Začátky skupiny Dream Theater.

Skupina pod názvem Majesty (což je titul používaný pro krále a královny a znamená majestát, veličenstvo, vznešenost) začala hrát už v roce 1985. Toto hraní přineslo také první ovoce a to v roce 1989 kdy skupina už pod názvem Dream Theater nahrává své debutové album When the dream and day unite. Kapela se dostala do povědomí posluchačů až v roce 1992 kdy vydává své druhé album Images and Words. Absolutní úspěch má album z roku 1993 Live at Marquee. Je to záznam živého koncertu z Velké Británie.

Další projekty.

Mike byl spoluzakladatelem dalších projektů. A to několika "super-skupin". V první řadě to byl projekt Liquid Tension Experiment. Na tomto projektu se podílel i kytarista John Petrucci a klávesista Jordan Rudess. Oba dva hrají ve skupině Dream Theater. Později přišel Transatlantic. Zde spolupracoval s klávesistou Nealem Morsem. Toto seskupení trvalo od roku 1999 do roku 2003. Je to zakončeno albem Live in Europe. Dále je zde projekt O.S.I. (Office of Stragegic Influence). V roce 2010 po náhlé smrti bubeníka Jimmyho "The Rev" Sullivana skupiny Avenged Sevenfold nahrává jejich páté album Nightmare a odehraje naplánované turné. Od roku 2012 je pod vedením producenta Billa Evanse přizván do projektu Flying Colors, do kterého jsou zapojeni i další významní muzikanti v oblasti progresivního rocku Steve Morse, Neal Morse a Dave LaRue.

Hall of Fame.

Mike vstoupil do síně slávy už ve 37 letech (2004) jako jeden z nejmladších bubeníků na světě. Sám při rozhovoru co na to říká, uvedl, že je velice překvapen a že to vůbec nečekal. Už na studiích prohlašoval, že zde bude druhý Neil Peart. Jak je vidět tak se mu to povedlo. Je také držitelem 23 cen Modern Drummer Magazine. Ale jeho vzor Neil Peart z kapely Rush vstoupil do síně slávy o šest let dříve. A to když mu bylo 31 let.

Vybavení.

Jeho první bicí byly Tama Imperialstar. Tyto bicí si pořídil už v mládí. Jak sám uvádí měl tři zaměstnání, aby si je mohl pořídit. Samozřejmě tyto bicí bicí má uloženy doma ve sklepě i s ostatními.  Mapex/Sabian Mike podepsal smlouvu s japonskou firmou Mapex a kanadským Sabianem na začátku let devadesátých. Tyto bicí ho provázely na dvou albech Images and Words a Awake. Následující složení: 24x16 kick drum (2x) 5 1/2x14 snare drum 8x8 tom-tom, 10x8 tom-tom, 12x8 tom-tom, 14x10 tom-tom, 16x16 floor-tom, 18x16 floor-tom, tamburine LP, timbalitos 9 1/4 a 10 1/4, 4 octobany o hlobce 6" vyrobené speciálně firmou Mapex pro tuto sestavu.  Tama Starclassic/Sabian V roce 1997 Mike podepsal smlouvu s japonskou firmou Tama. Tato značka ho provází až do dnešních dnů. Je tedy vlajkovou lodí, neboli "vlajkovým hráčem" této značky. Bicí měly název The Purple Monster. Jak už z názvu vyplývá jsou tyto bicí docela objemné. Byly vyrobeny ve třech provedeních a to v barvě bílo-růžové (americké turné), bílo-zelené (evropské turné) a bílo-červené (asijské turné). Speciálně pro tuto sestavu byl vyroben i malý buben. Zvláštní byl v tom, že struník se neovládal ručně jak je známo u všech typů bubínků, ale byl ovládán nohou. Ovládáním se struník dostával do třech poloh. A to buď: plně napnutý, středně napnutý a nebo do polohy vypnuté. S tímto nápadem přišel Mike za Tamou během roku 1997. Způsob ovládání nohou je znám především u tympánů. Tamě se tento nápad zalíbil. Problém byl v tom, že toto ovládání bylo na sériovou výrobu příliš drahé tak tento "snare drum" spatřil světlo světa jen v Mikově sestavě. Následující složení: 24x16 kick drum (2x), 5 1/2 snare drum, 9 1/4 a 10 timbalito octoban (model 343mm), octoban (model 390mm), octoban (model 443mm), octoban (model 472mm), 8x8 tom-tom, 10x8 tom-tom, 12x9 tom-tom, 13x10 tom-tom, 14x14 tom-tom, 20x14 gong bass drum, octoban (model 536mm), octoban (model 600mm), tamburine LP, cowbell ridge rider, percussion table. Složení činelů: 1. 6" cymbal disc, 8" cymbal disc, 2. 18" AAX Chinese, 3. 8" China Kang, 4. 14" AAX hi-hat, 5. 17" Thin Crash, 6. 12" AAX Splash, 7. 18" Medium Thin Crash, 8. 8" AAX Splash, 9. 10" HH China Kang nahoře, dole 10" AAX Splash, 10. 18" AA Medium Crash, 11. 22" Rock Ride, 12. 19" HH Medium Thin Crash, 13. 13" AA Rock hi-hat, 14. 6" AAX Splash dole, 6" Ice Bell nahoře, 15. 12" Mini Chinese nahoře, dole 14" Jack DeJohnette Encore Crash, 16. 20" Thin Chinese, 17. high-octave crotales, 18. 20"x30" Thundersheet.  Mike dále používal pedály značky DW. (DW 5000 Accelerator) a paličky Pro-Mark 420 s nylonovou hlavičkou. Tuto soupravu měl až do roku 2001, kdy se začalo natáčet album Six Degrees of Inner Turbulence. To už přišel s opravdu famózní soupravou.  Tama Starclassic/Sabian  Tato bicí souprava má název The Siamese Monster. Souprava je opravdu „monsterózní“. Je složena ze dvou souprav. Toto spojení by se dalo nazvat 2 in 1. Čili dvě soupravy v jedné. Korpusy bicích mají černou barvu a je na nich natištěno spousty log skupiny ve fialovém provedení. Zde už Mike začal používat své dva signované bubínky Melody Master. Jmenují se po jeho dceři Melody. Tyto bubínky už nemají struník ovládaný pedálem, ale jsou ovládány ručně. Tento systém se nazývá three-way tension strainer. Struník se dostává do polohy plně napnuté, středně napnuté a vypnuté. Bubínky jsou o rozměru 5 1/2x14 (javor) a 5x12 (ocel). Levá strana soupravy je skoro stejná jako předchozí až na pár změn.16" floor tom je na levé straně. Zajímavá je strana pravá. Složení bubnů je sestupné ne vzestupné. Začíná o velikosti 13" to-tom, dále 10" tom-tom, 2x 6" octobany 536 a 600mm a končí bubnem gong bass drum 20x14. Je to vlastně tzv. experimentální souprava. Následující složení levé strany: 22x18 kick drum (2x), 5 1/2x14 melody master, octoban (343mm), octoban (390mm), octoban (443mm), octoban (472mm), 8x8 tom-tom, 10x9 tom-tom, 12x10 tom-tom, 10" tymp-tom, 16x16 floor tom, 10,25" LP timbalito, složení pravé strany: 20x16 kick drum, 5x12 melody master, 13x10 tom-tom, 10x10 tom-tom, octoban (536mm), octoban (600mm), gong bass drum 20x14, percussion table. Složení činelů: 1. 14" AAX stage hi-hat, 2. 14" HHX studio crash, 3. 18" HHX chinese, 4. 18" HHX studio crash, 5. 7" signiture max splash, 6. 9" signiture max splash, 7. 18" AA medium thin crash, 8. Signiture max stax (mid), 9. 20" HHX chinese, 10. 22" Hand hammered rock ride, 11. 13" HHX groove hi-hat, 12. Signiture max stax (low), 13. 19" Signiture fierce crash, 14. 17" Hand hammered medium thin crash, 15. 11" Signiture max splash, 16. 17" Hand hammered thin crash, 17. 20" Hand hammered chinese, 18. 12" Ice bell, 19. Max stax (high), 20. 16" HHXtreme crash, 21. 14" Triple hi-hat, 22. 8" hi-hat, 23. 28" Zodiac gong.  Co se týče hardware Mike používá hi-hat Iron Cobra lever glide, single pedal Iron Cobra rolling glide (2x). To je na pravé straně. Na levé straně je Tama cable-hat (2x), Iron Cobra twin pedal rolling glide a Iron Cobra lever glide. Paličky Pro-Mark 420N s vlastním podpisem.  "'Tama Starclassic/Sabian"  Tato souprava je vyrobena speciálně ke dvacátému výročí skupiny. Její název je The Albino Monster. Je v provedení custom white se stříbrnými logy skupiny. Pro tuto sestavu byly vyrobeny i dva bubíky Melody Master. A to v bílém provedení. Tama tyto bubínky distribuovala jako limitovanou edici. Souprava je zase obměněná. Není stejná jako ta předchozí. Na levé straně nejsou timbalito a tymp-tom se změnil na tom-tom. Zajímavá je pravá strana. Je vyrobena na přání MP. Tato souprava vychází ze soupravy „Bonzo-kit“, kterou používal John Bonham, bubeník Led Zeppelin. S touto soupravou nahrával Mike album Octavarium. Tento set byl používán v provedení Mirage. Bubny byly zcela průhledné tedy vyrobeny z plastu. Právě proto si Mike nechal vyrobit repliku z dřevěných korpusů a vystupoval s ní na koncertech Dream Theater. Složení soupravy levá strana: 22x18 kick drum(2x), 5 1/2x14 melody master, 5x12 melody master, octoban (343mm), octoban (390mm), octoban (443mm), octoban (472mm), 8x8 tom-tom, 10x9 tom-tom, 12x10 tom-tom, 14x6 tom-tom, 16x16 floor tom, složení soupravy pravá strana „Bonzo-kit“: 26x14 kick drum, 6,5x14 snare drum, 14x10 tom-tom, 16x16 floor tom, 18x16 floor tom. Složení činelů: 1. 14" AAX stage hats, 2. 14" HHX studio crash, 3. 18" HHX chinese, 4. Signiture max stax (high), 5. 18" HHX studio crash, 6. 7" Signiture max splash, 7. 9" Signiture max splash, 8. 18" AA Medium thin crash, 9. Signiture max stax, na něm položen Ice bell, 10. 20" HHX chinese, 11. 22" Hand hammered rock ride, 12. 13" HHX groove hi-hat, 13. Signiture max stax (low), 14. 19" Signiture fierce crash, 15. 15" Prototype hi-hat, 16. 16" Vault crash, 17. 11" Signature max splash, 18. 24" Prototype ride, 19. 18" AAX stage crash, 20. 19" Vault crash, 21. 20" Hand hammered chinese, 22. 28" Zodiac gong.  Hardware používal hi-hat Iron Cobra lever glide, single pedal Iron Cobra rolling glide (2x). Na pravé straně Iron Cobra lever glide hi-hat a twin pedal Iron Cobra rolling glide. Paličky Pro-Mark 420N.  Tama Mirage/Sabian  Tato souprava je velice zajímavá. Její název je The Mirage Monster. Je vyrobena z plastu a je celá průhledná. Na zakázku jsou zde vyrobeny octobany jak na levé straně tak i na pravé včetně gong bass drum. Levá strana je totožná ze soupravou The Albino Monster. Pravá strana je zase jiná. Kick drum je o velikosti 20". Jsou zde dva octobany 536 a 600mm, tymp-tom 14", 16x16 floor tom, 18x16 floor tom a gong bass drum 20x14. Je zde i signovaný bubínek 5x12 melody master v černém provedení. Na levé straně je používán 5 1/2x14 melody master. Rozložení činelů je trochu jiné. Je zde ride 22 ̋, nad bubínkem je umístěn splash 8 ̋ a malá hi-hat. Crash o velikosti 18 ̈a china 20 ̈.  Tuto soupravu můžete zhlédnout na novém dvd Dream Theater Chaos in Motion 2007-2008 a zde je seznam složení:  Tama StarClassic Mirage Crystal Ice  A. 433mm Octoban B. 472mm Octoban C. 536mm Octoban D. 600mm Octoban E. 8x8 tom F. 9x10 tom G. 10x12 tom H. 51⁄2x14 tom I. 16x16 floor tom J. 51⁄2x14 Melody Master snare K. 18x22 bass drum L. 18x22 bass drum M. 536mm Octoban N. 600 mm Octoban O. 5x13 single headed tom P. 14.14 floor tom Q. 16x16 floor tom R. 14x20 gong drum S. 5x12 Melody Master snare T. 18x20 bass drum  Sabian 1. 14" AAX Stage hats 2. 14" extra thin crash 3. 18" HHX Chinese 4. 18" HHX Studio crash 5. 8" Max Stax 6. 7" Max Stax 7. 9" Max Stax 8. 10" Max Stax 9. 7" Radia Bell 10. 18" AA medium thin crash 11. 20" HHX Chinese 12. 22" HH Rock ride 13. 19" Fierce Crash 14. 14" Max Stax 15. medium propeller 16. 13" HHX Stage hats 17. small propeller 18. 9" Max Splash 19. 16" HHXtreme crash 20. 20" AA El Sabor ride 21. 18" AAX Stage crash 22. 10" Max Splash 23. 11" Max Splash hi-hats 24. LP mountable cowbell 25. LP Rock Ridge Rider cowbell 26. 20" AA Chinese 27. 8" Radia flat bell 28. large propeller 29. 28" Zodiac gong (not shown, behind kit) 30. Roland Rhythm Coach (cowbell) 31. drink table holding one cup of blue sports drink and one bottle of water  LP, Roland, Tama: aa. LP 515 Studio bar chimes bb. Roland PD-8 trigger pad cc. LP mountable Cyclops tambourine dd. Pro-Mark JSBG stick bag ee. Buttkicker Concert seat subwoofers ff. Tama HT430 Round Rider throne  Hardware: Tama, including Iron Cobra Rolling Glide bass drum pedals, all cymbals locked on with clear Slicknuts.  Blány: Remo CS (black dot) on snare batter, Ambassador snare-side, clear Emperors on tops of toms, clear Ambassadors on bottoms, Powerstroke 3 on kick batters with clear Emperors on front (with silver 6" holes).  Paličky: Pro-Mark MP420 Millenium II (hickory), MT-3 mallets, Hot Rods  Více informací naleznete na již zmiňovaném dvd nebo na stránkách www.mikeportnoy.com/drums/mirage/

Michael Stephen Portnoy (* 20. duben 1967 Long Beach) je bývalým bubeníkem progresivně metalové skupiny Dream Theater. Je držitelem mnoha ocenění, která uděluje časopis Modern Drummer Magazine.

Michael Stephen Portnoy (born April 20, 1967) is an American musician and songwriter who is the current drummer for The Neal Morse Band and supergroups Flying Colors, Transatlantic, The Winery Dogs, Metal Allegiance and Sons of Apollo. Portnoy is primarily known as the former drummer, backing vocalist, and a co-founder of the progressive metal band Dream Theater. In September 2010, Portnoy announced his departure from Dream Theater after 25 years, with Mike Mangini taking his place as drummer of the band. Since his departure, Portnoy has formed a variety of new bands and projects, including Adrenaline Mob, Flying Colors, The Winery Dogs, Sons of Apollo, Metal Allegiance, and BPMD.


Životopis.

Narodila se ve Velké Británii v rodině uznávaného trenéra koní. Když jí byly čtyři roky, odstěhovala se rodina do Keni, která tehdy byla britským protektorátem. Její matka se brzy vrátila do Anglie, ale Beryl zůstala s otcem v Keni. Prožila zde dobrodružné dětství a od otce se naučila mít ráda koně a rozumět jim. Jako první žena pak v Keni získala trenérskou licenci.  Byla přítelkyní Karen Blixenové, s níž se seznámila za jejího pobytu v Keni. Díky ní poznala také Denyse Finche Hattona, aristokrata a letce. Dalším mužem, který ji přivedl k létání, byl Tom Campbell Black, který se stal jejím leteckým instruktorem a přítelem. Začala pracovat jako pilotka, jejímž úkolem bylo ze vzduchu hlásit lovcům, kde se nachází zvěř.  Když se rozhodla letět přes Atlantik, doufala, že získá dva rekordy – jednak v té době ještě nikdo neletěl přímo z Evropy do New Yorku, jednak tuto trasu náročnějším směrem na západ neabsolvovala žádná žena sama (několik jich nicméně při takovém pokusu přišlo o život).  Dne 4. září 1936 vzlétla z Anglie se strojem "Percival Vega Gull" a po dvacetihodinovém letu, během nějž jí kvůli zamrznutí potrubí došlo palivo, nouzově přistála v kanadském Novém Skotsku. Ačkoli první cíl se jí tak splnit nepodařilo, druhý ano.  Svůj dobrodružný život popsala v knize "West with the Night", vydané roku 1942. Žila pak ve Spojených státech, v roce 1952 se však vrátila zpátky do Keni, kde se stala úspěšnou trenérkou koní.

Osobní život.

Byla třikrát vdaná, příjmení Markham převzala od svého druhého manžela, s nímž měla syna.

Beryl Markham, roz. Clutterbuck (26. října 1902 Ashwell, Rutland, Spojené království – 3. srpna 1986 Nairobi, Keňa) byla pilotka britského původu a trenérka koní. Jako první žena přeletěla Atlantik při sólovém letu z východu na západ.

Beryl Markham (née Clutterbuck; 26 October 1902 – 3 August 1986) was an English-born Kenyan aviator (one of the first bush pilots), adventurer, racehorse trainer and author. She was the first person to fly solo, non-stop across the Atlantic from Britain to the North America. She wrote about her adventures in her memoir, "West with the Night".


Mládí.

Svými diplomatickými schopnostmi vynikl záhy tak, že již roku 1591 byl postaven do čela pomocného vojska, které bylo ve Svaté říši sebráno pro francouzského krále Jindřicha IV. Ačkoli tato výprava neskončila zrovna slavně, byla přece rozhodným momentem v Kristiánově životě, protože Kristián tu přestoupil od luterství ke kalvinismu, ale také navázal styky s králem Jindřichem IV. a tato známost výrazně poznamenala jeho politický vývoj.

U kurfiřtů falckých.

Potom vstoupil do služeb falckého kurfiřta Fridricha IV. a stal se záhy (byl od roku 1595 místodržitelem Horní Falce se sídlem v Amberku) duší veškeré falcké politiky. Jeho předním cílem bylo zlomení Habsburské moci a k tomu používal nejjemnější diplomacii a intrikánství. Jeho hlavní činnost spadá do let 1606–1611. Po dohodě s králem Jindřichem IV. a s jeho podporou připravil tehdy Kristián založení a vzrůst Protestantské unie ve Svaté říši a a podporu měl také ode vší opozice v Čechách, na Moravě, v Rakousích a v Uhrách. Zejména je třeba připomenout jeho blízké styky s Petrem Vokem z Rožmberka a s rakouským pánem Tschernemblem – zasáhl svoji politikou mnohonásobně a rušivě do vnitřních poměrů dědičných zemí rakouských.

Politika ve Svaté říši.

Jeho program se tu měnil podle poměrů: od roku 1606 pracoval na tom, aby se následníkem Rudolfa II. stal bezdětný arcivévoda Maxmilián, když však roku 1608 arcivévoda Matyáš vystoupil proti císaři, změnil Kristián rychle plán a agitoval pro intervenci kurfiřtů a dokonce pro válečné zakročení Unie. Po míru v Libni hleděl zase využít vzájemné nesnášenlivosti obou bratří a jednal v tom směru zvláště s rakouskými stavy a také se samotným císařem. Roku 1609 byl v Praze jako vyslanec Unie a snažil se – byla to vždy jeho oblíbená myšlenka - rozšířit Unii do všech zemí rakouských – získat pro ni alespoň Čechy a Slezany. Hned nato zasáhl Kristián činně do války o dědictví julišsko-klevské (1609-14). Opět v plné shodě s Jindřichem IV. vtrhl roku 1610 s vojskem Unie do sporných krajin, když však náhlou smrtí Jindřicha IV. pozbyla záležitost julišsko-klevská evropského významu, vrátil se po několika válečných úspěších zpět do Amberka.  Od té doby nevystupoval Kristián již tak rozhodně, a teprve opět povstání české roku 1618 jej vybudilo k rozsáhlejší činnosti. Jeho programem bylo úplné vytrženi Čech z habsburské nadvlády, a v tom směru byl tvůrcem „české politiky“ kurfiřta Fridricha V. Vzhledem k blízkému vztahu k novému českému králi nahradil roku 1619 Jindřicha Matyáše Thurna v čele českého vojska, ale na rozdíl od hraběte Thurna pracoval pro povstání hlavně diplomaticky a jako velitel se neosvědčil.

Po bitvě na Bílé hoře.

Bitva na Bílé hoře ukončila neslavně jeho politickou dráhu: dán od císaře do klatby uprchl Kristián nejprve k švédskému králi Gustavu Adolfovi, pak k dánskému králi Kristiánovi IV. Později, roku 1624 se ale s císařem smířil i žil pak již jen v soukromí na svém bernburském panství, které mu připadlo roku 1603 při opětném rozdělení dědictví anhaltského. Věrnosti k císaři již neporušil a dokonce roku 1629 mu byla nabídnuta i přímo císařská služba a když odmítl, byl jmenován placeným komořím císařským.

Rodina.

Se svou manželkou Annou z Bentheimu měl šestnáct dětí, z nichž jej však jen sedm přežilo dětství. Bernburská linie rodu anhaltského, jím takto založená, vymřela pak teprve roku 1863 a to Alexandrem Karlem, po němž vévodství zdědil Leopold IV. Anhaltsko-Desavský.

Kristián I. Anhaltsko-Bernburský, též Kristián I. Anhaltský (11. května 1568, Bernburg – 17. dubna 1630, tamtéž), byl kníže anhaltský a především jeden z velmi významných diplomatů své doby. Nějakou dobu byl vojevůdcem a dokonce vrchním velitelem českého stavovského vojska během třicetileté války, ale jako vojevůdce se neosvědčil.

Christian I, Prince of Anhalt-Bernburg, also known as Christian of Anhalt, (11 May 1568 – 17 April 1630) was a German prince of the House of Ascania. He was ruling prince of Anhalt and, from 1603, ruling prince of the revived principality of Anhalt-Bernburg. From 1595 he was governor of Upper Palatinate, and soon became the advisor-in-chief of Frederick IV, Elector Palatine.


Historie.

Pionýři chronofotografie vyvinuli na konci 19. století nové metody sériového snímání, aby mohli zkoumat jednotlivé fáze pohybu. Eadweard Muybridge se začal o pohyb zajímat v roce 1873 a roku 1878 se mu podařilo vyhrát sázku, že kůň v klusu má všechny 4 nohy ve vzduchu. V dřevěné budově postavil 24 fotografických přístrojů, na jeden okraj závodiště zavěsil bílý horizont a na druhý umístil v pravidelných intervalech řadu fotoaparátů. Přes dráhu položil provázky, které v okamžiku, kdy je běžící kůň přetrhl, postupně uvolnily pružinové závěrky fotoaparátů. Již tenkrát Muybridge použil expoziční doby až 1/6000 sekundy. Většinu snímků exponoval 1/1000 sekundy, na tu dobu také velmi krátkým expozičním časem.  Nápad využít sérii fotografií pro vytvoření iluze pohybu měl také Antoine Claudet, student Louise Daguerra působící v Londýně. Tyto historické série sekvenčních obrázků byly důležitým impulsem k rozvoji „pohyblivých obrazů“ kinofilmu.

Současnost.

Současní výrobci umožňují v běžných fotoaparátech používat funkci sekvenčního snímání. Při sekvenčním fotografování se z časových důvodů pořizují snímky se stejným zaostřením a stejnou expozicí. Běžné digitální i klasické fotoaparáty dokáží snímat rychlostí 2-3 snímky za sekundu, výkonnější DSLR 5 sn/sec. Přístroje určené pro profesionály snímají 8-10 snímků za sekundu v plné kvalitě.  Počet a rychlost snímků u digitálních přístrojů záleží na kapacitě vyrovnávací paměti a velikosti a rychlosti paměťové karty. U klasických fotoaparátů záleží na rychlosti převíjení filmu a jeho délce.  Dalším typem sekvenční fotografie je "intervalová expozice", u které lze ručně nastavit prodlevu mezi jednotlivými expozicemi.

Příklady.

Velmi populární jsou snímky, na kterých je současně zobrazen například strom nebo architektura v různých ročních obdobích.

Sekvenční fotografie nebo sekvenční snímání nebo sekvenční expozice (z lat. "sequentia" - pořadí) je výrazová forma fotografie, která zobrazuje fotografický záznam děje v řadách nebo sériích více snímků za sebou.

Burst mode, also called continuous shooting mode, sports mode or continuous high speed mode, is a shooting mode in still cameras. In burst mode, several photographs are captured in quick succession by either pressing the shutter button or holding it down. This is used mainly when the subject is in successive motion, such as sports photography. The photographer can then select the best image of the group or arrange them in a sequence to study the transitions in detail.


Mládí.

Ville Ritola se narodil v malé obci Peräseinäjoki, která dnes splynula s městem Seinäjoki, v jihozápadním Finsku. Když bylo mladíkovi sedmnáct let, emigroval za svými sedmi sourozenci do USA. Ve Spojených státech vstoupil do krajanského sportovního klubu "Finnish-American Athletic Club", kde se setkal a trénoval společně s Hannesem Kolehmainenem, který po olympiádě v roce 1912 pobýval v USA. Kolehmainen si Ritolova talentu povšiml a v roce 1920 mu radil, aby se stal členem finského olympijského družstva na LOH v Antverpách. Ritola však prohlásil, že se ještě necítí být tak dobrým.

Ritola na olympijských hrách 1924, Paříž.

Běh na 5 000 m.

Závodu se zúčastnilo 38 závodníků z 22 zemí. Ville Ritola v něm svedl urputný souboj se svým krajanem Paavo Nurmim a v boji o zlato s ním prohrál o pouhé dvě desetiny sekundy. Nurmi doběhl v novém olympijském rekordu 14:31,2 min, Ritola měl čas 14:31,4 min, třetí byl Švéd Edvin Wide o půl minuty zpět (15:01,8 min).

Běh na 10 000 m.

Výsledky uvádějí celkem 36 závodníků ze 17 zemí. Ville Ritola byl v závodě suverénem a získal si značný náskok, nakonec vyhrál v novém světovém a olympijském rekordu 30:23,2 min. Za ním skončil opět Švéd Edvin Wide (30:55,2 min), třetí byl další Fin Eero Berg (31:43,0 min).

3 000 m překážek.

Běh absolvovalo 19 závodníků z 9 zemí. Excelovali opět Finové: Ville Ritola vyhrál suverénně v olympijském rekordu 9:33,6 min, za ním skončil Elias Katz (9:44,0 min), třetí byl Francouz Paul Bontemps (9:45,2 min).

3 000 m družstva.

Devět družstev se postavilo na běh, v němž se pořadí nejlepších tří závodníků z každé země sčítalo a tým s nejmenším počtem bodů vyhrál. Po rozbězích následovalo finále čtyř nejlepších družstev. Zvítězilo Finsko ve složení Paavo Nurmi, Ville Ritola, Elias Katz, Sameli Tala, Frej Liewendahl a Eino Seppälä (8 b.), druhá byla Velká Británie, třetí USA.

Přespolní běh 10 km – jednotlivci.

Startovalo 38 závodníků z 10 zemí. Pole běžců se velmi brzy roztrhalo a vpředu běželi osamoceně dva Finové. Paavo Nurmi zvítězil s velkým náskokem (čas 32:54,8 min) před Ville Ritolou (34:19,4 min), až minutu za ním doběhl třetí Američan Earl Johnson (35:21,0 min).

Přespolní běh 10 km – družstva.

Startovalo celkem sedm družstev, ale klasifikovány mohly být pouze země, jimž doběhli tři závodníci do cíle, jejich pořadí se sčítalo a zvítězilo družstvo s nejmenším počtem takto získaných bodů. Zvítězili Finové (Paavo Nurmi, Ville Ritola, Heikki Liimatainen; Eero Berg, Väinö Sipilä a Eino Rastas nebyli pro týmovou soutěž klasifikováni). Druhé byly USA, třetí Francie.

Ritola na olympijských hrách 1928, Amsterdam.

Běh na 5 000 m.

Běželo celkem 36 závodníků ze 17 zemí. Trojice medailistů mezi sebou svedla urputný souboj, v němž se Ville Ritolovi podařilo oplatit časem 14:38,0 min Paavo Nurmimu (14:40,0 min) porážku z Paříže, třetí skončil stejně jako v Paříži Švéd Edvin Wide (14:41,2 min).

Běh na 10 000 m.

Na start se postavilo 24 závodníků z 12 zemí. Paavo Nurmi se tentokrát zúčastnil i „desítky“ a zvítězil v olympijském rekordu 30:18,8 min, druhý byl Ritola jen o pár metrů za Nurmim (30:19,4 min). Třetí byl opět Švéd Wide.

Běh na 3 000 překážek.

Ville Ritola v závodě, v němž dominovali jeho krajané (1. Toivo Loukola, 2. Paavo Nurmi, 3. Ove Andersen), neuspěl a obsadil až 9. místo.

Ostatní Ritolovy sportovní úspěchy.

Protože Ville Ritola žil po většinu života v USA, nikdy se neúčastnil mistrovství své vlasti. Řadu medailí však získal na národních mistrovských soutěžích AAU (Amatérská atletická unie) USA. Byl mistrem na 6 mil r. 1927, na 10 mil v letech 1922, 1923 a 1925–1927, na 2 000 yardů překážek v letech 1923, 1926 a 1927 a v přespolním běhu v letech 1922, 1923 a 1925–1927.  Ritola se rozloučil se sportovní kariérou po olympiádě 1928. Do rodného Finska se vrátil až roku 1971 a zemřel v Helsinkách ve věku 86 let.

Vilho („Ville“) Eino Ritola (18. ledna 1896 Peräseinäjoki – 24. dubna 1982 Helsinky) byl finský atlet, běžec především na vytrvalostních tratích. Ritola získal na 8. letních olympijských hrách 1924 v Paříži a následující olympiádě 1928 v Amsterdamu celkem osm medailí, z toho pět zlatých a tři stříbrné. Patří do trojice slavných „Létajících Finů“ desátých a dvacátých let po boku Paava Nurmiho a Hannese Kolehmainena.

Vilho "Ville" Eino Ritola (18 January 1896 – 24 April 1982) was a Finnish long-distance runner. Known as one of the "Flying Finns", he won five Olympic gold medals and three Olympic silver medals in the 1920s. He holds the record of winning most athletics medals at a single Games – four golds and two silvers in Paris 1924 - and ranks second in terms of most athletics gold medals at a single Games.


Životopis.

Narodil se do rolnické rodiny Ivana Ivanoviče Jerjomenka (1872-1902) ve vsi Markivce v charkovské gubernii (nynější Ukrajina). Prameny o jeho národnosti se liší, buď byl Ukrajinec nebo Rus. Po vykonání základní vojenské služby byl v listopadu 1913 převelen do Ruské carské armády ke 168. Mirogorodskému pěšímu pluku, s nímž vstoupil do první světové války. Bojoval na rumunské frontě v Karpatech a na jihozápadní frontě, vyznamenal se v bitvě o Halič a roku 1914 byl povýšen na desátníka. V roce 1915 se podílel na obléhání a dobytí Přemyšle. Roku 1917 byl nejprve převelen ke zpravodajskému jízdnímu pluku. Po bolševické revoluci v Rusku roku 1917 byl demobilizován a vrátil se domů. Ve své rodné vsi založil partyzánský oddíl, se kterým bojoval proti německým okupantům a petljurovcům. Koncem roku 1918 vstoupil s partyzánským oddílem do řad Rudé armády. Zde působil jako náčelník rozvědky brigády a současně náčelník štábu pluku, účastnil se ruské občanské války a sovětsko-polské války.  V roce 1923 absolvoval vyšší kurzy velitelů jezdectva, v roce 1935 ukončil studium na Vojenské akademii M. V. Frunzeho a až do roku 1938 byl velitelem 14. jízdní divize. V roce 1939 se zúčastnil obsazení východního Polska a o rok později Litvy. Koncem roku 1940 byl převelen jako velitel 1. armády na Dálný východ. Po zahájení bojů na Východní frontě Velké vlastenecké války byl jmenován velitelem vojsk Západního frontu, od srpna 1941 velel Brjanskému frontu a byl povýšen na generálplukovníka. Koncem roku 1941 byl jmenován velitelem 4. úderné armády. Účastnil se sovětské zimní protiofenzívy u Moskvy, při níž byl těžce raněn. Když se v srpnu 1942 vrátil do služby, byl pověřen velením Jihovýchodního frontu, který bránil přístupy ke Stalingradu. Tento front, přejmenovaný na Stalingradský se účastnil protiútoku, při němž se spojil s vojsky Jihozápadního frontu a uzavřel kruh obklíčení německé 6. armády u Stalingradu. Jako velitel Jižního frontu se účastnil odražení skupiny armád generála Mansteina, který usiloval o vyproštění německých vojsk ze sovětského obklíčení u Stalingradu. V srpnu 1943 se účastnil Smolenské útočné operace, po níž byl povýšen do hodnosti armádního generála. V roce 1944 velel Samostatné přímořské armádě při osvobozování Krymu. Za zásluhy mu byla 29. července 1944 udělena Zlatá hvězda Hrdiny SSSR. V říjnu 1944 velel 2. pobaltskému frontu při útoku na německá vojska v Litvě, na počátku roku 1945 velel 4. ukrajinskému frontu, který se účastnil bojů v Karpatech, při Ostravsko-opavské a Pražské operaci. Podle vzpomínek současníků, např. maršála Žukova Stalin Jeremenka neměl rád, kritizoval ho za sebevědomí, pýchu a špatné velení ve složité operaci na Brjanské frontě.  Po druhé světové válce velel postupně vojskům Podkarpatského, Západosibiřského a Severokavkazského vojenského okruhu. Dne 11. března 1955 mu byla udělena hodnost maršála Sovětského svazu. Od roku 1958 byl členem Skupiny generálních inspektorů Ministerstva obrany SSSR.

Rodina a smrt.

Byl dvakrát ženat, s první manželkou Eudokií Fjodorovnou měl tři syny a dceru, s druhou, zdravotní sestrou z polní nemocnice Ninou Ivanovnou, dva syny a dceru. Nejmladší syn Ivan z prvního manželství zmizel beze stopy v průběhu evakuace Vilniusu začátkem války při bombardování, které Eudokia Fjodorovna přežila.  Zemřel 19. listopadu 1970 a byl pohřben u kremelské zdi v Moskvě.

Andrej Ivanovič Jeremenko (správným přepisem Jerjomenko, do češtiny se vžil nefonetický přepis příjmení; ; Markivka u Luhansku, Ruské impérium, dnes východní Ukrajina – 19. listopadu 1970) byl sovětský vojevůdce, maršál Sovětského svazu, hrdina SSSR a hrdina ČSSR.

Andrey (Andrei) Ivanovich Yeryomenko (or Yeremenko, Eremenko; ; ; November 19, 1970) was a Ukrainian-Soviet general during World War II and, subsequently, a Marshal of the Soviet Union. During the war, Yeryomenko commanded the Southeastern Front (later renamed the Stalingrad Front) during the Battle of Stalingrad in summer 1942 and planned the successful defense of the city. He later commanded the armies responsible for the liberation of Western Hungary and Czechslovakia in 1945.


Okolí.

Průsmyk je vzdálen asi 75 km západně od Bolzana. Okolí průsmyku tvoří od roku 1935 Národní park Stelvio.  Jižně od průsmyku začíná masív Ortles.  Severně od průsmyku se nachází hora (něm.) Dreisprachenspitze (v něm. překladu "Vrchol tří jazyků",,, 2843 m). Na tomto vrcholu se potkávají hranice Švýcarska, Lombardie a Provincie Bolzano (býv. Jižního Tyrolska).

Historie.

Původní silnice představující výstup 1871 m byla postavena z rozhodnutí Františka I. v letech 1820-25 Rakouským císařstvím za účelem propojení bývalé rakouské provincie Lombardie s ostatním Rakouskem. Hlavní inženýr byl Carlo Donegani (1775–1845). Od té doby se silnice změnila jen velmi málo. Se svými 60 serpentinami, z toho 48 číslovaných patníky, je výzvou pro motoristy. Stirling Moss zde sjel ze silnice během soustředění veteránů v 90. letech 20. století, přičemž video z této nehody vysílala satelitní televize.  Do konce první světové války průsmykem procházela hranice mezi Rakouskem-Uherskem a Italským královstvím. Švýcarsko udržovalo výspu a hotel (za války zničen) ve výběžku na blízké hoře "Dreisprachenspitze". Během první světové války docházelo ke tvrdým bojům mezi Rakušany a Italy v okolním ledu a sněhu tak, že dělosřelecké granáty občas létaly nad švýcarským územím. Všechny tři strany pak podepsaly smlouvu, že se přes území Švýcarska střílet nebude. Poté dělostřelecká palba směřovala z průsmyku směrem dolů, poněvadž švýcarské území bylo na vrcholu a jeho okolí. Po roce 1919, když Jižní Tyrolsko připadlo Itálii, průsmyk strategický význam ztratil.  Průsmyku Stelvio zůstal význam v oblasti sportu. Zprovozněn je od června do září, než přijdou sněhové vánice. Bezpočet cyklistů a motocyklistů se pak potýká s četnými serpentinami, aby si dopřáli kýženého zážitku z výstupu touto alpskou silnicí, která je vyvrcholením každého cyklistického závodu Grand Tour. Cyklistický závod Giro d'Italia většinou prochází průsmykem (poprvé vedla trasa přes průsmyk v roce 1953, když Coppi porazil Kobleta). Každoročně je koncem srpna průsmyk na jeden den uzavřen pro motorová vozidla, aby kolem 8000 cyklistů mohlo vyšlapávat toto sedlo.  Bormio pravidelně hostuje Světový pohár v alpském lyžování; místní sjezdová dráha "Pista Stelvio" patří k nejnáročnějším mužským disciplínám.  V roce 2008, Moto Guzzi zahájila výrobu modelu Stelvio nazvaném podle věhlasného průsmyku.

Průsmyk Stelvio (,, též ) je průsmyk ve skupině Ortles v italských Východních Alpách 200 m od hranice se Švýcarskem. Nachází se v nadmořské výšce 2758 m n. m., jedná se o nejvýše položené silniční sedlo ve Východních Alpách a druhé nejvyšší v Alpách; po jen o několik metrů vyšším Col de l'Iseran (2770 m n. m.).

The Stelvio Pass (, ; ; ) is a mountain pass in northern Italy bordering Switzerland at an elevation of above sea level. It is the highest paved mountain pass in the Eastern Alps, and the second highest in the Alps, below France's Col de l'Iseran ().


Princip.

Karbidka je složena ze dvou komor, horní komory s vodou a dolní komory s karbidem vápenatým. Když se část vody z vodní komory dostane do komory s karbidem vápenatým, začne vznikat acetylen chemickou reakcí:  Vzniklý acetylen je pak odváděn na hořák, zatímco hydroxid vápenatý zůstává na dně komory jako odpad v podobě šedivé mazlavé hmoty.  Podle způsobu dávkování vody se karbidky dělí na dva typy:  Mezi nádobkou s acetylenem a hořákem bývá filtr, vyráběný nejčastěji z pěnového polyesteru nebo z polyamidu.  Zejména u přenosných svítilen byl nejčastěji hořák přidělán přímo na těle nádob pro výrobu acetylenu, ale není to pravidlem. Novější přenosné jeskyňářské karbidky nabízejí připevnění hořáku na přilbu, acetylen je k němu pak veden hadičkou od vyvíječe acetylenu připevněného například na opasku. Podobně při využívání karbidových svítilen na domovní osvětlení býval vyvíječ umístěn mimo dům, kam byl do svítidel plyn přiveden v trubkách.

Využívání.

Dějiny rozvoje karbidových svítilen začínají v devadesátých letech devatenáctého století po objevu levného způsobu výroby karbidu vápenatého v roce 1892 Thomasem Willsonem. První hornickou karbidovou svítilnu si nechal patentovat 28. srpna 1900 Frederic E. Baldwin v New Yorku. A Gustaf Dalén objevil počátkem dvacátého století Dalénovo světlo.  Zpočátku bylo použití karbidových svítilen poměrně rozmanité, včetně veřejného nebo domovního osvětlení, ale postupně byly vytlačovány elektrickým osvětlením. Déle se udržely u pohyblivého nebo odlehlého osvětlení, kde nabízely poměrně dobrou výdrž při přijatelné váze a dokázaly tím konkurovat elektrickému světlu, které vyžadovalo těžké baterie. To se týkalo třeba osvětlení majáků, mechanických návěstidel, ale zpočátku také osvětlení dopravních prostředků (např. světlomety prvních automobilů Ford Model T) a také kapesních svítilen. Významné bylo používání karbidek v těžebním průmyslu, kde na mnoha místech patřily k standardní výstroji havířů, a v jeskyňářství.  Přetrvávající obliba u jeskyňářů byla dána několika výhodami karbidek. Jednak už sama reakce, při níž vzniká acetylen, vyrábí také teplo, takže je možné se o lampu ohřát a bránit tím podchlazení, jednak je karbidky možné vyrobit bez použití feromagnetických kovů, které by ovlivňovaly osvěcovaný kompas, jednak hořící acetylen vytváří výrazné saze, kterými je snadné dělat si pomocné orientační značky, a jednak má acetylenové světlo výhodnou barevnou teplotu. Na druhou stranu jsou zde nebezpečí, která plynou z toho, že se jedná o otevřený oheň, a není tady možné bezpečně karbidku používat zároveň s lany, která by od ní mohla chytit. Pokud se v podzemní prostoře nalézá výbušný plyn, může karbidka způsobit jeho výbuch (a v hornictví k takovým nehodám docházelo). Kromě toho je poměrně náročná na přísun kyslíku, kterého může být v malých prostorách nedostatek a člověk ho potřebuje k dýchání, a navíc při nedostatku kyslíku za nepříznivých podmínek při spalování vzniká jedovatý oxid uhelnatý. Samotný acetylen, pokud by unikal a nehořel, je narkotický. Proto s nástupem lehkých a levných čelovek se světelnými diodami došlo k ústupu používání karbidových svítilen i v amatérském jeskyňářství.

Karbidka neboli karbidová svítilna je označení plynové svítilny, u které je zdrojem světla hoření acetylenu, který je vyráběn přímo ve svítilně reakcí vody s karbidem vápenatým.

Carbide lamps, or acetylene gas lamps, are simple lamps that produce and burn acetylene (CH) which is created by the reaction of calcium carbide (CaC) with water (HO).


Výskyt.

Druh je původní v Evropě a střední í severní Asii, odtud byl prakticky zavlečen do mírného podnebného pásma celého světa. Do Ameriky se rozšířil až s příchodem prvních Evropanů.  V Česku je jitrocel větší jeden z nejhojnějších zástupců celé rodu, roste od nížin až po horské oblasti. Nejčastěji se objevuje na nezemědělské půdě a jen zřídka na zemědělské, tam hlavně ve víceletých pícninách a v trávních porostech. Vyskytuje na vlhkých, písčitých nebo hlinitých půdách které jsou dobře zásobeny dusíkem, nevadí mu však ani půdy utužené. Je zcela běžnou rostlinou podél cest, na chodnících, rumištích, skládkách odpadů i na hřištích, velmi dobře snáší sešlapávání. Nejlépe mu prospívá plné slunce, snáší i polostín.

Popis.

Jedná se o vytrvalou rostlinu s výškou mezi 10 až 30 cm. Z krátkého kořene který navazuje na nedlouhý oddenek raší v polovině jara jedna nebo několik hustých listových růžic o průměru 5 až 30 cm. Spirálovitě uspořádaných listů je v růžici pět až dvacet. Bývají vzpřímené nebo poléhavé, velké 5 až 30 × 3 až 10 cm a mají řapík s pochvou stejně dlouhý nebo kratší než listová čepel. Ta je vejčitá až eliptická, na bázi srdčitá, klínovitá nebo uťatá a zúžená do řapíku, na vrcholu zaoblená neb tupě špičatá, celokrajná nebo částečně oddáleně zubatá a má tři až devět žilek. Bývá lysá a je zbarvená zeleně, šedě zeleně či načervenale.  Z paždí listu ve středu růžice roste vztyčený nebo vystoupavý stvol, někdy vespod chlupatý, který je stejně dlouhý nebo delší než listy. Je oblý, občas rýhovaný a na konci vyrůstá válcovitý, směrem vzhůru se zužující hustý klas. Drobné, oboupohlavné, pravidelné, přisedlé, čtyřčetné, srostloplátečné květy s krátkými široce vejčitými listeny jsou zelenobílé nebo zelenožluté barvy. Zelený kalich je hluboce členěný v lístky asi 2 mm dlouhé. Koruna je tvořena žlutobílou srostlou trubku 2 mm dlouhou s navazujícími obdobně dlouhými hnědavými laloky vejčitého tvaru. Čtyři z koruny vyčnívající žlutobílé tyčinky s bílými nitkami nesou světle fialové prašníky. Svrchní semeník je srostlý ze dvou plodolistů a má pestík s čnělkou a bliznou čnící z koruny. Květy jsou opylovány větrem nebo létajícím hmyzem, chlupaté blizny dozrávají o něco dříve před zralostí vlastního pylu, druh je částečně samosprašný.  Plody jsou 2 až 4 mm dlouhé vejčité, pukavé, dvoupouzdré tobolky. Jsou suchoblanité, světle hnědé nebo nafialovělé barvy, mají kuželovitá nebo válcovitá víčka s patrnou oddělovací štěrbinou. Obsahují obvykle 6 až 15 semen která jsou v obryse úzce vejčitá až nepravidelně hranatá. Bývají dlouhá 1 až 2 mm, zbarvená jsou světle až tmavě hnědě a na osemení mají drobné jamky uspořádané v řadách. Ploidie druhu je 2n = 12.

Rozmnožování.

Jitrocel větší se rozmnožuje jen semeny. Rostliny kvetou od června do pozdního podzimu a z klasu jedné rostliny se získá až několik tisíc semen. Ta jsou schopná vyklíčit brzy po uzrání. Nejspolehlivěji klíčí za světla, tj. přímo z povrchu půdy. V půdě vydrží semena životaschopná i po dobu 10 let.  Semena pozřená zvířaty projdou jeho zažívacím traktem nepoškozená a proto se šíří i statkovými hnojivy. Občas bývají semena příměsí osiva travin a jetelovin a dostanou se tak do zcela nových míst. Ve vlhku semena slizovatí a snadno se lepí na peří či chlupy zvířat, stejně jako na projíždějící techniku nebo lidi.

Význam.

Je považován za plevelnou rostlinu s nízkým hospodářským významem. Na orné půdě je vzhledem k pomalejšímu růstu jen málo konkurence schopným. Úporným plevelem bývá v trávnících, kde může zcela vytěsnit kulturní porost.  Jitrocel větší je v lidovém léčitelství považován za léčivou rostlinu, má obdobné vlastnosti jako jitrocel kopinatý. Nejčastěji se používá čerstvých listů k obkladům při popáleninách, puchýřích a po bodnutí hmyzem kdy se využívá chladivých a antiseptických účinků. Výluh nebo čaj ze sušené drogy se užívá pro snížení hladiny krevního cukru a k uvolnění hlenu a usnadnění odkašlávání. Semena obsahují hodně sliz i vlákniny a v rostlině je hodně beta karotenu, vitamínu C a vápníku.  Celá rostlina je jedlá ve stavu syrovém i vařeném, obzvláště mladé rostliny, starší jsou již houževnatější a obsahují více tříslovin. Semena jsou dobrým krmivem pro doma chované exotické i volně žijící ptáky. Píce kontaminována větším množstvím jitrocele je hořká a dobytek ji nerad přijímá. Pyl je významným alergenem.

Taxonomie.

V ČR vyrůstá jitrocel větší ve dvou poddruzích: Nominátní poddruh jitrocel větší pravý má listy i stvoly vzpřímené, stvoly jsou na bázi holé. Listy mívají 5 až 9 žilek a jejich čepel bývá celokrajná nebo má jen několik plytkých zoubků a na bázi je srdčitá, uťatá a náhle zúžená do řapíku. Tobolka jsou úzce vejčitá, víčka má kuželovitá a oddělovací štěrbina je dobře patrná. V tobolce bývá 6 až 9 semen.  Jitrocel větší slaniskový má listy i stvoly vystoupavé, stvoly jsou na bázi chlupaté. Listy mívají 3 až 5 žilek a jejich čepel má na okraji několik nepravidelně vzdálených zubů a na bázi je klínovitá a postupně zúžená do řapíku. Tobolka je široce vejčitá, horní víčko má tupě kuželovité a spodní válcovité a oddělovací štěrbina je sotva patrná. V tobolce bývá 8 až 15 semen. Poddruh je vázán na místa s vysokým obsahem soli v půdě, často vyrůstá okolo cest v zimním období solených.

Externí odkazy.

Jitrocel větší ("Plantago major") je vytrvalá plevelná bylina která se vyskytuje převážně na neobdělávané půdě. Je jedním z více než deseti druhů rodu jitrocel které v České republice vyrůstají.

Plantago major (broadleaf plantain, white man's foot, or greater plantain) is a species of flowering plant in the plantain family Plantaginaceae. The plant is native to most of Europe and northern and central Asia, but has widely naturalised elsewhere in the world.


Princip hry.

Jak je uvedeno už v pravidlech – hru hráč zahájí tím, že postupně hází kostkou a pak diskutuje o výsledku hodu, jeho významu pro hru a proč tato věta v pravidlech nedává smysl. Principem hry je získat desátou úroveň dříve než ostatní hráči. V cestě však stojí různé kletby a nestvůry, ale i spoluhráči – když už hráč myslí, že vyhrál, ve skutečnosti může být cíli na sto honů vzdálen. Nastane-li ve hře nějaký spor, který nelze vyřešit pomocí psaných pravidel, existuje zde jedno pravidlo, které je nadřazené všem ostatním – pravdu má vždy majitel hry.

Vytvoření postavy.

Každý hráč začíná na první úrovni jako člověk bez povolání pohlaví totožného s hráčovým. Během hry může změnit pohlaví (což není vůbec příjemná záležitost), buduje si svou postavu, získává rasu (či dvě, pokud získá povolení v podobě karty Míšence) a povolání (nebo dvě, pokud získá povolení v podobě karty Supermunchkin), postupuje po úrovních krůček po krůčku k větší síle a výhře. Hra je hodně o náhodě, záleží na tom, jaké karty si vytáhne. Hodně však lze získat i promyšlenou taktikou, schopností smlouvat se spoluhráči, logickým uvažováním a rychlými reakcemi. Ve hře též pomáhají budovat si osobnost různé předměty, ať už se jedná o obuv, pokrývku hlavy či zbroj, nebo různé zbraně. K zahození nejsou ani jednorázově použitelné karty, jako například lektvary či kletby. Při tvorbě postavy je důležité pohlídat si, které karty se drží jen v ruce a které jsou vyložené – ty pak mohou být používané, nebo jen nesené.

Průběh hry.

Na začátku se karty rozdělí na dva dobírací balíčky podle symbolů uvedených na rubové straně – dveře a poklady. Každý hráč dostane po 4 kartách z každého balíčku. Z těchto karet si na začátku svého tahu vyloží ty, které hodlá používat, včetně případné rasy a povolání. Každá rasa a povolání má přitom zvláštní schopnosti. Hráči se střídají v kole jeden po druhém, každý hráč pak ve svém kole postupuje v několika fázích.

Fáze hry.

Na začátku tahu hráč hraje karty (např. karty pro postup na další úroveň), vybavuje se novými předměty, mění nesené na používané apod. Dále může obchodovat s jinými hráči či prodávat své předměty, čímž si kupuje nové úrovně. Po tomto úvodním „urovnání“ karet hráč postupuje do první fáze svého tahu.  V tuto chvíli hráč „vykopne dveře“, přesněji řečeno z balíčku dveří táhne vrchní kartu a položí ji na odkládací hromádku (každý balíček – dveře i poklady – má svou odkládací hromádku). Pokud se za dveřmi objeví nestvůra, hráč s ní musí bojovat. Pokud je tam kletba, působí na tohoto hráče. Ostatní typ karet si hráč vezme k sobě do ruky.  Ve druhé fázi tahu může hráč hledat potíže, pokud však již v daném kole nebojoval s nestvůrou. V tuto chvíli může hráč zahrát nestvůru z ruky a bojovat s ní.  Ve třetí fázi hráč rabuje místnost, pokud však v předchozích dvou fázích nebojoval. Rabování spočívá v tom, vzít si do ruky kartu dveří. Tato karta na hráče nepůsobí, i kdyby na ní byla kletba nebo nestvůra. Tuto kartu nemusí hráč ukazovat jiným hráčům.  Ve čtvrté, poslední, fázi tahu probíhá tzv. charita. Pokud má hráč v ruce více než 5 karet (více než 6 u trpaslíka), musí přebytečné karty zahrát, případně předat spoluhráči na nejnižší úrovni. Je-li na nejnižší úrovni více hráčů, karty se mezi ně rozdělí. Pokud je na nejnižší úrovni právě hrající hráč, nadbytečné karty odhodí na příslušnou odhazovací hromádku. Tah končí a hraje další hráč.

Boj.

Při boji s nestvůrou hráč porovnává úroveň nestvůry se svou bojovou silou. Některé nestvůry mohou mít jinou úroveň proti různým rasám/povoláním/pohlavím. Bojová síla hráče se počítá ze součtu jeho úrovně a všech bonusů, pokud daná nestvůra neuvádí nějaké omezení. Pokud hráč v boji uspěje, získává úroveň (nebo dvě u zvláště silné nestvůry) a uvedený počet pokladů. Pokud je však nestvůra stejně silná nebo silnější, hráč musí někoho požádat (uplatit) o pomoc (jejich bojové síly se pak sčítají), nebo před nestvůrou utíkat. Útěk spočívá v hodu kostkou – 5 nebo 6 značí úspěšný útěk, nižší číslo pak neúspěch. V tom případě se hráči stane ošklivá věc uvedená na kartě nestvůry. V boji si hráč může pomáhat lektvary, stejně tak mu jiný hráč může boj ztěžovat jak jednorázovými předměty, tak přihráváním dalších, toulavých nestvůr. Neúspěch v boji i při útěku následování smrtí postavy ještě pro hráče neznamená konec hry – hráč přichází o všechny své věci, zůstává mu však rasa, povolání i úroveň.

Munchkin je karetní hra navržená Stevem Jacksonem a ilustrovaná Johnem Kovalicem, do češtiny přeložena Petrem Šmerákem. Tato hra paroduje stereotypy z jiných fantasy světů a her a nabízí zážitek z rabování podzemních kobek bez hraní na hrdiny. Hlavním heslem je „Zabij nestvůru – ukradni poklad – probodni parťáka“. Cílem hráče je „sestoupit do podzemí, probodnout nestvůru, zradit své spoluhráče a sebrat jim vše, co mají“. Hra je v základu pro 3–6 hráčů ve věku od 10 let. Základní verze obsahuje herní kostku, návod a 168 karet, v současné době má však již přes dvacet rozšíření a pokračování. Hry Munchkin se v patnácti jazycích prodalo už přes milion kusů.

Munchkin is a dedicated deck card game by Steve Jackson Games, written by Steve Jackson and illustrated by John Kovalic. It is a humorous take on role-playing games, based on the concept of munchkins (immature role-players, playing only to "win" by having the most powerful character possible).


Popis.

Je to mohutná bylina se silným kůlovým kořenem sahajícím do hloubky až 70 cm. Lodyha je silná, rýhovaná, vyplněná dření. Listy jsou velké, široce srdčité, řapíkaté, řapík rovněž vyplněn dření; přízemní listy jsou s čepelí až 50 cm dlouhé a 40 cm široké. Lodyžní listy jsou střídavé, menší než přízemní, oboje na spodní straně s bílým povlakem chlupů, celokrajné. Nachově červené trubkovité květy jsou v kulovitých úborech o průměru 3 až 3,5 cm. Jejich zákrov je tvořen listeny s hákovitou špičkou, které se po zaschnutí zachycují ve zvířecí srsti a zajišťují tak šíření semen.

Použití.

V bylinkové kuchyni se používají mladé výhonky, řapíky a kořeny lopuchu, nikoliv však listy, protože ty jsou příliš hořké. Křupavé čerstvě vyrostlé výhonky a oloupané řapíky se naproti tomu hodí jako zelenina ke konzumaci za syrova nebo uvařené jako chřest. Zvláštní delikatesou je dřeň. Má jemnou oříškovou chuť. Kořeny lopuchu se sklízejí od podzimu prvního do jara druhého roku. Tou dobou jsou ještě jemné konzistence a dají se jíst za syrova, uvařené nebo pečené. V Číně a Japonsku se tato rostlina pěstuje jako jednoletá kultura a považuje se za vynikající lahůdku v kuchyni.  V kosmetice se lopuchový olej používá jako masážní prostředek pro růst vlasů a při nadměrné tvorbě kožního mazu.  Jako vnitřní léčivý prostředek se při problémech s akné a u léčení různých kožních neduhů užívá lopuchový čaj. Může být též užíván jako močopudný prostředek při ledvinových chorobách. Pro poměrně nestálé obsahové látky je však lopuch považován za nespolehlivé léčivo.

Lopuch větší ("Arctium lappa") je dvouletá bylina z čeledi hvězdnicovité, rostoucí jako plevel často na smetištích, rumištích a kolem cest. Název lopuch pochází od lupene. Výraz "lopušice" však označuje devětsil lékařský nebo podběl obecný.

Arctium lappa, commonly called greater burdock,, edible burdock, lappa, beggar's buttons, thorny burr, or happy major is a Eurasian species of plants in the Aster family, cultivated in gardens for its root used as a vegetable. It has become an invasive weed of high-nitrogen soils in North America, Australia, and other regions.


Popis.

Svietenie jsou jednodomé nebo funkčně dvoudomé stromy. V závislosti na podmínkách mohou být stálezelené nebo opadavé. Mají sudozpeřené listy, složené z celokrajných lístků. Květy jsou jednopohlavné, uspořádané v úžlabních thyrsech. Kalich je asi do poloviny členěný do 5 laloků. Koruna je složená z 5 (řidčeji jen 4) volných lístků. Tyčinky jsou srostlé do miskovité až baňkovité trubičky, nesoucí 8 až 10 prašníků. Semeník obsahuje 5 (4 až 6) komůrek, v nichž je po 9 až 16 vajíčkách. Plodem je dřevnatá tobolka pukající 5 chlopněmi. Plody pukají buď jen od báze, nebo současně od báze a od vrcholu.

Rozšíření a ekologie.

Rod svietenie zahrnuje 3 druhy a je rozšířen v tropické Americe. Největší areál má svietenie velkolistá ("Swietenia macrophylla"), rozšířená od severního Mexika přes Střední Ameriku po Brazílii a Bolívii. V Jižní Americe roste zejména v oblastech poloopadavých lesů Brazílie a Bolívie a v pásu podél And na sever, zatímco ve velkých částech Amazonie chybí. "Swietenia humilis" se vyskytuje v Mexiku a Střední Americe. Původní areál svietenie mahagonové ("Swietenia mahagoni") je omezen na jižní Floridu a Karibské ostrovy.  Swietenie rostou v poloopadavých a stálezelených tropických lesích. Nejširší ekologické rozpětí ze všech tří druhů má svietenie velkolistá, která se vyskytuje v suchých i vlhkých oblastech, v nížinách i horských polohách, na zaplavovaných půdách i na svazích a na různých typech podloží. Může se vyskytovat v podobě hustých shluků na místě původního pralesního velikána stejně jako v podobě jednotlivých stromů, rozptýlených ve vzrostlejší vegetaci. Dospělé stromy jsou ve zvýšené míře odolné vůči katastrofickým událostem, jako jsou hurikány, požáry a záplavy. Svietenie mahagonvá roste rovněž ve vlhkých i suchých tropických lesích, a to v nadmořských výškách do 800 metrů. Často se vyskytuje na vápencích.

Ekologické interakce.

Nenápadné květy jsou opylovány včelami, můrami a třásněnkami. Křídlatá semena jsou roznášena větrem až na vzdálenost půl kilometru. Svietenie jsou živnými rostlinami řady můr zejména z čeledí píďalkovití ("Geometridae"), zavíječovití ("Pyralidae"), bourovcovití ("Lasiocampidae") a slimákovcovití ("Limacodiidae"). K významným škůdcům mahagonových plantáží náleží můry rodu "Hypsipyla". V tropické Americe je to především "Hypsipyla grandella", v Africe a Asii "Hypsipyla robusta". V tropické Asii je svietenie velkolistá zástupnou živnou rostlinou housenek největšího motýla světa, kterým je martináč atlas ("Attacus atlas"). Ve větvích se vyvíjejí housenky drvopleně "Polyphagozerra coffeae" (syn. "Zeuzera coffeae").

Obsahové látky.

Hlavními obsahovými látkami svietenií jsou limonoidy a jejich deriváty, jako je swietenin, andirobin, swietenolid a četné jiné. Dále jsou přítomny silice, polyfenoly (katechin, epikatechin), steroidy (β-sitosterol, stigmasterol aj.) a kumariny (skopoletin).

Taxonomie.

Rod "Swietenia" je v rámci čeledi "Meliaceae" řazen do podčeledi "Cedreloideae" (syn. "Swietenioideae"). Nejblíže příbuznými rody jsou "Khaya" (5 druhů v tropické Africe a na Madagaskaru) a "Carapa" (24 druhů v tropické Africe a Americe).

Prehistorie.

Nálezy fosilních pozůstatků rodu "Swietenia" jsou jen sporadické. Na karibském ostrově Hispaniola byl v jantaru nalezen zachovalý samčí květ svietenie, pocházející z období středních třetihor. Druh byl pojmenován "Swietenia dominicensis". Květ jiného druhu, popsaného jako "Swietenia miocenica", byl nalezen v jantaru v mexickém státě Chiapas; pochází z období raného miocénu.

Význam.

Svietenie jsou těženy pro jedno z nejvíce ceněných tropických dřev, mahagon. Pravý neboli americký mahagon byl zprvu získáván z karibské svietenie mahagonové, po jejím vyčerpání se začal využívat druh svietenie velkolistá, která je v současnosti jediným komerčně významným druhem. Je pěstována na plantážích v tropech po celém světě.  Svietenie velkolistá je využívána v tradiční medicíně v tropické Asii i jinde ve světě k léčení široké palety neduhů. Téměř každá část rostliny má lékařské využití. Plody jsou složkou komerčních produktů ke zlepšení krevního oběhu a kondice pleti. Semena jsou v Malajsii tradičně používána k léčení vysokého krevního tlaku, cukrovky a k úlevě od bolesti. Byly u nich zjištěny i protirakovinné účinky. V Indonésii se používají také při léčbě malárie, v Bolívii je domorodci využívají při leishmaniózách. Extrakt z kůry slouží jako adstringens při léčení zranění. Rovněž kůra svietenie mahagonové má svíravé a antipyretické účinky. V Karibiku je používána jako náhrada chinovníkové kůry.  Svietenie mahagonová je používána k zalesňování a vysazuje se jako stínící dřevina na plantážích jiných stromů pěstovaných pro dřevo. Někdy se pěstuje i jako okrasný strom. Extrakt z kůry svietenie velkolisté je občas používán k barvení na červeno a k vydělávání kůží.

Svietenie ("Swietenia") je rod rostlin z čeledi zederachovité. Zahrnuje 3 druhy stálezelených až opadavých stromů se zpeřenými listy a nepříliš nápadnými květy v úžlabních květenstvích. Plodem je tobolka obsahující křídlatá semena. Svietenie jsou rozšířeny v tropické Americe od Mexika po Bolívii a na Karibských ostrovech.

Swietenia is a genus of trees in the chinaberry family, Meliaceae. It occurs natively in the Neotropics, from southern Florida, the Caribbean, Mexico and Central America south to Bolivia. The genus is named for Dutch-Austrian physician Gerard van Swieten (1700-1772). The wood of "Swietenia" trees is known as mahogany.


Mládí.

Její otec, profesor Henrik Gustaf Söderbaum (1862–1933), byl stálým tajemníkem Královské švédské akademie věd.  Poté, co její rodiče krátce po sobě zemřeli, se přestěhovala do Berlína a začala navštěvovat divadelní školu.

Kariéra.

Nacistická éra.

Soderbaumová započala svou kariéru ve filmech režiséra Veita Harlana, za kterého se roku 1939 provdala. Společně vytvořili 10 filmů, když se těšili podpoře mocného ministra propagandy Josepha Goebbelse.  Podle Antje Ascheid je Soderbaumová často označována jako „nejvýznačnější představitelka nacistických ideálů, dokonalá nacistická hvězda“. Jako krásná švédská blondýna měla Soderbaumová vzhled panenky, který utvářel model árijské ženy. Ve skutečnosti již předtím hrála roli nevinné árijské ženy v několika filmech a byla velmi známá německému publiku. Její mládí a krása z ní udělaly symbol zdraví a čistoty a to z ní učinilo předlohu pro ideál nacistické ženské krásy.  V mnoha jejích filmech byla ohrožována hrozbou rasového znečištění. Nejznámější role tohoto typu byly Dorothea Sturm, prokletá hrdinka v antisemitském historickém melodramatu "Žid Süß (Jud Süß, 1940)", která spáchala sebevraždu utopením poté, co byla přinucena mít sex s padouchem, a Anna ve "Zlatém městě (Die goldene Stadt, 1942)", sudetská Němka, jejíž touha po životě ve městě (v rozporu s prací na venkově) a její uspokojení Čechy vyústily v sebevraždu utopením. Tyto její filmové osudy spjaté s vodou, stejně tak jako podobný konec její postavy v jejím filmovém debutu v Harlanově filmu "Jugend (1938)", ji vynesly titul Reichswasserleiche (Utopené tělo Říše).  Z dalších rolí: Elske ve "Východu slunce (Die Reise nach Tilsit, 1939)", německá manželka, kterou podvádí její manžel s Polkou, ale nakonec se zahanbeně vrátí k ní; Elisabeth ve filmu "Dům u jezera (Immensee, 1943)", která se provdá za bohatého statkáře, aby zapomněla na svou nenaplněnou lásku a nakonec se rozhodne mu zůstat věrná, ačkoliv je již vdovou a její láska se vrátí; Aels ve filmu "Její oběť (Opfergang, 1944)", žena, která zemře po své milostné aféře; Luise Treskow v historickém dramatu "Velký král (Große König, 1942)", mlynářská dcera, která podporuje Fridricha II. Velikého; Maria v dalším historickém válečném dramatu "Kolberg (1945)", venkovská dívka, která podporuje odboj proti Napoleonovi a je jediným přeživším z její rodiny.

Poválečná éra.

V prvních letech po válce často Kristina Soderbaumová čelila vypískávání ze scény a trpěla, když po ni publikum házelo shnilou zeleninu. V následujících letech často vyjadřovala lítost nad svými rolemi v antisemitských filmech.  Po té, co jejímu manželovi bylo opět povoleno režírovat filmy, Soderbaumová opět ztvárnila hlavní role v mnoha jeho filmech. Mezi tyto filmy patří "Die Blaue Stunde ("Modrá hodina", 1952)", "Die Gefangene des Maharadscha ("Maharádžův zajatec", 1953)", "Verrat an Deutschland ("Zrada na Německu", 1954)" a "Ich werde dich auf Händen tragen ("Budu tě nosit na rukou", 1958)". Jejich posledním společným projektem byla v roce 1963 produkce divadelního představení od Augusta Strindberga "Hra snů" v Aachenu.  Po manželově smrti v roce 1964 se Soderbaumová stala známou módní fotografkou. V roce 1974 přijala roli v životopisném filmu Hanse-Jürgena Syberberga "Karl May". V roce 1983 vydala své paměti pod názvem "Nichts bleibt immer so ("Nic není stejné věčně")". V jejích pozdějších letech se stala podivínskou, ale i tak přijala role ve třech filmech a televizním seriálu "Doktor z hor (The Bergdoktor)". Její poslední role byla v thrilleru s Hughem Grantem "Vlak do pekla (Night Train to Venice, 1994)". Zemřela v roce 2001 v pečovatelském domě v severním Německu.

Beata Margareta Kristina Söderbaum (5. září 1912 Stockholm, Švédsko – 12. února 2001 Hitzacker, Dolní Sasko, Německo) byla německá filmová herečka narozená ve Švédsku, producentka a fotografka. Proslavila se především v rolích v nacistických filmech.

Beata Margareta Kristina Söderbaum (5 September 1912 – 12 February 2001) was a Swedish-born German film actress, producer, and photographer. She is most known for her roles in Nazi-era films.


Lidové názvy.

Pro jitrocel kopinatý existuje řada lidových názvů jako "babka", "celníček", "hojílek", "hítrocíl", "myší ocas", "myší ouško", "ranocel" či "volský jazyk", "beraní jazyk", "psí jazyk", "olověný jazyk", "čelník" a "svalník".

Popis.

Jitrocel kopinatý je přibližně 7–30 cm, řidčeji až 60 cm vysoká vytrvalá bylina s krátkým a zpravidla větveným oddenkem Listy jsou uspořádány většinou do několika přízemních růžic, jsou vystoupavé až vzpřímené, asi 10–25, zřídka až 40 cm dlouhé a asi 0,5–3 (zřídka až 4,5) cm široké, jednoduché, na bázi se znenáhla zužují v řapík. Čepel je na vrcholu špičatá, celokrajná a nebo oddáleně zubatá. Listem prochází 3–5 (řidčeji až 7) souběžně uspořádaných žil. Žíly jsou více viditelné ze spodní strany listu. Z růžice vyrůstají i podélně pětihranné stvoly, které jsou většinou přímé až obloukovitě prohnuté. Stvoly jsou typicky delší než listy. Zakončené jsou kulovitými až válcovitými klasy o délce 1–3 (řidčeji až 5) cm. Za plodu se klas prodlužuje, někdy až na 12 cm. Klasy obsahují tmavé drobné květy s bělavými až hnědými (vzácně až černými) suchomázdřitými listeny. Literatura uvádí, že jitrocel kopinatý kvete v Česku od května do září či října. Jitrocel kvete až do příchodů mrazů a začíná kvést, když začnou delší dny. Rostliny mohou kvést již první rok, ale z výzkumů vyplývá, že jitrocel začíná kvést až po dosažení určité velikosti listové růžice.  Čtyřčetné květy jsou oboupohlavné a jsou srostloplátečné. Kališní cípy jsou 3–3,5 mm dlouhé, přední vysoko srostlé, zadní volné. Z drobné čtyřcípé koruny, která je dole srostlá v korunní trubku a je světle hnědavé barvy, vyčnívají čtyři nápadné tyčinky, které mají dlouhé bělavé nitky a bělavé až žluté prašníky. Jitrocel je opylován větrem, ale k rostlině zalétává i hmyz kvůli pylu. Po odkvětu vznikají plody v podobě vejčitých tobolek, které obsahují dvě velká leskle hnědá semena. Ta jsou většinou asi 2,5 mm dlouhá a 1,3 mm široká. Průměrná rostlina vyprodukuje okolo 2500 semínek, ale na velké rostlině může dozrát až 10 000 semínek za rok. Pokud ale jitrocel roste v oblasti chudé na živiny, semínek vznikne jen mezi 35 až přibližně 260. Některá semínka se uvolňují hned po uzrání, jiná zůstávají v klasu až do doby, než odumře a dopadne na povrch. Počet chromozómů je 2n=12.  Semena mohou začít klíčit již na podzim, což vede ke vzniku rané generace na jaře příštího roku. Obvykle ale klíčení probíhá mezi lednem až dubnem v tmavém prostředí půdy, asi 5 mm pod povrchem. Semena jsou schopna přežít 10–12 let, když jsou uskladněna v suchu, ale v půdě mohou přežít 50–60 let. Rostlinu zásobuje živinami rozsáhlý svazčitý kořenový systém.  V některých případech se může jitrocel kopinatý dožít až 12 let, během kterých se může rozmnožovat jak semeny (generativní rozmnožování), tak i vegetativně, kdy nová rostlina vyroste z fragmentů kořenů či oddenku.

Zastoupené látky.

Jitrocel kopinatý obsahuje převážně v listech slizové látky, kyselinu křemičitou, kyselinu citronovou a až 2 % glykosidu aukubinu, dále pak enzymy invertin a emulsin. Vyjma toho jsou v listech taktéž obsaženy třísloviny, vitamín C, hořčiny, draselné soli, zinek, kumariny a fenylethanoidy.  Právě přítomnost slizových látek způsobuje, že jitrocel kopinatý působí pozitivně proti kašli, jelikož tyto látky mají ochranné a sekretolytické účinky a současně zklidňují podrážděný krk.

Rozšíření.

Jitrocel kopinatý se vyskytuje především v oblastech, kde se nachází mírně vlhká, hlinito-písčitá až středně těžká půda s neutrální až zásaditou reakcí. Hojně roste na místech osídlených travními společenstvy jako jsou louky, meze, pastviny, výslunné stráně, v trávnících, úhorech, podél komunikací, v parcích a příležitostně i jako plevel na polích. Protože snáší i suchá místa a fyzické poškození (sešlap), jedná se o poměrně odolnou rostlinu. Rostlinám jitrocele kopinatého ale nesvědčí podmáčená stanoviště. Ve střední Evropě ho najdeme nejčastěji ve společenstvech pastvin sv. "Cynosurion", mezofilních luk sv. "Arrhenatherion" či některých typech suchých trávníků sv. "Bromion erecti" či ruderálních společenstev, např. sv. "Polygonetum arenastri", "Saginion procumbentis", "Malvion neglectae", "Dauco carotae-Melilotion" atd.  Jitrocel má široké rozšíření. Původně se jednalo o druh rostoucí na území Eurasie, jeho přirozený areál zahrnuje většinu Evropy včetně Islandu, v Asii sahá na východ až po Kazachstán a západní Himálaj, dále roste i v jižnější Asii od Středomoří a Malé Asie po Pákistán, přesahuje i do nejsevernější Afriky a na ostrovy jako Madeira, Kanárské ostrovy a Azory. Postupně se rozšířil různě po celém světě společně s kolonizátory z Evropy. Například rozšíření jitrocele v Severní Americe probíhalo tak, že kolonizátoři nevědomky přenášeli jeho semena na botách. Proto indiáni nazývali jitrocel „stopa bílého muže“. Dnes je rozšířen i v jiných oblastech světa, jako v Japonsku, v Austrálii, na Novém Zélandu či na Madagaskaru.  Dříve se jitrocel pouze sbíral jako planá rostlina rostoucí na polích či loukách, v současnosti jeho spotřeba pro farmaceutické účely narostla, takže je pěstován.

Využití.

Samotný jitrocel kopinatý je požírán ovcemi a dalšími hospodářskými a lesními zvířaty (které ale mají s jeho konzumací problémy, jelikož roste při zemi), a proto byl v některých částech světa zařazen do travní směsi pro pěstované trávníky jako zdravá potrava pro ovce a další. Jeho konzumace zvířaty zlepšuje jejich zdraví a vlastnosti mléka, jelikož obsahuje sodík, draslík, kobalt a měď. Semena jitrocelu se využívají jako krmení pro chovné druhy ptactva.

Léčitelství.

Pro své pozitivní účinky se jitrocel využívá převážně k výrobě čajových směsí, které mají působit protizánětlivě a na trávení. Současně se z jitrocele vaří odvary při problémech s dýchacími cestami. Je to díky jeho schopnosti odhlenit dutiny. Pro své léčebné účinky je znám již od Antiky, kdy byl využíván jako látka působící proti kašli, na opary, při kožních infekcích a jako protijed na vzteklinu. V lidovém léčitelství se využívá jako látka usnadňující potíže způsobené astmatem, záněty průdušek a další onemocnění dýchacích cest.  Mezi lidmi je rozšířena praxe, kdy se čerstvá šťáva z listů používá na menší rány, ekzémy, spáleniny a zanícené rány. V současnosti se tato praxe nedoporučuje, jelikož hrozí, že se do rány zanese druhotná infekce. Čaj je využíván kuřáky jako podpůrný prostředek při odvykací kúře.

Zpracování.

Pro získání účinné drogy je potřeba nasbírat listy mezi květnem až srpnem a poté usušit. Květní stvoly se před sušením musí odstranit. Samotné sušení listů jitrocele je složité, protože sebrané listy jsou náchylné k zčernání a znehodnocení účinné drogy, jelikož dojde k hydrolytickému rozkladu glykosidu aukubinu. Z toho důvodu se nedoporučuje sbírat listy polámané či zapařené. Pokud jsou listy správně usušené, měly by být lámavé a mít hnědozelenou až olivovou barvu. Pro správné sušení se doporučuje sušit ve vrstvách o maximální tloušťce 5 cm ve stínu, ale dá se předsušit i na slunci. Při sušení za umělé teploty se doporučuje sušit o teplotě do 40 °C (jiný zdroj uvádí 50 °C). Droga má mírně nahořklou svíravou chuť a je bez zápachu. Účinná látka je náchylná ke kontaminaci a zničení, a tak je potřeba vyvarovat se nevhodného skladování.  Další možností zpracování je výroba sirupu z čerstvých pokrájených listů a cukru.

Kuchyňské zpracování.

Pro kuchyňskou úpravu se zpracovávají pouze čerstvé listy. Mají slabě nahořklou, svíravou chuť. Přidávají se v menším množství do bylinkových polévek a omáček nebo se obalují ve sladkém či slaném těstíčku a vysmažují.

Včelařství.

Jitrocel kopinatý poskytuje včelám velké množství kvalitního pylu, který dělnice odnášejí do úlu ve světle žlutých rouskách.

Odkazy.

Externí odkazy.

Jitrocel kopinatý ("Plantago lanceolata") je trsnatá vytrvalá rostlina z čeledi jitrocelovitých ("Plantaginaceae"), charakteristická typickou růžicí přízemních listů, ze které vyrůstá několik stvolů. Rostlina je v dnešní době hojně rozšířena ve velké části světa i na území Česka, kde se vyskytuje na polích, u cest či na loukách. Jedná se o léčivou bylinu, působí proti kašli a má protizánětlivé a antibiotické účinky, které jsou způsobeny přítomností glykosidu jménem aukubin, čehož se využívá k léčbě vředových chorob žaludku, dvanáctníků i tlustého střeva.

Plantago lanceolata is a species of flowering plant in the plantain family Plantaginaceae. It is known by the common names ribwort plantain, narrowleaf plantain, English plantain, ribleaf, lamb's tongue, and buckhorn. It is a common weed on cultivated or disturbed land.


Život.

John Rabe se narodil v Hamburku, ve své kariéře manažera pobýval v létech 1903–1906 v Africe. V roce 1908 odešel do Číny, kde pracoval pro společnost Siemens AG v Šen-jangu, Pekingu, Tchien-ťinu, Šanghaji a nakonec v Nankingu.  Mnoho Evropanů žilo v Nankingu z důvodů obchodu nebo misie. John Rabe byl jako člen nacistické strany zvolen kvůli spojenectví Japonska a Německa předsedou bezpečné zóny. Zóna zahrnovala nemocnici, ambasády, továrnu Siemens a Nankingskou univerzitu. Podle dohody se v bezpečné zóně nesměli ukrývat čínští vojáci a nesměly v ní být žádné zbraně. Členství v nacistické straně Rabe využíval například při vyjednávání s Japonci ohledně dodávek rýže do bezpečné zóny. Také napsal dopis Adolfu Hitlerovi, v němž popsal rozsah masakru a žádal o intervenci.  Po návratu do Německa byly Rabeovi zabaveny filmy týkající se událostí v Nankingu. Byl také zadržen a vyslýchán gestapem, avšak v důsledku intervence společnosti Siemens AG byl propuštěn. Gestapo mu zakázalo mluvit o událostech v Nankingu. Po válce byl pro své členství v NSDAP znovu zatčen a vyslýchán Spojenci (Sověty) a denacifikován až v roce 1946. Když se starosta Nankingu a lidé zachránění samotným Rabem dozvěděli, že má existenční problémy, uspořádali sbírku a poslali mu v přepočtu dva tisíce dolarů, za které jeho rodině starosta Nankingu koupil ve Švýcarsku potraviny. Od poloviny roku 1948 do komunistického převratu mu každý měsíc poslali balíčky s potravinami. Zemřel v chudobě v roce 1950.

Muzeum.

V Nankingu bylo na počest Johna Rabeho v roce 2006 otevřeno muzeum bezpečné zóny ("John Rabe and International Safety Zone Memorial Hall"), jedná se o opravenou rezidenci, ve které Rabe žil během svého pobytu v Nankingu. John Rabe je uctíván a považovaný mezi lidmi jako přítel čínského lidu za své zásluhy.

Ocenění.

V roce 1996 byl jeho náhrobní kámen přemístěn z Berlína do Nankingu. V roce 2009 byl o Johnu Rabeovi natočen film "John Rabe – Ctihodný občan Třetí Říše".

John Rabe (23. listopadu 1882, Hamburk – 5. ledna 1950, Berlín) byl německý manažer nankingské pobočky společnosti Siemens a člen NSDAP, který se proslavil jako předseda výboru Nankingské bezpečné zóny, v níž během událostí nazývaných Nankingský masakr našlo před řáděním Japonské císařské armády úkryt 200 000 čínských obyvatel Nankingu.

John Heinrich Detlef Rabe (23 November 1882 – 5 January 1950) was a German businessman and Nazi Party member who is best known for his efforts to stop the atrocities of the Japanese army during the Nanking Occupation and his work to protect and help the Chinese civilians during the event. The Nanking Safety Zone, which he helped to establish, sheltered approximately 200,000 Chinese people from slaughter during the massacre. He officially represented Germany and acted as senior chief of the European–American establishment that remained in Nanking (now Nanjing), the Chinese capital at the time, when the city fell to the Japanese troops.


Popis.

Delší texty se ve starověku psaly na dlouhý pás (3 až 7 m), vzniklý slepením jednotlivých listů papyru nebo pergamenu. Psalo se na ně obvykle ve sloupcích napříč pásu tak, aby při převíjení pásu z jedné strany na druhou čtenář viděl vždy jeden nebo dva sloupce. Pro usnadnění převíjení bývaly později svitky opatřeny dřevěnými tyčkami a rukojeťmi. Svitky se ukládaly na police v knihovnách a přenášely se v koších (viz pozdně starověký obraz sv. Pavla s košem svitků na zemi). Výhodou svitku je jednoduchost, mezi nevýhody patří omezená délka (proto se antické spisy musely dělit na kratší „knihy“, tj. svitky) i to, že čtenář musel svitek držet oběma rukama. Také vyhledávání bylo na delším svitku obtížné.

Historie.

Ve starověku kniha znamenala vždy svitek a místo „otevřít knihu“ se říkalo „rozvinout knihu“. Svitky, někdy i ilustrované, jsou známy z celého Středomoří, z Mezopotámie, z Číny i z Japonska. Mezi nejslavnější svitky patří Kumránské svitky s biblickými i jinými hebrejskými texty z 3. stol. př. n. l. až 1. stol. n. l., objevené v polovině 20. století v blízkosti Mrtvého moře. V Číně byla roku 1907 objevena nejstarší přesně datovaná tištěná kniha, svitek „Diamantové sútry“ z roku 868; jednotlivé stránky se tiskly z dřevěných desek, ne z pohyblivých liter. Teprve od 2.-3. století n. l. začal na západě svitky vytlačovat kodex, vázaná kniha, v níž se dalo listovat. Vznikl z římských svazků dřevěných tabulek, které užívali zejména právníci. Hlavní výhodou kodexu byl mnohem větší rozsah (stovky listů), snazší hledání, možnost obsahu (indexu) a také to, že těžký kodex mohl ležet na pultu nebo na stole. Rozšíření kodexů snad souvisí s křesťanstvím a možná ovlivnilo i vývoj biblického kánonu: zatímco jednotlivé svitky se mohly užívat samostatně, do kodexu bylo třeba vybrat závazný soubor knih, navíc v pevně daném pořadí.  Přes zřejmé výhody kodexu se svitky běžně užívaly po celý středověk, někdy v takovém uspořádání, že sloupce či „stránky“ byly orientovány po délce svitku a svitek se odvíjel přes hranu pultu. V ortodoxní židovské bohoslužbě se svitek dodnes užívá pro předčítání Tóry.

Svitek je svinutý pás ohebného materiálu (například fotografického filmu). Ve speciálním významu je to kniha, kterou tvoří pás papíru nebo jiného psacího materiálu. Svitek byla nejběžnější forma knihy ve starověku a dodnes se používá v židovské bohoslužbě.

A scroll (from the Old French "escroe" or "escroue"), also known as a roll, is a roll of papyrus, parchment, or paper containing writing.


Charakter provozu.

Délka sítě je 39 km s 52 stanicemi. Denně metro přepraví 830 000 cestujících. Tři nejstarší linky se kříží v jedné stanici, Deák Ferenc tér. Od března 2014 je nově přestupní i stanice Keleti pályudvar (M2, M4) a Kálvin tér (M3, M4)

Historie.

1896–1918: První linka podzemní dráhy.

Nejstarší linka podzemní dráhy, obvykle nazývané Jubilejní, která však krátce po návštěvě císaře Františka Josefa I. byla pojmenována na nějakou dobu i po něm, pochází z konce 19. století. K vybudování podzemní dráhy v Budapešti vedl podobný důvod, jaký stál i u ostatních sítí podzemních drah v celém světě, a to přeplnění povrchové dopravy. Andrássyho ulice, v 19. století jedna z nejdůležitějších tepen města spojující centrum Pešti s novou zástavbou, již byla přeplněná. Řešením tedy bylo vybudování dnes druhé nejstarší podzemní dráhy na světě (po londýnském metru), vedoucí přímo pod zmíněnou Andrássyho ulicí. Linku postavila "Budapešťská železniční společnost", musela však splnit nejprve tu podmínku, že podzemní dráha bude do oslav tisíciletého osídlení země Maďary v roce 1896 již v provozu.  Výstavba probíhala ohromně rychlým tempem, otevření pro veřejnost se konalo pouze po 20 měsících stavby. Napomáhaly tomu dobré geologické podmínky a nízké založení celé trasy. Magistrát si ještě během stavby kladl další podmínky, například na ztvárnění jednotlivých stanic. Linka M1 má tak díky tomu obdivuhodnou secesní výzdobu. Stanice jsou obložené bílými a hnědými obkladačkami, litinové sloupy podpírající vozovku nad nástupišti jsou ukončené dekorativními hlavami. Výstupy ven na uliční úroveň byly zastřešené z litinové příhradoviny a do doby svého odstranění působily jako jeden z charakteristických prvků metra. Do provozu se nasadily dřevěné vozy, které měly původně sloužit jako tramvajové a dodatečně byly upraveny.  Kromě posledního povrchového úseku u stanice Széchenyi fürdő byla trasa vybudována hloubením; tj. celá vznikla jako jeden výkop v ulicích. Výška troleje nad temenem kolejnice je pouhých 2,30 m. V 70. letech byla rekonstruována, povrchový úsek byl zahlouben, stanice Állatkért byla zrušena a trasa byla prodloužena o jednu stanici (Mexikói út) k novému depu.

1918–1940: Meziválečná léta.

Dvacet vozidel, jež bylo do provozu nasazovaných každý den, se již koncem druhého desetiletí 20. století nacházelo ve velmi špatném technickém stavu. Jejich rekonstrukce či náhrada byla velmi naléhavá, avšak vzhledem k špatné ekonomické situaci Uherska ke konci války nebyla proveditelná. Do odstraňování válečných škod musely být vzhledem nedostatku mužů zapojeny i ženy. K úpravě vozů podzemní dráhy však nakonec došlo; byly vyměněny motory (za silnější), a také došlo k výměně dveří. Změnilo se též trakční napětí.

1945–1963: Poválečné neúspěšné snahy.

Rozvíjející se metropole od konce druhé světové války již socialistického Maďarska potřebovala však linek podzemní dráhy více. Už v časech otevření prvních linek existovaly projekty na rozšíření a budování nových. Realizace dalších dvou, které byly vybudované pomocí sovětské techniky spolu se sovětskými odborníky, se však uskutečnila až v 60., 70. a 80. letech. Trasa M2 se začala stavět roku 1950, vzhledem k politickým rozhodnutím však byly o tři roky později práce přerušeny; pracovní síly se přesunuly na výstavbu nových panelových sídlišť a až do roku 1963 tak celá stavba stála. Tunely nedokončené trati se mezitím využívaly jako sklady.

1963–2007: Vznik dalších dvou linek a modernizace.

Poté, co byly projekty oprášeny, byly též i mírně upraveny – na západním konci linky přibyly dvě nové povrchové stanice. Též byla přidána i stanice Astoria, umístěná u stejnojmenného hotelu. Všechny stanice byly vyprojektovány jako podzemní, hluboko založené, ražené, kopírující do velké míry podobné stanice v SSSR.Některé stanice byly však i v mnohém odlišné – koncept klasické trojlodní stanice byl vystřídán konstrukcí pěti- až šestilodní (tzv. stanice metra budapešťského typu). Slavnostní otevření prvního úseku linky M2, která spojila centrum města a Východní nádraží (Keleti pályaudvar), se konalo 2. dubna roku 1970. O tři roky později (22. prosince 1972) byl otevřen i západní úsek do nové stanice, umístěné pod Jižním nádražím (Déli pályaudvar) a vedený pod korytem Dunaje. Ten patřil nejen mezi velmi náročné, ale také i hodně hluboko založené. A to nejen kvůli korytu veletoku, ale i náročným geologickým podmínkám.  Ve stejném roce se začalo zároveň s výstavbou třetí, severojižní a dnes nejdelší linky. První úsek se šesti stanicemi byl otevřen roku 1976 a rozšiřován postupně v letech 1980, 1981, 1984 a 1990. Zatímco se však otevíraly stále nové stanice, chátraly ty nejstarší. Stěny těch na žluté lince M1 byly pokryté špínou a černým prachem způsobeným brzděním vlaků. Postupně tak musela proběhnout rekonstrukce. Zároveň byly pořízeny nové článkové vlaky od firmy Ganz - Mávag. Každá ze stanic je dnes de facto muzeem dokumentující dobu konce 19. století. Stanice Deák Ferenc tér byla přeložena a v polovině původní stanice pak bylo zřízeno skutečné muzeum, kde jsou vystavena i historická vozidla.  Budapešťský dopravní podnik BKV převzal údržbu a provoz metra v roce 1973. Barva a číslování linek metra bylo představeno v roce 1976, když byla otevřena veřejnosti první část třetí linky. První linka dostala žlutou barvu, druhá červenou a třetí modrou. Zelenou barvou se značí předměstská dráha HÉV, na počátku 21. století pak připadla ale i nové lince M4, o jejímž jižním úseku se sice mluvilo již v 70. letech, realizován však z jistých důvodů nebyl.  Modernizace budapešťského podzemí se ale nezastavila. Od roku 2004 probíhají na lince M2, hlavně na její Budínské straně rozsáhlé rekonstrukce, mnoho stanic, jako například ("Blaha Lujza tér" a "Kossuth Lajos tér" bylo opraveno v roce 2004, "Batthyány tér", "Astoria" a "Keleti pályaudvar" pak v roce 2005) a ty se nyní řadí mezi ty nejmodernější v celé síti podzemní dráhy. V roce 2006 jsou rekonstruovány další stanice – "Déli pályaudvar, Moszkva tér" a jediné přestupní stanice "Deák Ferenc tér". Většina prací probíhá v letních měsících. Vyměněny jsou obklady stanic i eskalátory, které jsou staré již přes 20 let. Nakonec budou pořízeny nové klimatizované vlaky.  Na druhou stranu se objevuje relativně nepříjemný problém, kterým je výrazné chátrání stanic zejména na trase M3. Interiéry stanic, ale i vestibuly a jejich okolí již dávno nepřipomínají svůj původní stav, hlavně úseky v centrální části města. Na periferii však není situace o mnoho lepší, například stanice Kőbánya-Kispest, jejíž vestibul, napojený na příměstskou železnici, mnohým připomíná kupříkladu pražské Hlavní nádraží. Podobně vypadá i dnešní vozový park na této lince, kdy většinu vlaků tvoří ještě původní vlaky 81-717, staré více než dvacet let. V interiérech ošuntělých stanic budapešťského metra byl také natočen maďarský film Kontroll - v češtině Revizoři.

Budoucí rozvoj.

Linka 1.

V plánu je prodloužení linky severním směrem ze stanice Mexikói út o jednu stanici k železniční stanici Rákosrendezö.

Linka 3.

Existují plány na rozšíření linky metra 3 severním směrem (Káposztásmegyer) a také na prodloužení jihovýchodního konce trasy (Mezinárodní letiště Ferihegy). Existuje též i možnost rozvětvení jižního konce linky, pravděpodobně někde v oblasti stanice Határ út by začínala druhá větev třetí modré linky. Uvažuje se o tom, že oba tyto úseky měly být otevřeny do roku 2018.

Linka 4.

Linka 4 je vyznačena zelenou barvou a vede z jihozápadní části města na severovýchod, obkrouží tak historické centrum města. Přibyly další přestupní stanice (dříve byla přestupní pouze Deák Ferenc tér) a vznikl "přestupní trojúhelník". Výstavba byla naplánována na tři etapy (kontrakt mezi dopravcem BKV, a stavební firmou byl podepsán 23. ledna 2006). Linka má zcela jinou koncepci, její stanice i nasazované vozy se budou oproti původním lišit zcela radikálně. Ve smlouvě se Siemensem již bylo dohodnuto, že půjde o tzv. systém automatického metra, tj. vlak je řízen z centrály a není obsloužen strojvedoucím. Pro tuto linku bude nutné také vybudovat i vlastní depo, které se nachází nedaleko stanice Kelenföldi pályaudvar. První plány však pochází už ze 70. let 20. století. Při průzkumu se ale zjistilo, že v místě plánované linky jsou termální prameny. K předání linky metra veřejnosti došlo v březnu 2014.

Linka 5.

Uvažuje se také ale i o další lince, v pořadí již páté. Tato linka má být spojnicí severní linky HÉV do Szentendre a dvou jižních linek HÉV na ostrov Csepel a do Ráckeve. Má vést zhruba rovnoběžně s Dunajem nejprve Budínskou částí města a po přechodu řeky přibližně v úrovni Markétina ostrova mezi mosty Arpád híd a Margit híd Pešťskou částí města, severojižním směrem.

Příměstská železnice.

Místní dopravce ("Városi és Elővárosi Közlekedési Egyesület") představil v roce 2006 plán na spojení linky 2 s příměstskou železnicí HÉV vedoucí do města Gödöllő. Přestože s tímto plánem radnice města Budapešti nesouhlasí, existuje možnost, že do roku 2020 bude zrealizován.

Vozový park.

Podzemní dráhu M1 obsluhují třídílné jednotky Ganz. Vzhledem ke stísněnému prostoru mají ve střední části skříně prohnuté rámy (tzv. labutí krky) a kabina strojvůdce nad podvozkem je pouze k sezení.  Na lince M2 jsou v provozu vozy Alstom Metropolis AM5-M2, které nahradily vozy Ev a 81-71 v roce 2013. Na počátku provozu těchto vozů se vyskytly problémy se zabezpečovacím zařízením, kvůli kterému musel být provoz mnohokrát zastaven.  Na lince M3 jsou v provozu vozy sovětské výroby typu Ev a 81-71, avšak s drobnými změnami oproti standardní výbavě, především v prostoru pro cestující. Nátěr vozů je tmavě modrý. Kromě strojvedoucího tvoří vlakovou četu, ještě pomocník strojvedoucí. V současné době jsou tyto soupravy rekonstruovány na modernější 81-71. 2K.  Na lince M4 jsou v provozu vozy Alstom AM4-M4, které jsou schopny i automatického řízení.

Linky metra.

Linka M1 ().

Nejstarší linka podzemní dráhy na evropském kontinentu, zprovozněná k oslavám tisíciletí příchodu Maďarů do Karpatské kotliny.

Linka M3 ().

Nejdelší linka vedoucí podél levého břehu řeky. Po celý rok 2018 je však zkrácena, protože severní část prochází důkladnou rekonstrukcí.

Linka M4 ().

První úsek linky dlouhý 7,4 km s 10 stanicemi byl otevřen dne 28. března 2014. Vedoucí z jihozápadní části města stanice Kelenföld vasútállomás (Buda) do východní části města stanice Keleti pályaudvar (Pest).

"Linka M5" ().

linka plánovaná vedoucí ze severní části města do jižní v obou směrech překračující hranice města

Simulátor.

Existuje též i simulátor budapešťského metra (podobně jako i pražského); vznikly celkem tři tratě (linky M1, M2 a M3) se všemi stanicemi. Jedná se o dodatek do železničního simulátoru BVE. Simulace však neumožňuje například jiný pohled než z kabiny strojvedoucího, či měnit trasu vlaku, kterou projíždí.

Budapešťské metro v umění.

V budapešťském metru byl natočen film Revizoři (2003), scénář a režie Nimród Antal

Metro v Budapešti je hlavní a páteřní sítí celé budapešťské MHD. Má čtyři linky – M1, M2, M3 a M4, které jsou v běžném hovoru nazývány spíše svými barvami – "žlutá", "červená", "modrá" a "zelená". Nejstarší linka - M1 - se nazývá "Földalatti Vasút" ("podzemní dráha"), ostatní linky nesou název "metró".

The Budapest Metro () is the rapid transit system in the Hungarian capital Budapest. It is the oldest electrified underground railway system in continental Europe, and is only pre-dated by the London Underground. Budapest's iconic Line 1 was completed in 1896.


Sňatek s Vladislavem II..

Vladislav se s Juditou, dcerou durynského lankraběte Ludvíka I. a jeho choti Hedviky z Gudensbergu, oženil v roce 1153, tři roky po smrti své první ženy Gertrudy Babenberské. Juditu Durynskou mu doporučil knížecí rádce, biskup Daniel I.  Ještě předtím se ovšem do Čech vdala Cecílie, Juditina starší sestra, a to za Oldřicha, syna Soběslava I. V roce 1152 se císařem stal Fridrich I. Barbarossa, jehož sestru Juditu Švábskou měl za manželku bratr Judity Durynské a Cecílie, Ludvík II. Železný. Oldřich se tehdy přihlásil u Barbarossy, svého nového příbuzného, s nároky na český trůn. Nakonec se musel spokojit s údělem ve východních Čechách.  Mezi Barbarossovými příbuznými tedy našel biskup Daniel další vhodnou nevěstu – Juditu Durynskou, které bylo v době svatby nejspíš osmnáct let. Vladislav byl asi o patnáct nebo dvacet let starší. Asi dva roky po svatbě se narodil první syn, Přemysl. Protože ve středověku rozhodovaly o jménech dětí spíše matky, je pravděpodobné, že to byl právě Juditin nápad pojmenovat syna po legendárním zakladateli přemyslovské dynastie.

Královna Judita.

Kronikář o Juditě píše jako o "paní znamenité krásy, ducha neobyčejného a téměř mužského, mysli smělé a podnikavé, milovnici nauk a literatury, sběhlé i v řeči latinské a ve věcech politických". Vzdělaná Judita prý ovládala slovem i písmem latinu a naučila se také česky. Často zastupovala krále ve státnických záležitostech v době jeho nepřítomnosti. Podle Josefa Žemličky si pěstovala dvůr s vlastními hodnostáři.  Když v lednu 1158 obdržel Vladislav II. od Barbarossy jako teprve druhý český panovník v historii královský titul, stala se Judita po jeho boku druhou českou královnou. Její korunovace sice není písemně doložena, prameny o ní ale mluví jako o královně.

Královna jako stavitelka.

V roce 1157 strhla velká povodeň dřevěný most, který stával v blízkosti starého brodu pod hradem v Praze. Iniciátorkou stavby nového mostu byla prý právě Judita. Vladislav i biskup Daniel jistě z italských tažení znali výhody kamenných mostů z jihu Evropy, které v jejich domovině ještě známy nebyly – té době byly ve střední Evropě jen dva kamenné mosty, v Řezně a Würzburgu.  Most, po královně zvaný Juditin a zřejmě postavený na počest korunovace královského páru, byl vystavěn zhruba v místech, kde se dnes nachází Karlův most. Měřil 514 m a široký byl 6,8 m. Vznikl údajně jen za tři roky a byl delší a reprezentativnější než zbylé dva kamenné mosty ve střední Evropě v Řezně a Würzburgu. Dokončen byl zřejmě v roce 1172 a stál až do února 1342, kdy jej strhla povodeň. Jeho pozůstatky se nacházejí několik desítek metrů severně od Karlova mostu.

Závěr života, smrt.

Judita následovala Vladislava do durynského exilu na své statky v Meerane, kam odešel na podzim roku 1173, rok poté, co se (v roce 1172) vzdal vlády ve prospěch syna Bedřicha. Vladislav zemřel o dva roky později, v lednu roku 1174. O dalších osudech Judity může napovědět místo jejího posledního odpočinku.  Podle Dalimilovy kroniky byla královna pohřbena v klášteře v Teplicích; kronika se zmiňuje o Juditě jako o jeho zakladatelce. Snad právě v tomto městě strávila poslední roky života. Královniny pozůstatky byly objeveny v 50. letech 20. století při archeologickém výzkumu teplické románské baziliky a kláštera, které Judita založila na počátku 2. poloviny 12. století (klášter zanikl v závěru nebo záhy po skončení husitských válek).  Pravděpodobné královniny ostatky byly podrobeny antropologickému zkoumání, jež provedl antropolog Emanuel Vlček. Emanuelu Vlčkovi se podařilo potvrdit identitu lebky s pravděpodobností hraničící s jistotou. Ostatní části kostry, jejíž identita se zprvu jevila jako pravděpodobná, nikoliv však jistá, exhumované při zmíněném archeologickém výzkumu v teplickém klášteře a odtud odvezené k důkladnému prozkoumání, dnes bohužel platí za ztracené. Výsledky výzkumu naznačují, že se Judita dožila snad i osmdesáti let (i jiné okolnosti nasvědčují tomu, že zemřela až po roce 1210), a to ve výborném zdravotním stavu (např. její chrup nenese znaky žádných kazů). V tomto případě by ještě zažila vládu svého nejstaršího syna Přemysla.

Judita Durynská (německy "Judith von Thüringen"; asi 1135 – 9. září po 1174) byla druhou manželkou Vladislava II. a od roku 1158 druhou českou královnou.

Judith of Thuringia (; – 9 September after 1174), a member of the Ludovingian dynasty, was Queen consort of Bohemia from 1158 until 1172 as the second wife of King Vladislaus II. She was the second Queen of Bohemia after Świętosława of Poland, wife of King Vratislaus II, had received the title in 1085.


Život.

Narodil se ve Švýcarsku v rodině francouzského původu. Medicínu studoval v Lausanne, v Marburgu a v Paříži. Pod vedením Louise Pasteura se podílel na výzkumu očkování proti vzteklině. V roce 1889 začal působit v Pasteurově institutu a spolu s Emilem Rouxem objevil záškrtový toxin.  V roce 1890 odjel poprvé do Francouzské Indočíny jako lékař společnosti Messageries Maritimes. V červenci 1891 přišel poprvé do Nha Trangu, který se stal jeho domovem a kde žil s přestávkami až do roku 1943. Rok na to založil v Nha Trangu Pasteurův institut, který zde funguje dodnes. Podruhé do Francouzské Indočíny odjel v roce 1894, tentokrát vyslán francouzskou vládou. Téhož roku při pobytu v Hongkongu objevil krysami přenášené mikroby způsobující dýmějový mor. Jeho život byl spjat s Nha Trangem více než půl století. Záhy se naučil plynně vietnamsky. Několik následujících let strávil cestováním po středovietnamské vysočině. V této době také objevil lokalitu, kde se dnes nachází město Da Lat, a doporučil vietnamské vládě, aby zde vybudovala horské letovisko. V jeho domě v Nha Trangu je dnes Muzeum Alexandra Yersina. Většina exponátů je umístěna ve druhém patře, v jeho bývalé knihovně a kanceláři. Muzeum zachycuje jeho život, vědecká díla i jeho četné výzkumy, kromě toho je zde vystaveno několik dopisu z jeho korespondence psané matce, laboratorní vybavení, jeho osobní předměty a zmenšená kopie člunu, kterou mu věnovali místní rybáři. Vietnamci ho oslovovali jako ong Nam (pan Nam). Epitaf na jeho náhrobku ho vystihuje jako "vietnamským lidem milovaného dobrodince a lidumila".  Zemřel 1. března 1943 v Nha Trangu. Jeho hrob se nachází nedaleko Nha Trangu. Byl podle svého přání pohřben hlavou k zemi, aby tak mohl, jak uvádí kniha Non nuoc Viet Nam, "navždy objímat svou druhou vlast".

Alexandre Emile Jean Yersin (22. září 1863 Aubonne – 1. března 1943 Nha Trang) byl francouzsko-švýcarský lékař a bakteriolog. Jeho jméno nese tyčinkovitá bakterie "Yersinia pestis", původce dýmějového moru.

Alexandre Emile Jean Yersin (22 September 1863 – 1 March 1943) was dual national Swiss and French physician and bacteriologist. He is remembered as the co-discoverer of the bacillus responsible for the bubonic plague or pest, which was later named in his honour: "Yersinia pestis". Another bacteriologist, Kitasato Shibasaburō, is often credited with independently identifying the bacterium a few days earlier but may have identified a different bacterium and not the pathogen causing plague. Yersin also demonstrated for the first time that the same bacillus was present in the rodent as well as in the human disease, thus underlining the possible means of transmission.


Mládí a první světová válka.

Narodil se 12. dubna roku 1885 v braniborském městě Neuruppin jako syn zdravotního důstojníka a po dokončení základního vzdělání nastupuje studium na gymnáziu. Po jeho dokončení vstupuje roku 1904 do pruského kadetního sboru v hodnosti "Fähnrich" (Praporčík) a je zařazen ke 72. pěšímu pluku ("Infanterie-Regiment Nr. 72") v saském městě Torgau.  Avšak již v dubnu téhož roku byl dosazen na vojenskou školu ve Gdaňsku, kde zůstal až do ledna následujícího roku a následně na to byl povýšen do hodnosti "Leutnant" (poručík).  Po opuštění vojenské školy se vrátil zpět ke svému 72. pěšímu pluku a v roce 1907 se stal pobočníkem velitele II. praporu. Dne 1. října, 1910 nastoupil na vojenskou akademii. Akademii dokončil úspěšně 21. července roku 1913 a hned poté byl zařazen ke 3. pluku pěšího dělostřelectva ("Fussartillerie-Regiment Nr. 3"), kde zůstal až do 17. září téhož roku. Ještě předtím je 19. června, 1912 byl povýšen do hodnosti "Oberleutnant" (nadporučík).  Poté se na krátkou chvíli vrátil do funkce pobočníka velitele II. praporu u 72. pěšího pluku než byl k 1. říjnu jmenován pobočníkem velitele pluku. Tuto funkci zastával až do 1. dubna 1914 než byl dosazen do Velkého generálního štábu, kde zůstal až do počátku srpna. Dne 8. listopadu téhož roku byl povýšen do hodnosti "Hauptmann" (kapitán).  Až do 20. března roku 1916 střídal různé štábní funkce a poté byl jmenován velitelem praporu u 342. pěšího pluku ("Infanterie-Regiment Nr. 342"). Poté působil jako velitel 49. výcvikového leteckého praporu až do října téhož roku a hned na to byl převelen do štábu vrchního velitele vzdušných sil, kde zůstal až do posledního roku 1. světové války. Následně na to byl převelen do štábu 30. pěší divize, kde se stal velitelem jejích operací. Zde zůstal až do konce srpna roku 1919.  Služba v první světové válce mu vynesla mnoho vyznamenání, včetně obou stupňů železného kříže (viz níže).

Druhá světová válka.

Po prohrané 1. světové válce vstoupil do Reichswehru. V letech 1935–1939 velel 18. pěší divizi dislokované v Lehnici (Legnica, Liegnitz). Krátce nato povýšil na generálporučíka a velitele sboru. Války v Polsku roku 1939 se zúčastnil na čele XV. tankového sboru v rámci německé 10. armády, kde se vyznamenal. Vedl si neméně úspěšně i v tažení do Francie v roce 1940. Za tažení proti Sovětskému svazu převzal velení nad 3. tankovou skupinou. U prostých vojáků, kteří ho volali „papá Hoth“, byl oblíben, protože se staral o svoje lidi a často za nimi jezdil do prvních linií. Přispěl velkou měrou k úspěchu obkličovacích bitev v prostoru Minska, Smolenska a Vjazmy. V červenci 1941 dobyl Vitebsk. V zimě 1941–1942 se spolupodílel na obranných bojích na jižní Ukrajině (velel 17. armádě). Nechyběl ani při největší tankové bitvě u Kurska (operace Zitadelle, 1943) jako velitel 4. tankové armády, velení byl Hitlerem zbaven po prohře u Kyjeva. V dubnu 1945 dostal za úkol odzbrojit se zbytky 4. tankové armády 1. divizi ROA (Vlasovci) v Krušných horách. To však neučinil, protože mu už zbývalo pouze několik praporů. Po válce byl šest roků vězněn za válečné zločiny; psal knihy o vojenských dějinách.

Tvorba.

V roce 1956 vydává knihu "Panzer-Operationen" (Tankové operace)

Hermann „Papa“ Hoth (12. dubna 1885 – 26. ledna 1971) byl veterán první světové války a důstojník Wehrmachtu za druhé světové války. Dosáhl hodnosti Generaloberst (generálplukovník) a byl držitelem mnoha vojenských vyznamenání, včetně rytířského kříže s dubovými ratolestmi a meči.

Hermann Hoth (12 April 1885 – 25 January 1971) was a German army commander and war criminal during World War II. He fought in the Battle of France and as a panzer commander on the Eastern Front. Hoth commanded the 3rd Panzer Group during Operation Barbarossa in 1941, and the 4th Panzer Army during the Wehrmacht's 1942 summer offensive.