pomník na dobře viditelné místo nad letenské vyústění Čechova mostu. Byl ztvárněn jako řada za sebou stojících postav v čele s Josifem Stalinem; za ním stály postavy pracujících. Po Stalinově levé ruce to byli zástupci sovětského lidu (dělník, vědec, kolchoznice a rudoarmějec) a po jeho pravé ruce pak zástupci lidu československého (dělník, rolnice, novátor a vojín). Dvě z postav měly konkrétní podoby, a to Julia Fučíka a Ivana Vladimiroviče Mičurina.  Pomník ze žlutobílých opracovaných žulových kvádrů stál na rozsáhlé železobetonové konstrukci o výšce 15 metrů, zapuštěné do letenského svahu. Vlastní sousoší mělo rozměry: 15,5 m výšky, 12 m šířky a 22 m délky. V základech (7 metrů pod horní hranou podstavce) je zabudováno třiadvacet základních kamenů z nejrůznějších míst republiky (například část ze základů Staroměstské radnice, čedič z Řípu, onyx z Inovce, kámen z Ležáků, česká žula ze Skutče a také část nejstarší slovanské baziliky z Velehradu). Náklady na stavbu tohoto monumentu byly 140 miliónů tehdejších korun nových (po měnové reformě v roce 1953), spotřebováno bylo 17 tisíc tun materiálu.

Lidová tvořivost.

Ujalo se lidové pojmenování pomníku "Fronta na maso", Jan Werich jej nazval "tlačenicí". Samotná čtvrť Letná byla pak přezdívána "Záprdelí".

Likvidace pomníku.

Po vystoupení Stalinova nástupce N. S. Chruščova, který odsoudil tzv. Stalinův kult osobnosti, českoslovenští komunisté rozhodli pomník zlikvidovat. Konečné rozhodnutí znělo monument zlikvidovat částečným odstřelem. Stalo se tak v listopadu roku 1962. Destrukční práce si vyžádaly 4,5 milionu korun, dlažební kostky a nepoužitelný materiál byl odvezen do slepého ramene Vltavy u Rohanského ostrova (některé kousky však dodnes zdobí sbírky kuriozit mnoha Pražanů). Svoji funkci tak plnil pouhých sedm let. Odstřelován byl několik týdnů; celá akce byla přísně střežena, bylo zakázáno oblast fotografovat, detonace však byly slyšet po celé Praze.

Po zničení pomníku.

Podstavec a jeho podzemní prostory jsou poškozené, betonové konstrukce se drolí, stropy prosakuje voda, ocelové výztuže korodují. Náklady na opravu se odhadují nejméně na 50 milionů korun. V podzemních prostorách pod pomníkem také proběhl průzkum jeskyňářů. Ti neobjevili žádné další tajné prostory (ač se o nich v minulosti často spekulovalo).  Ve středu 18. září 2019 rozhodl stavební úřad městské části Praha 7 na základě posudku, který si nechal zpracovat magistrátní odbor majetku či pražský radní pro majetek Jan Chabr, že město musí okamžitě uzavřít podzemní část pomníku a do pěti dnů pak musí konstrukci podepřít, jinak zůstane uzavřeno i horní prostranství. Do konce roku město musí nechat provést podrobnější analýzu včetně zátěžové zkoušky, na základě které rozhodne o dalším postupu. Posudek, na základě kterého bylo rozhodnutí vydáno, neobsahoval žádné výpočty, v době vydání rozhodnutí pracovníci Kloknerova ústavu teprve vytvářeli rozšířený posudek. V reakci na rozhodnutí stavebního úřadu Praha obratem podzemní část pomníku zavřela a zakázala vstup i do přilehlého okolí včetně horního prostranství kolem metronomu. Průchod po chodníku ve svahu bezprostředně pod památníkem zůstal otevřený. Městská policie dostala pokyn věnovat dodržování zákazu zvýšenou pozornost a porušení zákazu pokutovat.

Stalinův pomník v umění.

Literatura.

Osudem pomníku a jeho tvůrce Otakara Švece se zabývá román Rudolfa Cainera (uváděn také jako Rudla Cainer) "Žulový Stalin".

Film.

Stalinův pomník byl údajně zachycen pouze ve třech československých hraných filmech (všechny jsou z roku 1960): "Valčík pro milión" (barevný film, režie Josef Mach), "Holubice" (režie František Vláčil) a "Páté oddělení" (špionážní detektivka, režie Jindřich Polák).  V roce 2016 byla na místě pomníku postavena jeho částečná replika pro potřeby filmu "Monstrum", který natočila Česká televize podle scénáře a v režii Viktora Polesného (film je k dispozici ke zhlédnutí na webu ČT). Inspirací pro film byla kniha "Žulový Stalin."  Pomníku je věnován 13minutový barevný dokument "Pomník lásky a přátelství" z roku odhalení pomníku (1955).

Divadlo.

Národní divadlo Brno uvedlo 7.2.2020 operu "Monument", inspirovanou osudem Otakara Švece a vytváření sochy Stalina.

Stalinův pomník bylo žulové sousoší v Praze na Letné. Bylo postaveno na počest sovětského vůdce Josifa Vissarionoviče Stalina v období poválečného kultu osobnosti. Stálo v letech 1955–1962. Bylo největším skupinovým sousoším v Evropě. Mohutná podsklepená terasa pomníku stojí na místě dosud, roku 1991 byl na ni umístěn metronom sochaře Vratislava Karla Nováka.

Stalin's Monument was a granite statue honoring Joseph Stalin in Prague, Czechoslovakia. It was unveiled on 1 May 1955 after more than years of work, and was the world's largest representation of Stalin. The sculpture was demolished in 1962.


Životopis.

Narodila se v Oši v tehdejší Kyrgyzské SSR. V roce 1972 absolvovala Filozofickou fakultu Moskevské státní univerzity. V příštích šesti letech pak působila na Kyrgyzské státní univerzitě. Je vdaná a má dvě děti.  Její politická kariéra začala v roce 1981 v řadách Komunistické strany Sovětského svazu (KSSS). V osmdesátých letech působila jako vedoucí sovětské delegace při UNESCO v Paříži a poté jako sovětská velvyslankyně v Malajsii. V roce 1992 si ji prezident již samostatného Kyrgyzstánu Askar Akajev vybral za ministryni zahraničí a místopředsedkyni vlády. Zanedlouho funkce opustila, neboť se stala první velvyslankyní Kyrgyzstánu v USA a v Kanadě. Do funkcí v Kyrgyzstánu se vrátila v roce 1994 a zastávala je tři roky. V letech 1998 až 2001 byla velvyslankyní ve Spojeném království, v letech 2002 až 2004 byla zástupkyní vedoucího mise OSN v Gruzii.  Po návratu do vlasti v roce 2004 se stala politicky aktivní. V prosinci 2004 spoluzakládala politickou stranu "Ata-Jurt" (Vlast). Ve volbách v roce 2005 však kandidovat nemohla, neboť právní úprava vyžadovala, aby kandidáti před volbami měli pětiletý nepřetržitý pobyt v Kyrgyzstánu, což s ohledem na své působení ve Spojeném království (v roli velvyslankyně) nesplňovala.  V roce 2005 patřila k hlavním vůdcům Tulipánové revoluce, která vedla ke svržení prezidenta Akajeva. Poté několik měsíců zastávala funkci ministryně zahraničí v prozatímní vládě Kurmanbeka Bakijeva. Po zvolení Bakijeva prezidentem a nástupu premiéra Felixe Kulova se jí nepodařilo získat podporu pro své setrvání ve funkci ministryně. V následných doplňovacích volbách nebyla zvolena ani do parlamentu. V listopadu 2006 patřila ke klíčovým postavám demonstrací volajících po nové demokratické ústavě.  V roce 2007 byla zvolena jako kandidátka sociální demokracie do kyrgyzského parlamentu. V říjnu 2009 se stala předsedkyní poslaneckého klubu opoziční sociální demokracie.

Nepokoje 2010.

V dubnu roku 2010 vypukly v Kyrgyzstánu masové nepokoje, kterých Otunbajevová využila k získání prezidentské funkce. Není jasné, zda je vhodnější tento čin označit jako státní převrat či revoluci. Po nástupu do funkce pokračovaly boje mezi jejími stoupenci a stoupenci svrženého prezidenta Bakijeva, těchto bojů využily uzbecké a kyrgyzské gangy, které rozpoutaly etnické střety. V těchto bojích zahynuly stovky až tisíce osob. Tyto události zůstávají dodnes nevyšetřeny a nevyjasněny.  V listopadu téhož roku došlo k prvním svobodným parlamentním volbám. O rok později byly uspořádány volby prezidentské, ve kterých Otunbajovová nekandidovala, čímž dodržela svůj slib. Vítězem se stal Almazbek Atambajev.

Roza Isakovna Otunbajevová (: ; * 23. srpna 1950) je kyrgyzská politička. Od dubna 2010 do prosince 2011 byla předsedkyní prozatímní kyrgyzské vlády, když v zemi převzala moc opozice.

Roza Isakovna Otunbayeva (Kyrgyz: Роза Исаковна (Исак кызы) Отунбаева, Roza İsaqovna (İsaq qızı) Otunbayeva; born August 23, 1950) is a Kyrgyz diplomat and politician who served as the President of Kyrgyzstan from 7 April 2010 until 1 December 2011. She was sworn in on July 3, 2010, after acting as interim leader following the 2010 April revolution which led to the ousting of President Kurmanbek Bakiyev. She previously served as Minister of Foreign Affairs and as head of the parliamentary caucus for the Social Democratic Party of Kyrgyzstan.


Příběh.

Gaiden.

Děj je zasazen do doby mezi první a druhou sérií. Hei a Yin jsou na útěku před syndikátem a opouštějí Tokio

Postavy.

Hei.

Hlavní hrdina seriálu a kontraktor BK-201, známý též jako „Černý smrťák”. Do Tokia přijel jako čínský výměnný student Li Shunsheng. Jeho schopností je používání elektřiny. Na rozdíl od jiných kontraktorů nemusí za použití své schopnosti platit žádnou daň (každý kontraktor za použití své schopnosti něco udělat, jako například lámat si prsty či vykouřit cigaretu).

Yin.

Její pravé jméno je Kirsi. Patří do Heiova týmu. Je loutkou bez citů, která dokáže pomocí vody vidět a sledovat danou osobu. Postupně si vytvoří určité citové pouto k Heiovi.

Mao.

Kontraktor, který dokáže ovládnout těla zvířat. O své pravé tělo přišel a žije v těle kočky. Stejně jako Yin, patří do Heiova týmu.

Carmine.

Neboli Havoc, vyrůstala spolu s Heiem, Ba a Amber. Poté co se z ní stala kontraktorka, získala schopnost vytvořit vakuum, čímž zabila tisíce lidí v jihoamerické válce, ale musela za to pít krev dětí. Posléze přišla o své schopnosti, ztratila paměť a ocitla se na bulharském venkově, kde začala žít normální život. Tam ji ovšem za nějaký čas našla M16, která jí chtěla vrátit schopnosti tím, že ji přivede k Bráně pekel. Heiovi se jí ovšem podaří zachránit. Poté co ji mučí, aby mu vyzradila informace o jeho ztracené sestře Bai, se rozhodne dovést ji k Bráně pekel. Část vzpomínek se jí vrátí, bohužel nic o jeho sestře si nepamatuje a jediné, co chce, je, aby ji Hei zabil, což Hei neudělá a společně utíkají, ovšem někdo ji zabije třemi ledovými hroty vraženými do hrudi. Hei ji ještě odvede do postranní uličky, kde Carmine umírá.

Huang.

Jediný lidský člen Heiova týmu. Jde o bývalého policistu. Nenávidí kontraktory a chová se k ostatním členům chladně, ale později se vztahy s nimi zlepší.

Misaki Kirihara.

Velitelka policejní sekce 4, která se zabývá kontraktory. Pronásleduje BK-201.

Suó Pavličenko.

V druhé sérii je druhou hlavní postavou. Je to třináctiletá ruská dívka, která má bratra-dvojče Šiona, který je kontraktor. O Šiona začnou mít zájem určité skupiny a Suó si s ním spletou. Suó se nakonec připojí k Heiovi a Maovi.

July.

Malý chlapec, „panenka”, který v první sérii spolu s kontraktory November 11 a April pracoval pro MI6. Po jejich smrti se však připojí k Heiovi a Suó.

Darker than Black je japonský animovaný seriál vytvořený Tensaiem Okamurou. Vznikly dosud dvě série; ta první, s podtitulem "Kuro no keijakuša" a o 25 dílech, byla vysílána od 5. května do 28. října 2007, druhá série s podtitulem "Rjúsei no Gemini" o 12 dílech pak od 8. září do 24. listopadu 2009.

Darker than Black, also known as, is an anime television series created and directed by Tensai Okamura and animated by Bones. It premiered across Japan from April 5, 2007 on MBS, TBS, and its affiliated broadcast stations, with its satellite television premiere in Japan on Animax in May 2007. The music for the series is composed by Yoko Kanno. The series has also been adapted into two manga series, which are serialized in "Monthly Asuka" and in "Young Gangan".


Historie.

Loď byla postavena roku 1925 v Brémách pro firmu Hapag-Lloyd a nesla název "Berlin III". Sloužila zprvu jako pasažérská loď k dopravě mezi Německem a New Yorkem, za nacistického režimu ji využívala k výletům organizace Kraft durch Freude a za druhé světové války byl Berlin III využíván jako lazaretní loď. V lednu 1945 se plavidlo zapojilo do operace Hannibal, jejímž cílem byla evakuace Němců z Východního Pruska. Nedaleko Svinoústí parník najel na minu, byl opuštěn a klesl ke dnu.  V roce 1949 Sověti loď vyzvedli, opravili a dali jí nové jméno podle admirála Pavla Nachimova. Od roku 1957 sloužila k přepravě osob na Černém moři, domovským přístavem byla Oděsa. V období karibské krize v roce 1962 byl "Admiral Nachimov" také využíván k přepravě sovětských vojáků na Kubu. V roce 1984 se kapitánem stal zkušený Vadim Markov.

Katastrofa.

Ve večerních hodinách 31. srpna 1986 posádka zpozorovala, že kurs parníku kříží loď na sypký náklad "Pjotr Vasev", a varovala před možností srážky. Kapitán Vaseva Viktor Tkačenko odpověděl, že má situaci plně pod kontrolou. Když se však obě plavidla těsně přiblížila, důstojník na palubě "Admirala Nachimova" zpanikařil a bez konzultace s kapitánem nařídil zpětný chod. Na tento manévr už nestačil "Pjotr Vasev" zareagovat a ve 23 hodin 12 minut prudce narazil do levoboku osobní lodi. Vznikl otvor o velikosti osmdesáti čtverečních metrů a "Admiral Nachimov" šel ke dnu během pouhých sedmi minut, takže nestačil ani spustit záchranné čluny. Vzhledem k blízkosti pevniny a příznivému počasí byly okamžitě zahájeny záchranné práce, ale z 1243 lidí, kteří byli na palubě "Admirala Nachimova", jich 423 utonulo. Šlo o jednu z největších tragédií v historii sovětské mořeplavby. O rok později se konal soudní proces, při kterém byli kapitáni obou lodí odsouzeni k patnácti letům vězení za zanedbání povinností.

SS Admiral Nachimov ( Адмирал Нахимов) byl sovětský osobní parník, který se potopil 31. srpna 1986 v Černém moři nedaleko Novorossijska. Při neštěstí zahynulo 423 osob.

SS "Admiral Nakhimov (), launched in March 1925 and originally named SS "Berlin, was a passenger liner of the German Weimar Republic later converted to a hospital ship, then a Soviet passenger ship. On 31 August 1986, "Admiral Nakhimov" collided with the large bulk carrier "Pyotr Vasev" in the Tsemes Bay, near the port of Novorossiysk, Russian SFSR, and quickly sank. In total, 423 of the 1,234 people on board died.


Pěstování.

Konopí je nenáročné na živiny a středně náročné na vodu, nejlepší předplodiny jsou hnojené okopaniny nebo bobovité ("Fabaceae"), samo je dobrou předplodinou. Vyžaduje neutrální až mírně kyselou půdní reakci. Hnojení a dobrý přísun vody, zejména v růstovém stádiu, může i několikanásobně zvýšit výnos. Vhodné je přihnojení močůvkou nebo kejdou. Seje se od půli dubna do půli května do jemně připravené, hluboké a kypré půdy. Klasicky se dělala zimní orba, dnes se doporučuje z důvodů ochrany před erozí a zabránění mineralizaci výsev vymrzající meziplodiny, která je na jaře zapravena před přípravou půdy k setí. Číselné agrotechnické hodnoty jsou uvedeny v tabulce.  U pěstování na semeno je výsevek 8–15 kg/ha a vzdálenost řádků od 40 cm, zatímco u konopí pěstovaného jako přadná rostlina se seje 30–40 kg/ha do řádků 10–20 cm. Autoři Moudrý a Strašil (1996) uvádí výsevek při pěstování na vlákno 100 kg/ha, kombinovaně 80 kg/ha a na semeno 20–30 kg/ha. Dříve se konopí pěstovalo i kombinovaně, pro semeno a vlákno zároveň. Při silném tlaku plevelů jsou rostliny slabé a výnos neuspokojivý. Zpomalený vývoj je zejména na utužené půdě, při zamokření nebo nedostatku přístupných živin.

Sklizeň.

Sklizeň je problematická, vláknité vysoké rostliny často ucpávají stroje. Jako opatření je doporučeno zvednutí mláticího stolu. Sklízí se před dozráním všech semen, jinak jsou velké ztráty výdrolem. Pěstování a sklizeň konopí na vlákno je ještě obtížnější a vyžaduje speciální techniku (Dostálek a kol., 2000).

Konopí coby omamná látka.

Podle Jednotné úmluvy o omamných látkách (1961) „cannabis“ značí „kvetoucí nebo plodící vrcholky konopí (kromě semen a listů, které nejsou doprovázeny vrcholky), ze kterých nebyla extrahována pryskyřice“, ale v běžném žargonu zahrnuje označení „cannabis“, „marihuana“ nebo „hašiš“ řadu různých přípravků z konopí, známých pod stovkami domácích jmen. V principu je správné tvrzení, že marihuana označuje psychoaktivní vrcholky samičího květenství či plodenství a hašiš pryskyřici, která se na těchto vrcholcích tvoří.

Konopí seté ("Cannabis sativa") je teplomilná jednoletá dvoudomá rostlina z čeledi konopovité ("Cannabaceae"), původem ze střední Asie. Tradičně se využívá jako olejnina a rostlina přadná, zařazuje se i mezi energetické plodiny.

Cannabis sativa is an annual herbaceous flowering plant indigenous to eastern Asia but now of cosmopolitan distribution due to widespread cultivation. It has been cultivated throughout recorded history, used as a source of industrial fiber, seed oil, food, recreation, religious and spiritual moods and medicine. Each part of the plant is harvested differently, depending on the purpose of its use. The species was first classified by Carl Linnaeus in 1753. The word "sativa" means things that are cultivated.


Život.

Roku 1919 vstoupil do Společnosti katolického apoštolátu (zvaném též SAC) a dne 6. června 1925 byl v Limburgu vysvěcen na kněze. Jako učitel působil ve studijních zařízeních palotinů v Schönstattu a v Alpách, od r. 1931 pak v Horním Slezsku, ve městech Katscher (Ketř) a Frankenstein (dnešní Ząbkowice Śląskie). Při mimořádných úkonech duchovní správy ukázal jako postní kazatel a exercitátor především mladým lidem cestu, jak žít svou vírou v době nacismu. Postavil se jednoznačně proti národněsocialistickému názoru a odvážně zvěstoval poselství křesťanství. Věděl, že nacismus je ideologie zla a nenávisti, zároveň byl hluboce přesvědčen o velikosti Ježíšova poselství lásky a navíc měl v sobě sílu a odvahu obojí nejen srozumitelně a nahlas pojmenovat, ale také konkrétně a prakticky uskutečnit.  V roce 1941 se stal duchovním správcem malé farnosti Strahovice na Hlučínsku. Kromě plnění povinností faráře se též věnoval exerciciím v exercičním domě sv. Josefa v Bránici a vystupoval jako kazatel na různých místech v širokém okolí. Jeho činnost byla sledována gestapem. Na základě udání byl 8. dubna 1943 pro „pobuřování národa z kazatelny“ zatčen a 10. července poslán do koncentračního tábora Dachau. „Jdu za svou cestou s Bohem,“ píše a pokouší se zde povzbudit sklíčené, pomoci hladovějícím. Učí se též česky – po válce chce zase působit na východě.  Když v prosinci 1944 vypukla v koncentračním táboře tyfová epidemie, byly některé vězeňské bloky (mezi nimi i „český“ blok č. 17) prohlášeny za uzavřené bloky smrti. Tehdy se P. Richard Henkes – vědom si náročných požadavků evangelia i rizik provázejících jeho rozhodnutí – přihlásil jako dobrovolný ošetřovatel k péči o nemocné a umírající. Mnohým tak daroval v posledních chvílích života jako člověk lidskou blízkost, mnohým jako kněz skrze svátosti blízkost Boží. Seznámil se zde i s P. Josefem Beranem, pozdějším pražským arcibiskupem a pražským kardinálem, dalším z kandidátů na blahořečení.  Při své službě nemocným však sám smrtelně onemocněl a své nemoci 22. února 1945 podlehl. Jeho tělesné ostatky byly zpopelněny a popel tajně převezen mimo koncentrační tábor. V neděli 7. června 1945, v den 20. výročí jeho primice, pak byl popel tohoto mučedníka lásky k bližnímu, přirovnávaného k polskému knězi P. Maxmiliánu Kolbemu, slavnostně uložen do hrobu na hřbitově palotinů v Limburgu.

Proces blahořečení.

Na základě svědectví o jeho životě se v neděli 25. května 2003 sešli v palotinském kostele Panny Marie v Limburgu čeští a němečtí kněží a věřící. Za účasti ostravsko-opavského biskupa Františka Václava Lobkowicze pak biskup limburské diecéze Franz Kamphaus zahájil diecézní proces o životě, ctnostech, smrti a pověsti svatosti služebníka Božího P. Richarda Henkese jako první krok směřující k jeho prohlášení za blahoslaveného. Diecézní proces byl uzavřen v lednu 2007 a dokumenty byly následně odeslány vatikánské Kongregaci pro blahořečení a svatořečení.  Blahořečení proběhlo 15. září 2019 v katedrále v Limburgu.

Pater Richard Henkes, SAC (narozen 26. května 1900 v Ruppachu ve Westerwaldu, zemřel 22. února 1945 v koncentračním táboře Dachau) byl německý kněz, kazatel, farář a exercitátor působící ve farnosti Strahovice na Hlučínsku.

Richard Henkes (26 May 1900 - 22 February 1945) was a German Roman Catholic priest and professed member from the Pallottines. Henkes served as a teacher but was best known for his preaching abilities in the pulpit where he made strong-worded condemnations of Nazism and the actions the Nazis were said to have made. Henkes offered indirect assistance to the German Resistance during World War II and was one of the more vocal German priests to condemn Nazism. This often worried his superiors who believed that Henkes placed his schools at great risk. He was critical of the regime's murder of the disabled and other atrocities which forced the S.S. to arrest him. His first arrest in 1938 saw him released but his second arrest in 1943 saw him sent to the Dachau concentration camp. It was during that time that he befriended Josef Beran (future cardinal) who taught him the Czech language.


Mládí.

Šklovskij se narodil v Hluchivě, městě v ukrajinské části ruské říše, do chudé ukrajinské židovské rodiny. Po absolvování sedmileté střední školy pracoval jako předák na stavbě Bajkalsko-Amurské magistrály. V roce 1933 začal studovat Fyzikálně-matematickou fakultu Moskevské státní univerzity.  Studoval až do roku 1938, kdy začal vyučovat postgraduální kurz v oddělení astrofyziky na Šternbergově astronomickém institutu, kde zůstal pracovat až do konce života. Zemřel v Moskvě ve věku 68 let.

Výzkum.

Specializoval se na teoretickou astrofyziku a radiovou astronomii, dále na studium slunečních korón, supernov, kosmického záření a jejich původu. V roce 1946 ukázal, že rádiové záření přicházející k nám ze Slunce pochází od ionizované vrstvy jeho koróny. Vyvinul matematické metody pro rozlišení mezi tepelnými a netepelnými rádiovými vlnami v Mléčné dráze. Dále je známý pro svůj návrh, že záření z Krabí mlhoviny je synchrotronovým zářením, ve kterém neobvykle energické elektrony zatáčejí prostřednictvím magnetického pole při rychlosti blízké rychlosti světla. Šklovskij navrhl, že kosmické záření z výbuchu supernovy do vzdálenosti 300 světelných let od Slunce by mohlo být zodpovědné za některá hromadná vymírání života na Zemi.  V roce 1959 zkoumal orbitální pohyby Marsova vnitřního satelitu Phobosu. Došel k závěru, že jeho oběžná dráha je ve stádiu rozpadu, a poznamenal, že pokud tento by byl tento rozpad přičítán tření o atmosféru Marsu, pak by satelit musel mít výjimečně nízkou hustotou. V této souvislosti vyslovil návrh, že by Phobos mohl být dutý, a pravděpodobně umělého původu. Tento výklad byl později vyvrácen podrobnějším studiem, ale zjevný náznak mimozemského vlivu podnítil představivost veřejnosti, i když je nejasné, jak vážně Šklovskij toto tvrzení myslel. Nicméně Šklovskij a Sagan argumentovali pro vážné úvahy o "paleokontaktu" s mimozemšťany na počátku historické éry a pro zkoumání mýtů a náboženských tradic na důkaz takového kontaktu.  Jeho kniha z roku 1962 ("Vesmír, život, inteligence"), byla rozšířena a znovu vydána v roce 1966 americkým astronomem Carlem Saganem, který je podepsán jako spoluautor, pod názvem "Intelligent Life in the Universe" (1966). Šlo o první komplexní diskusi o této oblasti. Diskutovali biologické stejně jako astronomické otázky předmětu, její unikátní formát, střídající se odstavce napsali Šklovskij i Sagan, čímž prokázali hluboké vzájemné porozumění a mohli tak vyjádřit své názory bez kompromisů.  V roce 1967, ještě před objevem pulsarů zkoumal Šklovskij v rentgenovém a optické záření objekt Scorpius X-1 a správně dospěl k závěru, že záření přichází z akreující neutronové hvězdy.

Citace.

V září 1965, učinil následující prohlášení, pokud jde o vyhlídky lidstva do budoucnosti:

Osobní život.

Jeho monografie, "Five Billion Vodka Bottles to the Moon: Tales of a Soviet Scientist," byla publikována po jeho smrti v roce 1991 nakladatelstvím W. W. Norton & Co.  V této své knize Šklovskij připomíná svou návštěvu Philipa Morrisona, který v roce 1959 se svým kolegou Giuseppe Cocconim z Cornellovy univerzity sepsal článek do časopisu Nature, který ohlašuje začátek moderního pátrání po mimozemském životě, a jejich diskusi o těchto otázkách.  Byl známý pro jeho ostrý vtip a extrémní sympatie. Kolegové v oddělení astronomie na Kalifornské univerzitě v Berkeley vzpomínají jeho návštěvu v roce 1970. Jako autor knihy "Intelligent Life in the Universe" byl tázán postgraduálním studentem, zda jsou pozorování UFO v Sovětském svazu stejně běžná jako ve Spojených státech. "Ne," odpověděl. "V této oblasti jsou Američané daleko vyspělejší než my."

Josif Samuilovič Šklovskij (; – 3. března 1985) byl sovětský astronom a astrofyzik. Je znám díky své práci v teoretické astrofyzice a jiných tématech, jakož i jako autor knihy z roku 1962 o mimozemském životě, jejíž revidovanou a rozšířenou verzi pomohl napsat americký astronom Carl Sagan v roce 1966 jako "Intelligent Life in the Universe".

Iosif Samuilovich Shklovsky (; sometimes transliterated "Josif, Josif, Shklovskii, Shklovskij") (1 July 1916 – 3 March 1985) was a Soviet astronomer and astrophysicist. He is remembered for work in theoretical astrophysics and other topics, as well as for his 1962 book on extraterrestrial life, the revised and expanded version of which was co-authored by American astronomer Carl Sagan in 1966 as "Intelligent Life in the Universe".


Kariéra.

Bødker byl hokejově vychováván v mládežnických celcích v dánského klubu Rødovre Mighty Bulls. Ve svých 15 letech se přestěhoval do Švédska, kde začal nastupovat za tým Frölunda Indians za který nastoupil v sezóně 2006-07 ve dvou zápasech Elitserien. Po sezóně byl vybrán Kitchenerem Rangers v Import draftu CHL a k Rangers se pro sezónu 2007-08 také připojil. Jeho první sezóna v OHL byla úspěšná, když vstřelil 29 gólů a připsal si 44 asistencí. V playoff se mu dařilo ještě více, když si připsal 35 bodů ve 20 zápasech a s Kitchenerem vyhráli J. Ross Robertson Cup pro mistra ligy OHL. V Memorial Cupu byli poraženi ve finále týmem Spokane Chiefs. V roce 2008 byl vybrán už na 8. místě vstupního draftu NHL týmem Phoenix Coyotes a hned v sezóně 2008-09 nastupoval v NHL za Phoenix Coyotes. Svůj první gól v NHL vstřelil 12. října 2008 brankáři Jeanu-Sébastienu Giguèrovi z Anaheimu Ducks. Později hrál také v NHL YoungStars Game 2009 v Montrealu, v Kanadě. Bødker byl přirovnáván k Henriku Zetterbergovi a nebo Mariánu Gáboríkovi.

Reprezentační kariéra.

Starší bratr Mikkela Bødkera - Mads je obráncem týmu Rögle BK v druhé švédské nejvyšší lize HockeyAllsvenskan a je pravidelným členem sestavy dánského národního týmu. Oba bratři spolu hráli už v reprezentaci do 20 let na MS juniorů 2007 (Divize I.) a pomohly týmu postoupit do elitní skupiny MS juniorů. A ačkoliv hrál Mikkel Bødker se soupeři až o dva roky staršími, tak si vedl dobře a vsítil jeden gól v pěti zápasech. Po roce hrál na MS juniorů 2008, kde byl druhý v kanadském bodování za Larsem Edlerem. Za reprezentaci dospělých nastupoval na Mistrovství světa v letech 2009 a 2011.

Mikkel Bødker (* 16. prosince 1989, Brønby, Dánsko) je dánský hokejový křídelní útočník hrající v týmu Ottawa Senators v severoamerické lize NHL.

Mikkel Bødker (surname alternately spelled Boedker; born 16 December 1989), is a Danish professional ice hockey right winger currently playing for HC Lugano of the National League (NL). He was selected eighth overall by the Phoenix Coyotes in the 2008 NHL Entry Draft, making him the highest-ever drafted Danish player. He also features on the cover of the video game "NHL 10" in Denmark and Norway.


Historie.

Město Zvečan vzniklo nedaleko místní pevnosti, ze které zůstaly pouze trosky. Rozvíjelo se v úzké soutěsce okolo řeky Ibar především díky obchodním trasám, které směřovaly z území dnešního Sandžaku a centrálního Srbska do Kosova. První informace o městě a jeho významu pocházejí z 11. století. Poprvé je připomínáno v souvislosti s pohraničními střety mezi středověkým Srbskem a Byzantskou říší.  Ve Zvečanské pevnosti měli své královské sídlo Nemanjićové.  Rozvoj moderního města umožnila výstavba průmyslového komplexu Trepča. Díky tomu se tak město rozšířilo až ke Kosovské Mitrovici a sousedním vesnicím Donje Korilje a Veliko Rudare. Od roku 1926 až do začátku druhé světové války (v roce 1941) se zde také nacházela anglická čtvrť, kde žili odborníci, kteří průmyslový komplex řídili. V roce 1933 byla v Trepči otevřena škola. Po skončení války a příchodu komunistů k moci byl podnik Trepča znárodněn a Britové odešli. V roce 1953 byl vybudován ve městě Dělnický dům s kinem a tanečním sálem. Později zde vznikl i hotel, poliklinika, pošta a bazén. Větší investice do infrastruktury města však skončily na začátku 70. let, kdy se celé jugoslávské hospodářství ocitlo v krizi.

Kultura a školství.

Ve Zvečanu se nachází Vysoká škola technických odborných studií a od roku 2001 i Fakulta umění Univerzity v Prištině. Často se zde konají koncerty a aktivity scény Národního divadla, která byla rovněž po roce 1999 přemístěna z Prištiny. Obec má i vlastní muzeum.  V blízkosti města se nachází také středověký Klášter Banjska.

Doprava.

Zvečanem prochází hlavní silniční tahy z Kosovské Mitrovice do centrálního Srbska údolím řeky Ibar. Ve stejném směru je také vedena i železniční trať. Zvečan má své vlastní nádraží, které slouží pro osobní i nákladní dopravu.

Zvečan (v srbské cyrilici Звечан, albánsky Zveçan) je město na severu Kosova. V roce 2011 mělo podle sčítání lidu 1297 obyvatel. Opština Zvečan (tzn. samotné město s okolními vesnicemi) čítala 7341 obyvatel. Zvečan je obydlen převážně Srby. Město se nachází v údolí řeky Ibar, nedaleko od Kosovské Mitrovice.

Zvečan () or Zveçan (), is a town and municipality located in the Mitrovica District in Kosovo. As of 2015, it has a population of 16,650 inhabitants. It covers an area of, and consists of a town and 35 villages.


Stavba.

Hlavními dodavateli této třídy byla španělská loděnice Navantia a americký koncern Lockheed Martin — výrobce systému Aegis. Stavba pětice fregat byla objednána v roce 2000. Do služby byly postupně zařazeny jednotky "Fridtjof Nansen" (2006), "Roald Amundsen" (2007), "Otto Sverdrup" (2008), "Helge Ingstad" (2009) a "Thor Heyerdahl" (2011).  Jednotky třídy "Fridtjof Nansen":

Konstrukce.

V designu a konstrukci lodí byly uplatněny prvky technologie stealth. Trup je rozdělen do 13 vodotěsných oddělení. Na palubě jsou kajuty pro 120 členů posádky a rezerva pro dalších 26 osob. Fregaty jsou vybaveny bojovým řídícím systémem Kongsberg MSI 2005F, zbraňovým systémem Aegis, multifunkčním radarem SPY-1F, 2D radarem Reutech RSR210N, trupovým sonarem Spherion MRS 2000 a sonarem s měnitelnou hloubkou ponoru CAPTAS Mk.2 V1.  Na přídi se nachází osminásobné vertikální odpalovací zařízení MK 41, ve kterém je standardně neseno 32 řízených střel RIM-162 ESSM. Ty slouží zejména k obraně proti protilodním střelám. Lodě nesou též osm protilodních řízených střel Naval Strike Missile s dosahem 160 km. Hlavňovou výzbroj představuje jedno 76mm rychlopalné dělo OTO Melara Super Rapid a čtyři 12,7mm kulomety. Na palubě jsou rovněž čtyři 324mm protiponorkové torpédomety, ze kterých jsou odpalována lehká protiponorková torpéda Sting Ray. Fregaty jsou vybaveny přistávací plochou a hangárem pro jeden protiponorkový vrtulník (Lynx, NH90).  Pohonný systém je koncepce CODAG. Tvoří jej dvě plynové turbíny General Electric LM2500 (19,2 MW) a dva diesely Izar Bravo 12V (4,5 MW), pohánějící dva lodní šrouby. Elektrickou energii vyrábí čtyři diesel-generátory MTU o výkonu 900 kW. Manévrovací schopnosti zlepšuje zatažitelné dokormidlovací zařízení v přídi. Nejvyšší rychlost dosahuje 27 uzlů. Cestovní rychlost je 16 uzlů. Dosah je 4500 námořních mil při rychlosti 16 uzlů.

Modernizace.

V roce 2016 získala firma Kongsberg Defence Systems zakázku na modernizaci sonarového a bojového řídícího systému těchto fregat.

Třída Fridtjof Nansen je třída fregat norského královského námořnictva vybavených americkým zbraňovým systémem Aegis a multifunkčním radarem SPY-1F. Fregaty jsou modifikací španělské třídy "Álvaro de Bazán" (dalším odvozeným projektem je australská třída "Hobart"). Celkem bylo postaveno pět jednotek této třídy. Ve službě nahradily třídu "Oslo", pocházející ze 60. let 20. století.

The "Fridtjof Nansen"-class frigates are a class of frigates that are the main surface combatant units of the Royal Norwegian Navy. The ships are named after famous, with the lead ship of the class bearing the name of Fridtjof Nansen, the Norwegian scientist, explorer and humanitarian. Five ships were ordered from Spanish shipbuilder Bazan (now Navantia). The total projected cost for all five ships is (about USD ). As of November 2018, four are in active service and one has sunk and has been decommissioned.


Historie.

• Urban Terror se začal vyvíjet v roce 1998. • Beta 1.0 si rychle získala popularitu, byla představena na QuakeCon 2000. • Beta 1.27 byla představena na podzim roku 2000. • Beta 2.0 byla vydána v červnu roku 2001. Beat 2.0 přinesla nové textury, modely, zbraně, zvuky a mapy. • V srpnu 2003 vyšla beta 3.0, jednalo se o kompletní grafickou revizi. • Beta 3.7 vyšla v červenci roku 2004. • Beta 4.0 vyšla v dubnu roku 2007. • Aktuální verze Urban Terroru (beta 4.1) byla vydána v prosinci 2007. • V prosinci 2010 vyšel Urban Terror HD alpha 0.1.

Hra.

Urban terror je 1st person akční týmová hra určená pro on-line hraní. Současná verze je 4.1. Je možné ji hrát pod Windows, Linux a Macintosh.  Větší realisičnost tohoto módu je dána několika změnami: • Realistické zbraně • Zbraně mají zpětný ráz • Střelba ze zbraní je méně přesná za pohybu • Zbraně je potřeba přebíjet

Zbraně a vybavení.

KaBar Next Generation Knife - nůž Beretta 92FS – poloautomatická pistole IMI.50 AE Desert Eagle – poloautomatická pistole Franchi SPAS12 - brokovnice Heckler & Koch UMP45 - samopal Heckler & Koch MP5K - samopal Colt M4A1 – útočná puška Heckler & Koch HK69 – útočná puška ZM Weapons LR300M L – útočná puška Kalašnikov AK-103 – útočná puška Heckler & Koch G36E – útočná puška Heckler & Koch PSG-1 – ostřelovačská puška Remington SR-8 – odstřelovačská puška IMI Negev – lehký kulomet  granát - ruční, kouřový  Vybavení Kevlarová vesta, helma, laserový zaměřovač, tlumič hluku výstřelu, taktické brýle, extra náboje, lékárnička

Herní módy.

Urban Terror je možné hrát v několika módech. Nejpopulárnější jsou Team Deathmatch a Capture the Flag.  Seznam módů:  • Free for All (FFA, DM) • Team Deathmatch (TDM) • Team Survivor (TS) • Capture the Flag (CTF) • Capture and Hold (CAH, C&H) • Follow the Leader (FTL) • Bomb Mode (BM)

Urban Terror běžně označován zkratkou UrT nebo UT, je multiplayerová hra vyvinutá Silicon Ice Development (nyní známou jako FrozenSand). Jedná se o realistický mód hry Quake III Arena (id Software). Urban Terror byl vydán jako samostatná hra v roce 2007. Dnes se vyvíjí Urban Terror HD. Hra nepotřebuje instalaci a samotná je zdarma, ale FrozenSand si ponechává autorská práva. Motto hry je „fun over realism“. Urban Terror byl nominovaný v roce 2007 Mod DB Ocenění Mód Roku.

Urban Terror is a freeware multiplayer first-person shooter video game developed by FrozenSand. Originally a total conversion of id Software's "Quake III Arena", FrozenSand released "Urban Terror" as a free standalone game in 2007 utilizing ioquake3 as a game engine. While the game engine is licensed under the open-source GPL, "Urban Terror"'s game code is closed source and its assets are freeware but not open content.


Charakteristika objevu.

Identifikace a datování kostry.

Ojedinělé obyvatelstvo africké krajiny zpočátku své mrtvé nepohřbívalo. Těla jedinců, kteří se nestali obětí predátorů, zmizela kvůli mrchožravým zvířatům nebo byla roznesena kopytníky a na zbývající kosti působilo klima a vegetace. Chlapcovo tělo se ale ponořilo do bahna tak rychle, že se dochovala kromě spodní části nohou a několika dalších úlomků úplná kostra.  Podle toho, jaké rysy jsou považovány za významné pro prokázání příbuznosti mezi fosiliemi v rodokmenu lidstva, považují někteří vědci chlapce od jezera Turkana za tvora velmi podobného tvoru "Homo erectus"; jiní zastávají názor, že více připomíná africký druh "Homo ergaster".  Turkanský chlapec žil v oblasti aktivních sopek, jejichž nánosy lze datovat. Podle polohy kostry mezi datovanými vrstvami sopečného popela bylo stáří kostry určeno na 1,51 až 1,56 miliónu let (dřívější odhady byly 1,55–1,65 miliónu let). Udává se tedy, že pomocí datovacích metod bylo stanoveno přibližné stáří nálezu na 1,53 miliónu let.

Pohlaví.

Nejvhodnějším místem lidského těla pro identifikaci pohlaví je na kostře dospělého jedince pletenec pánevní (u žen se přizpůsobil tak, aby usnadňoval porod – například velký zářez kosti sedací, nacházející se na spodním okraji kosti kyčelní, je širší). Úzký velký zářez kosti sedací u chlapce od jezera Turkana jasně naznačuje, že se jednalo o mužského jedince. To potvrzuje i jeho vyšší postava a celková robustnost.

Věk v době smrti.

Chlapec od jezera Turkana neměl ještě plně proříznuté trvalé zuby, spodní čelist již obsahuje trvalé řezáky, špičáky, třenové zuby a první a druhé stoličky (přičemž plně vytvořené jsou pouze některé), horní čelist má stále ještě mléčné špičáky. Třetí stoličky scházejí. U lidských koster žijících jedinců existuje několik možností odhadu věku pomocí pořadí a věkového rozmezí pro prořezávání zubů a jejich opotřebení u různých populací. Podle některých metod by byl turkanský chlapec, kdyby byl živou bytostí, stár 10,5–11 let, podle jiných metod 11–12 let. Na druhé straně by stupnice prořezávání zubů u lidoopů odpovídala mírně mladšímu věku 6–9 let, ačkoliv špičáky jsou oproti jiným zubům podle vývoje u lidoopů vyvinutější.  Všechny kosti měly na obou koncích epifýzu, zvláštní místo na konci utvořené kosti. Spojení epifýz se střední částí dlouhých kostí je dalším kritériem pro odhad věku koster mladých žijících jedinců, neboť k tomu dochází v určitém pořadí a v určitých časových obdobích. V případě turkanského chlapce byla tvorba kostí většinou dokončena, ale epifýzy zůstaly nespojené, především u kyčelních kostí, ačkoliv na jednom konci kosti pažní a části loketního kloubu byl proces ukončen. K tomuto stavu dozrávání kosti dochází u člověka zhruba mezi 11. a 15. rokem života, u lidoopů již mezi sedmým a osmým rokem.  Třetí možnost, jak odhadnout věk koster mladých jedinců, je výška postavy, odhadovaná z délky dlouhých kostí. Na základě délky kosti stehenní – 43,2 cm – měřil chlapec od jezera Turkana v okamžiku smrti 160 centimetrů (což odpovídá zhruba výšce dnešního patnáctiletého chlapce).  Podle vývoje zubů a kostry patřil turkanský chlapec jednoznačně k dospívajícím, neodpovídal však přesně ani žijícím lidem ani lidoopům. Jeho znaky stárnutí spíše naznačují, že se jednalo o určitý přechodový stupeň mezi žijícími lidoopy a lidmi.

Přibližná výška a váha.

V okamžiku smrti tedy měřil turkanský chlapec zhruba 160 centimetrů. Odhaduje se, že pokud se chlapec dožil dospělosti, dosáhl by výšky 185 cm. Paleoantropologové se nejprve domnívali, že našli neobvykle vysokého jedince, ale zkoumání jiných ostatků ze stejného období ukázalo, že i příbuzní turkanského chlapce byli stejně vysocí jako my. Zdá se tedy, že dnešní průměrné výšky jsme dosáhli již před 1,5 miliónem let (a tedy to není tak, že by se lidé během staletí postupně zvětšovali). Tato kostra nicméně pravděpodobně představuje nejvyššího známého prvotního člověka.  Odhad hmotnosti je obtížný, ale podle šířky těla se dá soudit, že chlapec vážil v okamžiku smrti asi 48 kilogramů a jako dospělý by pak mohl vážit až 68 kg.

Velikost a tvar těla.

Úplnost kostry umožnila prostudovat fyziologické důsledky tělesných proporcí prvních lidí. Tělesné proporce chlapce od jezera Turkana se až překvapivě podobají dnešním lidem – kromě některých rozdílů v utváření páteře, kyčlí a nohou.  Vysoké a štíhlé tělo a dlouhé končetiny turkanského chlapce se podobají končetinám moderního člověka z tropů a jsou zcela odlišné od předků člověka. Průzkumy usazenin, zkamenělého pylu a zvířecích kostí ukazují, že podnebí v oblasti jezera Turkana je dnes stejné jako před 1,5 miliónem let. Z toho (a z tělesných proporcí turkanského chlapce) lze soudit, že již byl přizpůsoben k životu v horkém podnebí s mimořádně vysokými průměrnými ročními teplotami kolem třiceti stupňů Celsia.  Díky nálezu turkanského chlapce považujeme nyní za období, kdy došlo k zásadním anatomickým změnám vedoucím k dnešní podobě člověka, období vzdálené od dvou do 1,5 milionu; a nikoli pozdější období, jak se tvrdilo dříve.

Držení těla a pohyb.

Zakřivení páteře, orientace a vyvážení kyčlí, přítomnost válcovitého hrudního koše jako u moderního člověka (oproti nálevkovitě tvarovanému hrudnímu koši lidoopů) jsou důležitými znaky pro stanovení, že chlapec od jezera Turkana byl plně přizpůsoben pro běžnou vzpřímenou chůzi. Jeho pohyb byl nápadně podobný pohybu moderního člověka.  Mezi páteří turkanského chlapce a páteří moderního člověka jsou však dva nápadné rozdíly: Zatímco 96 procent moderních lidí má v dolní části páteře 5 obratlů, turkanský chlapec jich měl 6. Kromě toho měly jeho obratle relativně menší výběžky než má současný člověk, čímž uzavíraly užší kanál pro páteř. To pak snižovalo počet nervů směřujících k hrudníku, což dále omezovalo schopnost regulace vzduchu, procházejícího z plic do úst, a bránilo rozvoji řeči.

Mozek.

Zatímco průměrný objem mozku moderního člověka je 1450 centimetrů krychlových, chlapec od jezera Turkana měl objem jen 880 cm3, což znamená, že se jeho chování od chování moderního člověka dost lišilo. Vnitřní povrch jeho lebky ukazuje existenci oblastí mozku, které jsou u moderního člověka spojeny s řečí; tyto oblasti se však mohly spíše podílet na motorickém programování než na řeči. A je zajímavé, že struktura mozku chlapce vykazuje řadu asymetrických prvků, které jsou spojovány s pravorukostí u moderního člověka.

Možný důvod úmrtí.

Kompletnost kostry dokazuje, že se chlapec od jezera Turkana nestal obětí nějakého predátora. Jediným náznakem příčiny smrti turkanského chlapce je poškození okostice na pravé straně čelistní kosti, způsobené zřejmě zánětlivým onemocněním dásně. Je pravděpodobné, že vedlo ke ztrátě druhé mléčné stoličky, k níž došlo nedlouho před smrtí. Úmrtí na otravu krve způsobenou onemocněním dásní bylo před objevením antibiotik běžné a právě ono mohlo být příčinou chlapcovy smrti.  Kostra se našla mezi rozptýlenými a polámanými kostmi ptáků a savců, spolu s některými ostatky ryb a vodních plazů. Zuby se nacházely v dutině vzdálené přibližně 3 metry od hlavního naleziště kostí. Téměř všechny kosti byly zlomené, nebyly však zvětralé. Tyto skutečnosti vedou vědce k závěru, že tělo chlapce po smrti buď spadlo nebo bylo odneseno vodou do močálu, kde po nějakou dobu plulo po hladině tváří dolů a přitom se rozkládalo. Zuby vypadly a byly spláchnuty do dutiny, vytvořené asi stopou zvířete, zatímco tělo bylo pomalu unášeno vodou tam a zase zpět. Podupala je velká zvířata a když bylo spojeny vazy již jen několik kostí, spláchly se ostatky hromadně na mělčinu, kde byly zaneseny bahnem a kde zůstaly dalších 1,5 milionu let; dokud eroze sedimentů neodhalila část lebky, která v roce 1984 upoutala Kamoyu Kimeua.

Turkanský chlapec je pojmenování pro zatím nejúplnější nalezenou kostru prehistorického člověka. Jde o mladého, asi devítiletého (na úrovni dnešního dvanáctiletého či třináctiletého) chlapce, který byl vykopaný z cca 1,5 miliónu let starých sedimentů u písečné řeky Nariokotome na západním břehu jezera Turkana v severní Keni, kde zemřel. Objevil jej v srpnu roku 1984 Kamoya Kimeu.

Turkana Boy, also called Nariokotome Boy, is the name given to fossil KNM-WT 15000, a nearly complete skeleton of a "Homo ergaster" (alternatively referred to as African "Homo erectus") youth who lived at c. 1.5 to 1.6 million years ago. This specimen is the most complete early human skeleton ever found. It was discovered in 1984 by Kamoya Kimeu on the bank of the Nariokotome River near Lake Turkana in Kenya.


Pozadí vzniku.

Režisér měl v plánu po svém předchozím filmu z roku 1974 "Přízrak svobody", ukončit aktivní filmařskou kariéru. Po naléhání okolí, zejména pak producenta Serge Silbermana, se rozhodl v sedmdesáti sedmi letech k realizaci tohoto díla.  Předlohou se stal román "Žena a tatrman" napsaný Pierrem Louÿsem. Buñuel byl se scénářem do velké míry spokojen, když každá scéna obsahovala začátek, vývoj a závěr.  Název filmu vznikl podle výrazu „bledý předmět touhy“, jenž Louÿs použil v knižní předloze.

Obsazení.

Do hlavní role zralého muže byl obsazen španělský herec Fernando Rey, který s Buñuelem opakovaně spolupracoval v jeho pozdním období. Film je natočený ve francouzštině. Pouze několik monologů a dialogů je namluveno ve španělštině. Reye tak v originále daboval Michel Piccoli.  Snímek se stal známým pro obsazení dvou hereček do jedné role. Francouzka Carole Bouquet a Španělka Ángela Molinová ztvárnily osmnáctiletou Conchitu. Obě herečky se v průběhu děje střídají, dokonce i v průběhu jediné scény. Molinovou ve francouzském originálu namluvila Florence Giorgettiová.  V autobiografii "Do posledního dechu" (1983) jako důvod tohoto rozhodnutí režisér uvedl:  Kniha však neuvádí identitu zmiňované herečky, ačkoli v závěru autor napsal, že se nejednalo ani o Bouquetovou či Molinovou. Až v knize "Luis Buñuel: The Complete Films" (2005) se dané jméno objevilo. Uvedena byla Maria Schneiderová, s níž Buñuel nemohl po třech natáčecích dnech pokračovat, protože postavu Conchity nebyla schopná zahrát.  Český filmový kritik Jiří Cieslar o postavě Conchity napsal:

Děj.

Příběh filmu vypráví zámožný francouzský obchodník Mathieu (Fernando Rey) svým spolucestujícím v kupé vlaku jedoucího ze Sevilly do Paříže. Před odjezdem vylil kýbl vody na dotírající dívku z nástupiště. Jednalo se o místní mladou tanečnici flamenca Conchitu (Carole Bouquet a Ángela Molinová), do které je hluboce zamilován a s níž prochází komplikovaným vztahem. Spolucestující, kterými jsou trpaslík – profesor psychologie (Piéral), další muž a žena (Milena Vukoticová) s dcerou, se zajímají o obsah příběhu.  Děj se tak přenáší do světa vyprávění jejího aktéra... Okouzlený Mathieu poznává osmnáctiletou Conchitu jako novou služku ve svém domě. Po první projevené náklonnosti vůči ní, však dívka beze stopy mizí. Po několika měsících si k němu přisedá ve venkovní hotelové restauraci ve Švýcarsku. Sděluje mu adresu svého pařížského bydliště, kde žije se silně věřící matkou. Žádná z nich nepracuje. Žijí prostým, ale hrdým životem. Mathieu je natolik zamilován, že nevynechá jediný den, aby nepřišel mladou Sevillanku navštívit. Ochotně oběma ženám finančně vypomáhá.  Poté, co naléhá, aby se Conchita stala jeho milenkou, začíná komplikovaný vztah. Dívka se svěřuje, že jej miluje a na důkaz této lásky mu zatím nechce fyzicky podlehnout. Francouz je zmatený, ale ochotný k oběti čekání. Když zjistí, že v jejím pokoji přespává mladý hoch, se zdůvodněním, že nemá kde bydlet, dochází mu trpělivost a oba z domu vyhazuje. Rozhoduje se natrvalo ukončit tento zvláštní poměr.  Zjišťuje však, že láska je silnější než on. Požádá proto svého bratrance Edouarda (Julien Bertheau), pracujícího u soudu, aby mu jakkoli znemožnil opět se potkat s tanečnicí. Bez zjevného zdůvodnění jsou obě Španělky z Francie vyhoštěny a odjíždějí zpět do Sevilly.  Mathieu se rozhodne z opojné lásky vyléčit cestováním. Plánuje, že navštíví místa ve vzdáleném světě, ale touha jej opět zachytne do svých pavučin a přiměje zamířit do Sevilly. Zde se znovu setkává s Conchitu, která pracuje jako tanečnice flamenca v místní restauraci. Poté, co zjistí, že před turisty vystupuje nahá, vybuchuje vztekem a je znechucen. Přesto si oba vyznávají lásku a mladá dívka od něj získává vysněný dům, ve kterém se pár hodlá usadit.  Mathieu však při večerním příchodu za Conchitou zjišťuje, že brána je zamknutá. Španělka vychází na dvůr a hlásá, že lásku jen předstírala, nikdy k němu žádné city nesdílela a její tělo nelze koupit. Mladý přítel, který se kdysi ukrýval v jejím pokoji, vychází na dvůr za ní a před šokovaným obchodníkem se oba oddávají milostným hrám. Při nočním příjezdu domů je Francouz v autě přepaden muži se samopalem.  Druhý den přichází tanečnice za Mathieem, aby mu prozradila, že včerejší vystoupení byla pouze nahraná etuda a nevinný žert. Domnělý milenec je ve skutečnosti homosexuál a ona stále ještě panna. Obchodník má pocit, že už si s ním dívka zahrávala příliš dlouho a dává průchod frustraci, když ji namístě surově zfackuje. Conchita má prý nyní jistotu, že je opravdu milována. Obchodník odjíždí na vlakové nádraží a děj se přenáší do přítomnosti. Při nástupu do auta je svědkem výbuchu nálože v nedalekém autě.  Španělka na nástupišti nezůstala, ale také nastoupila do rozjíždějícího se vlaku. Objevuje se v kupé a Mathieemu na oplátku vylévá kbelík vody na hlavu. Společně pak odjíždějí z pařížského nádraží taxíkem. V obchodní pasáži pozorují švadlenu, jak ve výloze látá bílý děravý plášť. Následně odcházejí a za řinčení skla dochází k dalšímu teroristickému výbuchu.

Ten tajemný předmět touhy (; ; ) je filmové drama z roku 1977 režírované Luisem Buñuelem. Představuje jeho třicátý druhý a zároveň poslední snímek. Natáčen byl ve Španělsku a Francii také jako projev vzdoru vůči formě terorismu – atentátu, který doprovází lidskou společnost.

That Obscure Object of Desire (; ) is a 1977 comedy-drama film directed by Luis Buñuel, based on the 1898 novel "The Woman and the Puppet" by Pierre Louÿs. It was Buñuel's final directorial effort before his death in July 1983. Set in Spain and France against the backdrop of a terrorist insurgency, the film conveys the story told through a series of flashbacks by an aging Frenchman, Mathieu (played by Fernando Rey), who recounts falling in love with a beautiful young Spanish woman, Conchita (played interchangeably by two actresses, Carole Bouquet and Ángela Molina), who repeatedly frustrates his romantic and sexual desires.


Původ.

Josef byl synem arcivévody Josefa Karla Ludvíka Rakouského a princezny Klotyldy Sasko-Kobursko-Gothajské. Jeho děd byl uherským palatinem, rovněž jeho otec žil převážně v Uhrách. Zde navštěvoval benediktinské gymnázium v Györu.

Život a vojenská kariéra.

Roku 1902 nastoupil do uherských zemských sil (Honvéd) a v roce 1904 velel 79. honvédské pěší divizi. Roku 1910 se stal brigadýrem c. a k. 31. divize od roku 1911 byl polním podmaršálkem. Přitom studoval práva na univerzitě v Budapešti.  V 1. světové válce sloužil jako velitel Korps- a Heeresgruppe c. a k. armády. Roku 1918 byl povýšen na polního maršála a stal se velitelem 10. a 11. (tyrolské) armády. Dne 27. října 1918 jej císař Karel I. jmenoval "homo regius", svým zástupcem v Uhrách, neboť z důvodu nepokojů byla nutná stálá přítomnost nositele monarchistického rozhodnutí v Budapešti. Načež Maďarsko 16. listopadu 1918 vyhlásilo republiku a král se 13. listopadu zřekl veškerého podílu na vládních záležitostech. V dobách Maďarské republiky rad znělo jeho jméno "Joseph von Alcsút". Po obnovení monarchie byl od 7. do 23. srpna 1919 říšským správcem, a v této funkci byl později vystřídán admirálem Horthym.  Jako kulturně založený a nadaný člověk byl uctěn čestnými doktoráty univerzit v Budapešti a Kolozsváru (rumun. Cluj) a v letech 1936 až 1944 byl prezidentem uherské akademie věd.  Zemřel 6. července 1962 ve věku 89 let v Rain/Straubingu v Německu.

Manželka a potomci.

Dne 15. listopadu 1893 se oženil se s bavorskou princeznou Augustou Marií Luisou, dcerou Leopolda Maxmiliána Bavorského a arcivévodkyně Gisely Luisy Rakouské, dcery Františka Josefa I.

Dílo.

Kromě psaní publikací též psal do vědeckých časopisů:

Josef August Viktor Klemens Maria Rakouský (9. srpna 1872, Alcsútdoboz – 6. července 1962, Straubing) byl rakouský arcivévoda, člen Habsbursko-lotrinské dynastie.

Archduke Joseph August Viktor Klemens Maria of Austria, Prince of Hungary and Bohemia (9 August 1872 – 6 July 1962) was a "Feldmarschall" (Field Marshal) of the Austro-Hungarian Army and for a short period head of state of Hungary. He was a member of the House of Habsburg-Lorraine, the eldest son of Archduke Joseph Karl of Austria (1833–1905) and his wife Princess Clotilde of Saxe-Coburg and Gotha (1846–1927). Joseph August's grandfather had been Palatine Joseph of Hungary (1776–1847), Palatine and Viceroy of Hungary, a younger son of Emperor Leopold II.


Geografie.

Oblast Languedoc-Roussillon se rozkládá na jihu Francie - od hranice se Španělskem, podél pobřeží Středozemního moře až k národnímu parku Camargue. Zde jeho přírodní hranici tvoří řeka Rhôna. Na severozápadě pak zasahuje Languedoc-Roussillon až k národnímu parku Cévennes a na okraj francouzského středohoří.  Pobřeží Středozemního moře, které tvoří 220 km širokých pláží s jemným pískem a většinou pozvolným vstupem do vody, je hojně navštěvované turisty. Nalézají se zde i malé zátočiny, naváté písečné duny u Camargue nebo laguny, které lemují pobřeží regionu od Argelès-sur-Mer až po Le Grau du Roi.  Národní park Cévennes byl vyhlášený v roce 1970 v oblasti pohoří Cévennes na území departementů Lozère, Gard a Ardèche. Nachází se v jihovýchodní části Francouzského středohoří mezi městy Mende, Alès a Millau a zaujímá plochu celkem 3213,8 km. Je jediným národním parkem Francie, který je trvale obydlený i ve vnitřní zóně.  Regionální přírodní park Camargue je klasifikován v UNESCO jako biosférická rezervace. Je to delta otevřená do Středozemního moře, která se rozkládá na území tří obcí: Arles, Saintes-Maries-de-la-Mer a Port-Saint-Louis-du-Rhône. Tato oblast se vyznačuje biologickou rozmanitostí fauny a flóry. Vyskytují se zde růžoví plameňáci, rákosové porosty, písečné pláže nebo slané mokřady.  Camargský kůň, který se chová v přírodním parku Camargue, je jedna z nejrobustnějších a nejstarších koňských ras chovaných ve Francii. Je chován pouze v deltě Rhôny, zejména v mokřadových oblastech.

Historie.

Nejstarší doložené osídlení patří Keltům, kteří zde žili do 3. století před naším letopočtem. Později se zde usadili Řekové a přinesli sem kulturu vína a oliv. V prvním století před Kristem Řeky vystřídali Římané. Ti udělali z dnešního Narbonne středisko celé provincie zvané Gallia Narbonnensis (Galie Narbonská).  Na začátku 5. století napadli zemi Vandalové a po nich se zde usadili Vizigoti a založili Tolosánské království s hlavním městem Tolosa (dnešní Toulouse). Ve středověku vpadli do regionu Saracéni (arabský kmen), ale zemi nezpustošili, naopak se zasloužili o kulturní a ekonomický rozvoj.  Ve 13. století se stala Okcitanie střediskem hnutí Katarů. Byli to křesťané, ale měli svou vlastní organizaci nezávislou na strukturách církve. V roce 1209 zahájil francouzský král s podporou papeže křížové výpravy proti Katarům. Tak začalo více než stoleté období vraždění a mučení. Boj proti katarismu vedl k připojení území Languedoc k Francii v roce 1271. V roce 1659 byl k Francii připojen i Roussillion.

Památky.

Na území Languedoc-Roussillon se nachází mnoho antických památek. Ve vnitrozemí je to městečko Nîmes s pozůstatky antického opevnění Tour Magne či římskou bojovou arénou. Tato aréna je funkční a v současnosti se tam pravidelně konají tzv. feria - býčí zápasy s toreadory. Městečko Narbonne bylo v době římské říše jedno z nejdůležitějších římských měst ve Francii.  Středověké městečko Carcassonne, s nejlépe zachovaným opevněním tohoto typu v Evropě, je nejnavštěvovanějším místem této oblasti. Známou pamětihodností je velkolepý akvadukt Pont du Gard a městečko Béziers, kde se nachází katedrála St. Nazaire a dochovaný středověký most. Na jihu u španělských hranic leží město Perpignan s katedrálou sv. Jana Křtitele a palácem mallorských králů.

Languedoc-Roussillon je bývalý region Francie. Nachází se na jihu Francie, při hranici se Španělskem. Skládal se z pěti departmentů (Aude, Gard, Hérault, Lozère a Pyrénées-Orientales) a jeho hlavním městem byl Montpellier. Od roku 2016 je spolu s regionem Midi-Pyrénées sloučen do nového regionu Okcitánie.

Languedoc-Roussillon (; ; ) is a former administrative region of France. On 1 January 2016, it joined with the region of Midi-Pyrénées to become Occitanie. It comprises five departments, and borders the other French regions of Provence-Alpes-Côte d'Azur, Rhône-Alpes, Auvergne, Midi-Pyrénées on the one side, and Spain, Andorra and the Mediterranean Sea on the other side. It is the southernmost region of mainland France.


Historie.

V roce 1759 herec Jean-Baptiste Nicolet (1728–1796) otevřel na "Boulevardu du Temple" divadlo v tradici jarmarečního divadla, které přitahovalo stále větší zájem publika navzdory stížnostem Comédie-Italienne, chráněné privilegiem. V roce 1772 získala Nicoletova společnost název "Théâtre des Grands Danseurs du Roi", 1789 byla přejmenována na "Théâtre de la Gaîté et Grands Danseurs" a od roku 1792 na "Théâtre de la Gaîté".  V roce 1795 divadlo převzal Louis-François Ribié, který vytvořil "Théâtre d'Émulation", ale o čtyři roky později skončil. Divadlo se vrátilo k názvu "Gaîté" a věnovalo se melodramatu. Budovu přestavěl v roce 1808 architekt Antoine Peyre a mělo kapacitu 1800 míst. Divadlo v roce 1835 zničil požár a následně bylo přestavěno podle plánů Alexandra Bourlata. Divadlo navštěvovala vyšší společnost včetně Napoleona III. a jeho manželky. To mu vyneslo proslulost, takže po vyvlastnění v roce 1862 při výstavbě "Place de la République", bylo záhy přeneseno do nové budovy na "Square des Arts-et-Métiers".  V roce 1873 převzal vedení divadla Jacques Offenbach. Divadlo se posléze přejmenovalo "Théâtre-Lyrique-National". V roce 1908 se přejmenovalo na "Théâtre municipal de la Gaîté-Lyrique". V roce 1921 zde vystoupil Sergej Ďagilev se svým Ruským baletem.  Po druhé světové válce převzal divadlo Henri Montjoye a jeho manželka, zpěvačka Germaine Roger. Divadlo bylo uzavřeno z finančních důvodů v roce 1963 a využívalo se jen občasně. V roce 1974 se sem na čtyři roky nastěhovala cirkusová škola. Kvůli bezpečnostním předpisům již nebylo možno budovu plně využívat jako divadlo.  Pařížský starosta Jacques Chirac uvolnil prostředky na rekonstrukci v roce 1977, ale neuskutečnila se. V roce 1984 bylo divadlo zařazeno na seznam historických památek.  V roce 1989 bylo divadlo přeměněno v zábavní park s názvem Magická planeta (Planète magique). Proběhla renovace fasády, foyer císařovny Eugenie a vstupní haly. Nový projekt však neuspěl a v roce 1991 bylo divadlo opět uzavřeno.  V roce 2001 rozhodl starosta Bertrand Delanoë vytvořit z divadla kulturní centrum věnované digitálnímu umění a současné hudbě. Práce začaly v srpnu 2007 a skončily v lednu 2011. Zařízení bylo otevřeno 1. března 2011.

Gaîté-Lyrique, původně Théâtre de la Gaîté je divadlo v Paříži. Sídlí ve 3. obvodu na "Rue Papin". Původní divadlo bylo otevřeno v roce 1759 na "Boulevardu du Temple". V "Rue Papin" existuje (s přestávkou v letech 1978–2011) od roku 1862. Budova divadla je od roku 1984 chráněna jako historická památka.

In 1862 during Haussmann's modernization of Paris the Théâtre de la Gaîté of the boulevard du Temple was relocated to the rue Papin across from the Square des Arts et Métiers. The new theatre, built in an Italian style to designs of the architects Jacques-Ignace Hittorff and Alphonse Cusin, opened on 3 September.


Historie.

Nejstarší hradby.

Již Julius Caesar nazývá Paříž oppidem, tedy opevněným sídlištěm: Tedy: "Je to oppidum Parisiů, které se nachází na ostrově v řece Seině." Ovšem není jisté, jedná-li se skutečně o dnešní ostrov Cité. Bezpečná je ovšem informace, že v roce 285 n. l. při nájezdech barbarů během stěhování národů uprchli obyvatelé z Lutetie na levém břehu a opevnili se na ostrově Cité, kde na východní straně vystavěli hradby z kamenů vzatých z Arènes de Lutèce. Toto galořímské opevnění tedy chránilo pouze ostrov. Co se týče nejstaršího opevnění města z 10. století, které již stálo na pravém břehu, existovaly dlouhou dobu pouze hypotézy vycházející z umístění ulic a pomístních názvů. Teprve nedávno však byly nalezeny stopy opevnění na rohu ulic "Rue de l'Arbre-Sec" a Rue de Rivoli v 1. obvodu, což umožnilo určit alespoň přibližně jeho trasu.

Hradby Filipa II. Augusta.

Více je toho známo o hradbách krále Filipa II. Augusta, který nechal rozšířit opevnění kolem města v letech 1190-1215 a území zahrnovalo 253 ha na obou stranách řeky. Tyto zdi byly později zakomponovány zčásti do pozdních hradeb, částečně i do obytných domů. Výstavba hradeb probíhala během bojů francouzského krále s Plantagenety. Aby ochránil město v době své nepřítomnosti, nařídil před odjezdem na třetí křížovou výpravu vybudovat kamenné hradby kolem celé Paříže. Na pravém břehu vznikaly hradby v letech 1190-1209 a na levém břehu 1200-1215. Upřednostnění pravého břehu při výstavbě mělo strategické důvody. Případný útok anglického krále by pravděpodobně vedl od severozápadu a levý břeh nebyl z důvodu menšího osídlení tolik významný. Při této příležitosti byl dobře opevněn i královský palác Louvre.

Hradby Karla V..

Ačkoliv hradby z přelomu 12. a 13. století zahrnovaly i ornou půdu a vinice, pro případ dlouhodobého obléhání, počet obyvatel stále stoupal, půda byla zabírána pro výstavbu a pěstování zemědělských plodin se přesouvalo mimo městské hradby. Rovněž se rozvíjela předměstí, především Saint-Honoré na západě. Stoletá válka mezi Francií a Anglií si vyžádala výstavbu nových městských hradeb. V roce 1356 začal na pravém břehu Étienne Marcel stavět hliněný val několik set metrů od hradeb, který byl dokončen v roce 1358. Král Karel V. poté nařídil, aby byl tento val opevněn a doplněn vodním příkopem napájeným ze Seiny. Výstavba nových městských hradeb byla dokončena roku 1383 za jeho nástupce Karla VI. Na pravém břehu nahradily předchozí opevnění Filipa II. Augusta. Nová zeď obklopovala území o rozloze 439 ha, na kterém žilo zhruba 150 000 obyvatel. Hradby byly rozšířeny pouze na pravém břehu Seiny západně od Louvru, který tak přestal být součástí opevnění a zahrnovaly především čtvrť Marais. Karel V. během povstání Étienna Marcela opustil královský palác na ostrově Cité a přesídlil do paláce Saint-Pol na pravém břehu. Ten však byl špatně chráněn, proto byl systém hradeb zpevněn právě zde. Součástí těchto hradeb byla i pevnost Bastila vystavěná v letech 1370-1382.

Hradby Ludvíka XIII..

U příležitosti výstavby nového opevnění byla tato středověká hradba částečně zbořena a nahrazena novou za vlády Ludvíka XIII. V letech 1633-1636 k ní byla připojena ještě další část hradeb na západě podle plánů Jacquese Lemerciera. Také tyto hradby byly rozšířeny pouze na pravém břehu řeky. Toto opevnění se také nazývá jako žluté příkopy ("Fossés jaunes").  Tyto hradby byly zbořeny relativně brzy, v roce 1670 za nástupce Ludvíka XIV. Stavby byly strženy, příkopy zasypány a namísto nich byly zřízeny široké bulváry. Z těchto hradeb se dochovalo jen velmi málo hmotných pozůstatků. V místě starých bran byly postaveny triumfální oblouky Porte Saint-Denis a Porte Saint-Martin.

Fermiers généraux.

V letech 1785-1788 byla kolem Paříže postavena zeď zvaná "Fermiers généraux". Na rozdíl od předchozích hradeb nebylo jejím hlavním cílem chránit hlavní město, ale sloužila k daňovým účelům. Na zboží, které bylo dovezeno do Paříže, byla uvalena nepřímá daň (spotřební daň) tzv. akzise a veškeré zboží proudící do Paříže mohlo procházet pouze přes brány této zdi. Výběrem této daně byla pověřena finanční společnost "Ferme générale" založená v roce 1726, která se starala o výběr nepřímých daní. Zeď "Fermiers generaux" zahrnovala již 3370 ha. Byla zbořena po roce 1860, kdy se hranice Paříže posunuly až k novým hradbám. Dnes se z tohoto opevnění dochovaly některé stavby sloužící právě ke kontrole zboží a výběru daní.

Thiersovy hradby.

V letech 1840-1845 byly za vlády Ludvíka Filipa postaveny nové hradby ve větší vzdálenosti (asi 5 km od města), které prosadil politik Adolphe Thiers. V roce 1860 byly hranice Paříže posunuty až k těmto hradbám a bylo zahájeno odstranění zdi "Fermiers généraux". Nové hradby byly dlouhé 33 km a měly 94 bašt a 17 městských bran. Za hradbami se ještě táhl pás volného prostranství tzv. zone non aedificandi, kde mohly být v případě potřeby umístěny těžké zbraně. Ovšem už v době svého vzniku byl tento druh obrany města zastaralý, což se ukázalo během první světové války, kdy válečná technika, především děla tzv. Tlustá Berta nebo Pařížanka mohly ostřelovat Paříž z velké vzdálenosti. 19. dubna 1919 vstoupil v platnost zákon, dle něhož město odkoupilo hradby za 100 miliónů franků s podmínkou zákazu výstavby v zone non aedificandi. Téhož roku byla zahájena jejich postupná demolice.

Prstenec pevností.

Souběžně s výstavbou Thiersových hradeb byl budován systém opevnění ve vzdálenosti zhruba 5 km od nich. Jednalo se o 16 pevností kolem Paříže.  Protože se během Prusko-francouzské války ukázalo opevnění Paříže jako neúčinné, byl v letech 1874-1885 vybudován kolem Paříže další pás pevností ve vzdálenosti zhruba 20 km. Jednalo se o 196 staveb (58 malých pevností a 278 baterií)

Pařížské hradby byly systém městského opevnění Paříže, které obklopovalo město až do počátku 20. století. S tím, jak se zvětšovala Paříž, rozšiřovaly se i prstence hradeb kolem ní, takže se během staletí vytvořilo několik odlišných opevňovacích systémů. Rozlišuje se sedm základních hradeb.

Walls of Paris ("enceintes de Paris" or "murs de Paris" in French), refers to the city walls that surrounded Paris as it grew from ancient times until the 20th century, built primarily to defend the city. Several successive city walls were built, with the exception of 1670, when Louis XIV ordered the demolition of the Louis XIII Wall, through 1785, when construction began on the Wall of the Farmers-General. The city walls of Paris include:


Začátky kariéry.

Förschner se narodil ve městě Dürrenzimmern (dnes součást města Nördlingen v Bavorsku) a vyrostl na rodinné farmě. V roce 1922 vstoupil do Reichswehru, kde působil příštích dvanáct let. V roce 1934 se stal členem SS a byl přidělen k vojenskému křídlu SS-Verfügungstruppe, která se nakonec stala Waffen-SS.

Kariéra u SS.

V období od dubna 1934 do prosince 1936 se Förschner zúčastnil výcvikového tábora SS v Bad Tölz a v roce 1937 se stal členem NSDAP. Během německé invaze do Sovětského svazu v roce 1941 sloužil jako důstojník u 5. tankové divize SS „Wiking“. Poté, co byl zraněn v akci a prohlášen za zdravotně nezpůsobilého k bojové službě, byl Förschner na jaře 1942 převelen k jednotce SS-Totenkopfverbände do koncentračního tábora Buchenwald.  V září 1943 dostal Förschner velení nad nově vybudovaným koncentračním táborem Mittelbau-Dora, který v té době fungoval jako pobočný tábor Buchenwaldu. Cílem koncentračního tábora Mittelbau-Dora bylo poskytovat pracovní síly vězňů k výrobě zbraní ve firmě Mittelwerk. Vedle funkce velitele tábora byl Förschner také generálním ředitelem společnosti Mittelwerk GmbH, společnosti vytvořené německou vládou pro výrobu raketových zbraní, především letounových střel V1 a raket V2. V dubnu 1944 jej nahradil Georg Rickhey.  Förschner měl sporný vztah s různými nacistickými bezpečnostními službami (SD a Gestapem). Jeho velení bylo pravidelně kritizováno s tím, že bylo příliš měkké jak na vězně, tak na personál tábora. Zvláštní zájem budil Förschnerův výběr táborových funkcionářů téměř výlučně z německých komunistických vězňů.  Förschnerova reputace v nacistické straně byla v listopadu 1944 těžce poškozena, když bylo gestapem odhaleno, že mnozí vězenští funkcionáři, které jmenoval, se účastnili sabotáží vyráběných zbraní. Poté, co bylo zjištěno, že Förschner zatajil bonusovou platbu ve výši 10 000 říšských marek, kterou obdržel od firmy Mittelwerk GmbH, byl v únoru 1945 sesazen z funkce velitele tábora Mittelbau-Dora a nahrazen bývalým velitelem v Osvětimi Richardem Baerem.  Poté, co byl zbaven velení v Doře, byl Förschner převelen do Dachau, kde krátce sloužil jako velitel tábora Kaufering.

Odsouzení.

V dubnu 1945 byl Förschner zajat americkou armádou. Byl obžalován u soudu v koncentračním táboře v Dachau, kde byl obviněn z válečných zločinů, z odpovědnosti za brutální podmínky, které v táboře panovaly a za řízení poprav vězňů.  Byl souzen americkým vojenským tribunálem a 13. prosince 1945 odsouzen k trestu smrti spolu s 35 dalšími obžalovanými. Trest oběšením byl vykonán ve vězení v Landsbergu 28. května 1946.

Otto Förschner (* 4. listopadu 1902 Dürrenzimmern – 28. května 1946 Landsberg am Lech) byl nacistický válečný zločinec a důstojník v hodnosti SS-Sturmbannführer. Sloužil jako velitel koncentračního tábora Mittelbau-Dora. Pro své zločiny byl obžalován a v květnu 1946 popraven.

Otto Förschner (November 4, 1902 – May 28, 1946) was a German SS commander and a Nazi concentration camp official. He served as commandant of the Mittelbau-Dora concentration camp and the Kaufering concentration camp in the Dachau camp system. He was indicted for his crimes, found guilty, and hanged in May 1946.