Zánik papežského státu.

Papežský stát, který byl součástí politického uspořádání Evropy po celý středověk a jehož existence významným způsobem ovlivňovala jednání evropských mocností (zejména Francie), procházel od konce 18. a počátku 19. století bouřlivými změnami. Vídeňský kongres jej sice po revolučním a napoleonském období obnovil, nicméně v souvislosti s liberálním a nacionálním hnutím byla jeho existence postupně znovu nahlodávána. V rámci sjednocování Itálie pod vládou sicilského krále Viktora Emanuela II. přišla na pořad i tzv. římská otázka – tedy jak připojit Řím podléhající doposud papeži v situaci, kdy garantem jeho postavení byla francouzská vojenská přítomnost ve městě. Situaci po nezdařeném pokusu Garibaldiho z r. 1867 nakonec vyřešila porážka Francie u Sedanu Pruskem/Německem r. 1870 – krátce po ní italská vojska prolomila hradby Říma vedle Porta Pia a město jednostranně obsadila. Italský parlament usiloval o narovnání poměrů s církví a 13. května 1871 přijal tzv. garanční zákon, jímž upravoval postavení papeže a Svatého Stolce v Itálii a kromě jiného papeži přiznával osobní nedotknutelnost a pravidelnou roční rentu, neuznával však papežský stát v žádné podobě. Pius IX. proto jakoukoli dohodu odmítl a vyzval katolíky k neúčasti na politickém životě Itálie, kterou chápal jako uchvatitelský stát (tzv. non expedit). Tento bojkot sice záhy ztrácel na faktickém významu, nicméně konfliktní situace mezi vládou a církevními institucemi byla v silně katolické Itálii pociťována jako vážný problém, nazývaný běžně římská otázka.

Obnova.

Po nástupu Mussoliniho nový režim usiloval o „národní jednotu“, která samozřejmě nemohla nezahrnout zájmy katolíků: vyřešením římské otázky by postavení fašistického hnutí ve veřejném mínění významně posílilo. I když některá opatření vlády směřovala k omezování vlivu jiných (a tedy i církevních) než fašistických institucí, byly vůči církvi ze strany vlády činěny vstřícné kroky: např. byla zavedena povinná výuka náboženství na školách. Vyvrcholením tohoto úsilí byly Lateránské dohody podepsané 11. února 1929 Mussolinim a kardinálem Gasparrim. Lateránské dohody tvoří systém smluv, který obsahuje především:

Hlavní ustanovení.

Lateránské dohody byly smlouvou mezinárodní, konkordátní a finanční. Především vytvořily Itálií uznaný Vatikánský městský stát (přesněji Stát Vatikánského Města) jako suverénní subjekt mezinárodního práva. Vatikánské město mělo být za všech okolností považováno za neutrální a neporušitelné území. Papež osobně byl prohlášen nedotknutelným a v případě nutnosti se mu dostalo ochrany italským státem. Papežským legátům byla přiznána všechna práva vyslanců suverénních států. Římskokatolické vyznání bylo v Itálii prohlášeno za státní náboženství. Církevní sňatek získal občanskou platnost a ve školách byl povinně umístěn katolický kříž.  Italská vláda se dále zavázala poskytnout papeži finanční odškodnění za ztráty způsobené záborem někdejšího papežského státu. Církev se naproti tomu v dohodách vzdala požadavku na vrácení papežských území a souhlasila s rozpuštěním oddílů Katolických skautů. Zavázala se také k faktickým konzultacím s italskou vládou ve věci jmenování církevních hodnostářů činných na italském území.

Lateránské smlouvy jsou dohody mezi Italským státem a katolickou církví, na jejichž základě byl znovuobnoven suverénní papežský stát, zaniklý připojením Říma k nově zformovanému národnímu italskému státu. Byly uzavřeny 11. února 1929.

The Lateran Treaty (; ) was one component agreement that made up the Lateran Pacts of 1929, the agreements made in 1929 between the Kingdom of Italy and the Holy See settling the "Roman Question". The treaty and associated pacts are named after the Lateran Palace, where they were signed on 11 February 1929. The Italian parliament ratified them on 7 June 1929. The Lateran Treaty recognized Vatican City as an independent state under the sovereignty of the Holy See. The Italian government, at the time led by Benito Mussolini as prime minister, also agreed to give the Roman Catholic Church financial compensation for the loss of the Papal States. In 1947, the Lateran Treaty was recognized in the Constitution of Italy as regulating the relations between the state and the Catholic Church.


Způsob hry.

Cílem hry je káču stojící na špičce roztočit tak, aby se vydržela točit co nejdéle. Pro dosažení dlouhé doby točení je důležitá kvalita káči, zejména její hrot, vyvážení a povrch s nízkým aerodynamickým třením. V moderním akrobatickém káčování se pak rotující káča ovládá rukama prostřednictvím provázku (šňůry).

Historie.

Archeologicky jsou, jako prehistorické hračky či nástroje na principu káči, doložené na všech kontinentech s výjimkou Antarktidy. Nejstarší káča je doložená ve městě UR (kde byl nalezen i nejstarší, na obdobném principu pracující, hrnčířský kruh), datovaná do roku 3500 př.n.l. V České republice je archeologicky doložený fragment káči ze středověkého Hradce Králové.  Patrně nejstarší zaznamenaná zmínka se objevila v Homérově Iliadě (kniha XIV., verš 413.), průběžně se pak objevuje např. v řecké (Platónově Ústavě, Aristofanově Ptácích) i římské (Vergiliova Aeneida) literatuře, později je zmíněná například v Shakespearových hrách a zobrazil ji i Komenský v Orbis pictus (CXXXVI. - Ludi pueriles, Hry dětské).  Jako hračka tedy provází děti doslova od nepaměti, ve dvacátém století však klasická káča ve střední Evropě postupně ustoupila méně náročnému mechanickému vlčku, v deskových hrách se udržela káča s dříkem a v některých hostincích v horských oblastech je od konce 19. století možné hrát Čamburinu.  Ve světě se klasická káča udržela, místy u pouličních umělců - například vrhání na vzdálený malý cíl na Tchaj-wanu - jinde v podobě soutěží - malajské házení na čas ("gasing uri") - či soubojů - Hmnogské vyrážení soupeřovy tujlub káči, japonské (beigoma, beyblad) nebo malajské ("gasing pangkah") vyrážení soupeřských káč z arény.

Moderní káča.

Podobně jako u joja, došlo i u káči ve dvacátém století k modernizaci. Princip setrvačníku, společný oběma těmto hračkám, a tedy i základní tvar zůstal zachovaný, zmodernizován byl hlavně hrot - místo jednoduché špičky je lehce rozšířen a teprve pak uzavřen do hrotu.  Takovýto tvar hrotu umožňuje poměrně pevné obmotání provázkem, po kterém pak, díky rotační energii, káča sama jezdí. Hrot může být navíc pomocí kuličkového ložiska izolován od rotace samotné káči, ta pak může na provázku ve vzduchu stát či viset.  Moderní sportovní káči bývají plastové, pro prodloužení doby rotace mívají v těle zátěžové kroužky.

Moderní akrobatické káčování.

Základním trikem je "bumerang", vyhození namotané káči tak, aby rozmotáním provázku nabrala rotační energii a škubnutím za provázek si ji hráč nasměruje zpátky do vlastní ruky, případně na provázek nebo i na zem. Pro začátečníka je už tento trik velmi náročný na trpělivost a odhodlání, káču je zapotřebí před každým pokusem správně namotat, káču pak vypustit správným způsobem a po chycení do ruky ji udržet. Mechanika rotujícího předmětu totiž funguje jinak než předmětu statického, balancování roztočené káči probíhá obráceně než balancování tyče - pokud je káča nakloněná, musí hráč pohnout rukou opačným směrem, zdánlivě ji více podtrhnout. A naopak, je-li potřeba stojící káču naklonit, pohne hráč rukou požadovaným směrem náklonu.  Další triky se pak odvíjí podle toho, zda jde o káču s kuličkovým ložiskem, či s pevným - fixním - hrotem. U kuličkových ložisek je hráč omezen dobou rotace, ale káča může na provázku stát, káču s fixním hrotem lze urychlovat, ale káča může sama jezdit (což rychleji ubírá rotační energii). Kombinaci obou částečně umožňuje volnoběžka, jednosměrné ložisko, díky němuž káča stojí, ale je možné ji zrychlovat.

Soutěže.

Jelikož většina moderních "káčerů" začíná napřed s jojem a teprve potom přechází na příbuzné káčovaní, jsou i soutěže v káčování přidruženy k jojo soutěžím. V rámci Yoyo Mistrovství ČR je tedy vyhlašován i Mistr ČR v káčování, obdobně je při Evropském Yoyo mistrovství vyhlašován Mistr Evropy. V rámci lokálních yoyo soutěží bývá káča zařazována nepravidelně, což je dáno malým počtem káčerů. Zpravidla soutěžící předvádí volnou sestavu - freestyle - v daném čase, anebo je hodnoceno nejlepší combo - nepřerušená série triků. Rozhodčí hodnotí náročnost i provedení triků, případně počet chyb.

Káča, také vlček, vlk, čamrda, čamrhoun je hračka, založená na principu setrvačníku a gyroskopického efektu, což umožňuje rotujícímu tělesu stát na špici. Původně bývala káča vyráběna ze dřeva, v dnešní době se často uplatňují i další materiály, zejména kovy nebo plasty.

A spinning top, or simply a top, is a toy with a squat body and a sharp point at the bottom, designed to be spun on its vertical axis, balancing on the tip due to the gyroscopic effect.


Situace před bitvou.

Ligistická a stavovská armáda se setkaly 7. listopadu poté, co se nejdříve střetly u Rakovníka. Ligisté dále nepostupovali a čekali na císařské až do setmění. Poté se doneslo katolické armádě, že jednotky povstalců ustoupily ze svých pozic. Proto se kolem 21. hodiny začaly zvedat i bavorské voje. Přibližně v této době, po půlnoci, se odehrála první bojůvka mezi císařským plukovníkem Nicolou de Gauchierem a předsunutým táborem lehké uherské jízdy u Ruzyně. Gauchier velel půlce pluku valonské jízdy, připojilo se k němu ještě 200 jezdců od ligistů a dva praporce polských kozáků, což v součtu činilo 800 až 1000 mužů. Existují dvě teorie, jak střet proběhl. Buď Gauchier napadl připravený tábor a způsobil velké ztráty na životech, nebo napadl lehkomyslné Uhry nepřipravené a nezpůsobil velké škody a Uhrové prchli patrně do Liboce, nicméně v obou případech odehnal nejméně 1 000 koní.  Je třeba zmínit, že postup a následné postavení obou armád není jednoduché popsat, protože jediné dochované dobové záznamy pocházejí od nečeských autorů, kteří neznali místní názvy a ani příliš nekladli důraz na podrobný popis krajiny. O podrobnější popis se pokusil například Jindřich Fitzsimon, ale ten viděl krajinu pouze jednou. Stavovské vojsko se dostalo na svoje místo okolo půlnoci ze 7. na 8. listopadu. Ligistická armáda začala zaujímat svoje postavení kolem 5. hodiny ranní a císařská dorazila s určitým zpožděním, snad kolem 10. hodiny.

Rozestavění armád.

Stavovská armáda.

O vlastním rozestavění česko-moravské armády existují dva majoritní popisy, od vrchního velitele Kristiána I. Anhaltského, který vznikl na počátku roku 1621 a Fitzsimonův. Oba dva se poněkud liší. Později samozřejmě vzniklo i mnoho různých dalších studií, jedna z významných soudobých teorií o bitvě pochází od Dušana Uhlíře.  Stavovské vojsko se rozložilo nedaleko pražských hradeb na návrší Bílá hora, které k severu a západu prudce klesá zhruba o 50 výškových metrů do údolí Litovického potoka. Pravé stavovské křídlo se opíralo o vysokou zeď rozsáhlé obory u letohrádku Hvězda a levé křídlo bylo posíleno dělostřelectvem. Koncepce bojové formace kterou vytvořil Anhalt na západní straně hory, se dá přirovnat k pružné šachovnici, kdy rozestavil svoji armádu do dvou řad s mezerami tak aby šiky z druhé řady mohly prostoupit dopředu. Do třetí potom umístil uherskou jízdu. Pět praporců jeho jízdy pak mělo předsunutou pozici kvůli pohybu do stran. Muži byli děleni po praporcích čili kornetech. Podle tabulkových počtů by měl mít jízdní praporec po 100 mužích a pěší praporec třikrát více.  Císařsko-ligistická armáda se začala šikovat později a byla poněkud odlišná.

Císařská armáda.

Císařská část armády tvořila pravou část uspořádání a skládala se ze tří šiků, první tvořily dvě pěší tercie (reálný počet mužů se pohyboval kolem 4000) a napravo od nich valonské pluky. Tento šik byl ještě na vnější straně doplněn třemi jízdními křídly po 500 mužích. V druhé řadě byla pouze jedna tercie „Neapolitánců“ pouze s 2 500 muži a jezdecká křídla: nalevo 550 mužů a napravo 400 mužů. Základ posledního šiku tvořily opět dvě tercie a jízda. Mezi prvním až třetím šikem se pohybovalo asi 800 kozáků. Císařské armádě byly k dispozici též čtyři děla. Šikování provedl generál dělostřelectva Maxmilián z Lichtenštejna a o velení se dělil s plukovníkem Tiefenbachem. Císařské síly jsou odhadovány na 18–20 000 mužů.

Ligistická armáda.

Ligistická armáda, která ležela nalevo od císařské, byla seřazena do čtyř šiků. Přáním vrchního velitele celé armády, Karla Buquoye, bylo, aby první byl tvořen dvěma terciemi, aby vytvořil mohutnou první linii. Druhý šik obsahoval patnáct kornet jízdy. Třetí se potom skládal ze tří tercií, které byly tvořeny pěti pluky pěchoty. Čtvrtý šik byl zbytek jízdy. Ligisté měli přibližně šest děl. Počet ligistických se pohyboval kolem 12–13 000 mužů. Tato formace byla podřízena Janu Tserclaesovi Tillymu.  Je spíše zajímavostí, že se nejspíše této bitvy zúčastnil na katolické straně i francouzský filosof René Descartes, jeho úloha však nemohla být nijak významná.

Poslední přípravy.

Porady v katolickém generálním štábu vedl Maxmilián Bavorský, od něho také pochází počáteční obavy z dobré pozice nepřátel, ale také to byl on, kdo se snažil udělat z budoucího střetu rozhodující bitvu. La Motte, který se vrátil z terénního průzkumu, označil Anhaltovy pozice za slabé, což dodalo generálnímu štábu nemalé sebevědomí. Stavovské vojsko se nacházelo ve strategicky výhodné pozici na kopci, avšak v povstalecké armádě panovaly neshody a kompetence ve velení byly vymezeny nejasně.  V tehdejší době také bylo obvyklé nějak bitvu nazvat a vybrat motto. Katolické označení bitvy navrhl Carlo Spinelli a zní „veliká srážka“. Do diskuze o mottu vstoupil mnich a bělohorská legenda, karmelitán Dominik à Jesu Maria a ukončil ji slovy: "„Spolehněte se na Boha a udeřte.“" Následně se katolické vojsko připravovalo na bitvu jídlem a pitím; někteří se hlasitě modlili, nebo přijímali svátost smíření. Sám Dominik jezdil na koni a zvyšoval morálku mužů svoji ohnivou řečí.  Oproti tomu tábor českých stavů byl tichý, probíhalo zde dostavování náspů a teprve postupně přicházeli poslední velitelé, přičemž mnoho nedorazilo vůbec, z těch nejprominentnějších to byl sám Fridrich Falcký, který ani nevěřil, že bitva proběhne a zasedl k obědu s anglickými vyslanci Richardem Westonem a Edwardem Conwayem. Král se sice nakonec po obědě rozhodl bojiště navštívit, ale to se již setkal s ustupující armádou.

Průběh bitvy.

Ještě v noci před rozhodující bitvou vyslal Buquoy jízdu proti uherským vojákům, kteří bezstarostně spali, a nezmohli se tak na obranu, což výrazně pozvedlo bojovou morálku císařsko-ligistického vojska a naopak demoralizovalo vojsko stavů.

Pád levého stavovského křídla.

Bitva začala kolem poledne, nejspíš v půl dvanácté. Započalo ji pravé křídlo císařského šiku, kde veleli Gauchier, La Motte a de Lacroix, ale bylo odraženo Thurnovým jízdním plukem a částí Bubnova jízdního pluku pod velením Iselteina. Stavovská jízda pokračovala dále a těžce udeřila na tercii, zde však selhaly okolní stavovské jednotky, útok nepodpořily a ten ztroskotal. Toho opět využili císařští, posíleni jízdním plukem pana z Meggau a valonskou jízdou a znovu napadli levé křídlo. Na pomoc mu sice přispěchal Streif vedoucí Anhaltovu jízdu a baron Hofkirch vedoucí dolnorakouskou jízdu, ale poté co byl Hofkirch zabit, dali se Rakušané na ústup a strhli spolu i Anhaltovce. Do boje také nastoupily čtyři kornety slezské jízdy, ale vzhledem ke svojí poloze, vzdálené od boje, nenabyly významu. Poté začala ustupovat i Anhaltova pěchota a ve čtvrt hodině bylo levé křídlo první řady poraženo. V tuto chvíli již byla císařská pěchota na pochodu podporována Dampierrovou jízdou z druhé řady a volnou jednotkou kozáků. Naopak uherská jednotka, která dosud stála v pozadí a do boje nezasáhla, začala ustupovat, a to zapříčinilo pád celého stavovského levého křídla.

Úspěšná akce Kristiána mladšího Anhaltského.

V této situaci – podle tehdejších tradičních doktrín znamenala prohranou bitvu – se ještě na nějaký čas podařilo obrátit kartu mladému princi Kristiánu Anhaltskému, který velel devíti kornetám pluku ve středu druhé řady a který velel k protiútoku. Při svém pokusu byl podpořen Kaplířovým plukem, Stubenvollovou moravskou jízdou a Mansfeldovou jízdou z prvního pluku pod vedením plukovníka Styruma. Tento útok byl veden na pravou tzv. německou císařskou tercii, která byla po předchozích akcích odhalená.  Útok byl zprvu úspěšný, ukořistili praporec z pravého jízdního křídla a tři z vlastní tercie, dokonce zajali jejího velitele plukovníka Breunera. Odtud pokračoval útok mladého prince na citlivé místo při styku císařské a ligistické armády, kam před sebou vytlačil Löblovu jízdu. Zde mu také pomohly uherské jednotky z pravého stavovského křídla a situace byla tak vážná, že i zraněný Buquoy si nechal sedlat koně. Ovšem to již začínal Anhalt potřebovat pomoc pěchoty a císařské jednotky se navracely z pronásledování zpět. Na Anhalta začala dotírat Dampierrova i Löblova jízda, Cratz s bavorským plukem a Verdugo, který se vrátil. Hohenlohe i starý Anhalt se snažili dostat svoji pěchotu k mladému Anhaltovi, ale tento poslední pokus o zvrácení vítězství na svoji stranu stavům nevyšel – Anhalt mladší byl obklíčen a později i zajat dřív než pěchota dorazila.

Závěr.

Nejznámější, ale také nejvíce diskutovanou částí bitvy se stala díky Jindřichu Fitzsimonovi nadcházející závěrečná část útoku katolických sil na pravé křídlo stavovské armády. Buquoyův irský zpovědník totiž tuto část popsal mírně tendenčně, aby vyzdvihl katolické vítězství. Tato část je také známa tím, že se ji zúčastnily především jednotky z německých zemí najaté za peníze moravských stavů pod vedením Jindřicha Šlika, spolu s částí Thurnova pěšího pluku pod velením Františka Bernarda z Thurnu. Thurnovi se podařilo ustoupit, ale Šlikovi již ne.  Fitzsimon popsal střet Maxmiliána z Lichtenštejna, který vedl Spinelliho tercii, Löblovu jízdu a Marradasův pluk proti pravému křídlu, jako hrdinné obětování statečných Moravanů u hradební zdi do posledního muže, tedy jako těžce vybojované vítězství. Pravdou zůstává, že moravské pluky měly poněkud větší ztráty než jiné oddíly. Na druhé straně není zcela jisté, kolik mužů vlastně padlo a kolik jich kapitulovalo. Sám hrabě Šlik byl zajat na jiném místě, než byl jeho pluk.  Další zvláštnost z konce bitvy je osud stavovských záloh, které byly umístěny v oboře letohrádku Hvězda. Zálohy obsahovaly Anhaltovu pěchotu, výmarský půlpluk a dva praporce královské gardy. Tato záloha vyčkávala po celou dobu bitvy – a to dokonce v době, když boje probíhaly před zdmi obory – a nakonec se vzdala úplně bez boje. Přesné zakončení bitvy není známo, ale předpokládá se, že k první hodině odpolední bylo dobojováno.

Ztráty.

Na české straně padlo v řádném boji poměrně málo lidu, mnoho vojska však bylo pobito na útěku. Nejvíce pěchoty a jízdy zahynulo u letohrádku Hvězda. Počet padlých mohl tedy být kolem 5 000 mužů. Pražský městský úřad, jenž dal 11. listopadu mrtvoly pochovat, napočítal jen 1 600 padlých, jiné prameny, například Fitzsimon, však udávají počet zabitých až na 9 000 mužů. Počet 1 600 je zajisté příliš nízký, uváží-li se, kolik vojáků bylo zabito na útěku a co jich zahynulo u Hvězdy, nepočítajíc utopené ve Vltavě. Češi ztratili všechna svá děla a několik tisíc kusů zbraní, jelikož prchající žoldnéři své zbraně zahazovali. Dále asi 100 praporců, množství střeliva, zbytek svých zavazadel a všechny zásobovací vozy. Vítězové ukořistili také asi 5 000 koní.  Vzhledem k tomu, že přípravy královského dvora byly vykonány ve spěchu, dobyvatelé potom v Praze získali mnoho velmi cenné kořisti. Velmi prestižní kořist byly zdobené insignie Podvazkového řádu, který král Fridrich obdržel od svého tchána krále Jakuba I. Možná ještě významnější byl nález velké části královského archivu na Pražském hradě. Ve spěchu královská rodina málem zapomněla dokonce na malého syna Ruprechta.  Pokud Fitzsimon nadsadil počet padlých na české straně, tak na katolické straně tento počet zase podhodnotil, jak nejlépe dokázal, když zaznamenal, že na straně císařské a ligistické padlo pouze 250–300 mužů. V jiné zprávě o bitvě je totiž zaznamenána podrobnost, že z Breunerova pluku padl praporečník Platte a 500 žoldnéřů. Další zpráva tvrdí, že na straně císařské a ligistické zahynulo 2 000 mužů. Tato zpráva je zřejmě věrohodnější než zpráva o ztrátě 250 mužů.

Po bitvě.

Události.

Jak již bylo napsáno výše, Fridrich se vydal se svojí družinou na bojiště, ale u domu U Zlaté koule se král setkal s knížetem Kristiánem z Anhaltu, Jindřichem Matyášem Thurnem a Jiřím Fridrichem z Hohenlohe na uřícených koních. Ti zadrželi královskou družinu a sdělili smutnou novinu o prohrané bitvě. Král dojel k bráně a vystoupil na hradby aby se přesvědčil sám.  Viděl, jak jízda uháněla z bojiště k vrchu sv. Vavřince a níže přes vinohrady, vozová cesta vedoucí od Bílé hory ke Strahovské bráně na Pohořelci byla ujíždějícími a převrácenými zásobními vozy zatarasena; po druhé straně utíkalo pěší vojsko s pobíhajícími koňmi po širém poli jako o závod, za nimi se hnala pronásledující císařská jízda, ti co se dostali k hradbám se je snažili přelézt. Král pochopil, že bitva je ztracena. Na příkaz Ondřeje z Habernfeldu byla ve jménu krále otevřena brána, aby se prchající mohli zachránit. Kristián starší z Anhaltu se snažil přesvědčit prchající vojáky, aby nastoupili k obraně hradeb, ale uposlechlo ho jen šest mužů, proto král poslal ihned svého štalmistra Obentrauta ke královně Alžbětě, aby se odebrala do Prahy pro větší bezpečnost. Sám také jel zpátky na hrad.  Královna Alžběta nemohla uvěřit, že by tak najednou mohla být v nebezpečí; když však viděla po chvilce přijíždět krále samého s předními veliteli a slyšela od nich zprávu o porážce, pocítila při vší své srdnatosti tíhu celého neštěstí. Ve spěchu sbalili korunu, klenoty a svatováclavský archiv, a král vsedl s dítětem, královnou i dvořanstvem do vozů a odjel přes most na Staré Město. Ubytoval se v nárožním Langenbrukově domě naproti jezuitskému kostelu u mostu, poněvadž se však obával, že by ani zde, hned za vodou, nebyl v bezpečí, odstěhoval se k primátoru Starého Města Valentinu Kirchmayerovi. Korunu s klenoty a archivem nechal složit na Staroměstské radnici. Zpráva o nešťastně svedené bitvě ohromila skoro veškeré třídy pražského obyvatelstva, odjezd Fridricha Falckého z královského sídla způsobil naprostý zmatek a zděšení.  Večer se král radil s Anhaltem, Hohenlohem, Thurnem a jinými plukovníky a vojenskými rady, má-li být Praha bráněna, anebo má-li ji král se svým dvorem opustit. Nakonec byl král přesvědčen, aby z Prahy odjel. Druhého dne po deváté hodině ranní bylo zapřaháno do vozů. Královna s malým synem v náruči vstoupila do vozu, král vsedl na koně a za ním dlouhá řada vozů, na nichž bylo naloženo stříbro a jiné dražší věci královského dvora. K tomuto průvodu se připojilo několik nejvyšších zemských úředníků a jiných cizích šlechticů a průvod tří stovek jezdců, kteří se vydali k horské bráně. Brána byla zavřena, a proto muselo být posláno pro městského hejtmana, aby bránu otevřel. S hejtmanem přibyla i městská rada. Král se loučil krátkými slovy s městskými zástupci, smutně na něho pohlížejícími. Mezitím se u brány shromáždili prostí Pražané: někteří hořekovali, jiní láli, vyhrožovali, a kdyby se byl král s útěkem u brány o hodinu zpozdil, byli by ho snad Pražané ani nepustili.  Nejvyšší zemští úředníci Bohuslav Berka z Dubé a Václav Vilém z Roupova se snažili uklidnit lid, ale nakonec ho s králem též opustili. Za chvíli vyjížděl smutný průvod z brány. Král zapomněl na svou královskou povinnost a jako psanec utíkal ze země. Téhož dne, v pondělí dne 9. listopadu, vtrhlo císařské vojsko o 11. hodině dopolední do Prahy.  12. listopadu všechny tři stavy neoficiálně kapitulovaly, ale vzhledem k nepřítomnosti některých zástupců došlo k oficiální kapitulaci a odevzdání konfederačních smluv do rukou vítězů až o den později, 13. listopadu. Tak skončilo období konfederace zemí Koruny české, tedy konfederace Českého království s Uherskem, Rakousy, Lužicemi, Slezskem a Moravou.

Kulturní a společenský odkaz.

Roku 1622 vyzval pražský arcibiskup Jan Lohelius veřejným listem ke sbírání příspěvků na vystavění památné kaple na Bílé hoře při hlavní silnici, kudy vedla poutní cesta od pražské Lorety do kláštera v Hájku. Dne 8. listopadu 1624 je známo první procesí z Pražského hradu do kaple na Bílé hoře, kde bylo kázáno česky i německy a děkováno Bohu za vítězství. O rozšíření kultu Panny Marie Vítězné a potažmo potom o zviditelnění bitvy v rámci celého katolického světa se postaral již zmiňovaný karmelitán Dominik à Jesu Maria. Kaple byla v letech 1704 až 1730 nahrazena výstavným poutním kostelem Panny Marie Vítězné.  Dnes je Bílá hora 380 m vysoká vyvýšenina při západním okraji Prahy na hranici souvislé pražské zástavby. Většinu někdejšího bitevního pole pokrývají vily z první poloviny 20. století. Jen vlastní temeno návrší představuje otevřené pole s malou mohylou a pomníčkem z roku 1920 na paměť třístého výročí bitvy. Ve vilové části sousední čtvrti Břevnov je na památku bitvy jedna z místních ulic pojmenována jako ulice "Osmého listopadu".

Bitva na Bílé hoře (německy "Schlacht am Weißen Berg"), svedená v neděli 8. listopadu 1620 v blízkosti Prahy, byla bitva třicetileté války. V bitvě se střetly česká stavovská armáda a dvě armády katolické, armáda císaře Svaté říše římské Ferdinanda II. Štýrského a armáda německé Katolické ligy. Katolické armády po jedné až dvou hodinách zdolaly méně početnou stavovskou armádu. Bitva zpečetila osud českého stavovského povstání a na dalších 300 let ovlivnila osud českého státu.

The Battle of White Mountain (; ) was an important battle in the early stages of the Thirty Years' War.


Památky.

Mezi pamětihodnosti patří historické centrum města zrekonstruovaném po znovusjednocení Německa, muzeum piva, památník setkání sovětských a amerických jednotek na Labi a Sovětský vojenský hřbitov. Zámek Hartenfels z rané renesance je dominantou města. Kaple byla postavena v roce 1544 (dle návrhu Nickela Gromanna) a je spojením pozdní gotiky s ranou renesancí. Byla vysvěcena Martinem Lutherem 5. října 1544. Medvědi hnědí na paměť Albrechta Medvěda z rodu Askánců jsou stále chováni v hradním příkopě.

Historie.

První obyvatelé byli Slované v osadě pojmenované Turguo. Pravděpodobně zde stál slovanský dřevěný hrad, který se nacházel pod dnešním zámkem Hartenstein. V 10. století padl pod tlakem Svaté říše římské a byl zde vybudován kamenný hrad, kolem kterého se začalo růst osídlení. Trhy zde byly známy od roku 1119. Město leželo na důležité obchodní stezce mezi Lipskem a Frankfurtem nad Odrou křižující řeku Labe u brodu na východ od Torgavy.  Torgava patřila do vévodství Sasko-Wittenbersko. Protože poslední Askánský vévoda zemřel roku 1423 bez potomků, kurfiřti odsouhlasili předat Torgavu do rukou dynastie Wettinů, kteří si vybrali za rezidenci právě Torgavu.  Během reformace v roce 1523 městská rada zavřela všechny vstupy. Občané Torgavy zničili malby a sochy svatých v kostelech a zaútočili na františkánský klášter.  První německá opera Heinricha Schütze "Dafne" měla premiéru na nádvoří zámku v Torgavě v roce 1627.

Druhá světová válka.

Město je známo jako místo, kde se během druhé světové války setkala americká armáda, postupující ze západu, s jednotkami Rudé armády, postupujícími z východu, během útoku na Třetí říši dne 25. dubna 1945, který se nyní připomíná jako „Den Labe“. Tím bylo dosaženo Linie kontaktu mezi sovětskými a americkými jednotkami, ale nešlo o konečnou hranici okupačních zón. Torgava a její okolí sice byla obsazena jednotkami americké armády, v červenci 1945 však muselo být toto území předáno Rudé armádě na základě smlouvy o vymezení okupačních zón z jaltské konference. Po válce byl v roce 1949 natočen film "Setkání na Labi", v produkci Mosfilmu, o setkání obou armád.

Torgau (česky "Torgava" či "Trhová") je velké okresní město u řeky Labe v severozápadním Sasku v Německu. Jde o správní centrum oblasti Severní Sasko.

Torgau is a town on the banks of the Elbe in northwestern Saxony, Germany. It is the capital of the district Nordsachsen.


Pravidla hry.

Většina verzí Carcassonne má základní pravidla shodná: začíná se s jednou počáteční kartičkou vyloženou na stole. Každý hráč si ve svém kole vytáhne jednu náhodnou kartičku a přiloží ji k již vyloženým kartičkám tak, aby na ty, kterých se dotýká stranou, navazovala stejným typem krajiny, cesty či hradbou. Na ni pak může položit jednu svou figurku. Ta mu později přinese body zpravidla podle velikosti krajiny, na níž je umístěna. "Carcassonne – originál" je nejznámější variací hry. Je dodáván v modré krabici, obsahuje 72 kartiček s motivy krajiny, figurky pro 5 hráčů a počítadlo. Hráči mohou figurky pokládat na hrací plochu v rolích: Hráč získává z rytíře body podle velikosti města, ze zloděje podle délky cesty, z mnicha podle toho, jestli se mu podaří obestavět klášter krajinou a ze sedláka podle dostavěných měst na sedlákově louce. Body se získávají jak v průběhu hry, tak i po jejím ukončení.

Rozšíření základní hry.

Všechna rozšíření v kostce.

"Detailní informace ke každému rozšíření na jednotlivých odkazech!"  Hra má několik rozšíření. V prvním rozšíření "Hostince a katedrály" jsou nové kartičky krajiny a figurky pro šestého hráče. Ve druhém rozšíření "Kupci a stavitelé" hráči získávají cechy z měst, obsahuje figurky selátka a stavitele, v rozšíření "Princezna a drak" si mohou soupeři vyhazovat figurky tahem draka, pouze víla ochraňuje figurku před drakem. Dalšími rozšíření jsou "Hrabě z Carcassonnu", který dává hře taktičtější ráz, a "Král". Hru je možno také hrát s "Řekou" či "Řekou II", která se postaví před vlastní hrou a krajina se vytváří kolem ní. Dalším přídavkem ke hře mohou být čtyři nové kartičky "Katarů", kde jsou nakreslené pobořené hradby města a se kterými mohou hráči města „obléhat“. Čtvrtým rozšířením je "Věž", které obsahuje dva zásobníky na kartičky, nové kartičky se základy pro stavbu věže a figurky věží. S tímto rozšířením vzniká i další role figurky: strážce věže. Páté rozšíření "Opatství a starosta" přináší kromě 12 nových kartiček krajiny i 6 kartiček opatství a další figurky: starosta, vůz a statek. Šesté rozšíření "Král, hrabě a řeka" obsahuje sadu dříve vydaných i nevydaných mini-rozšíření: "Král a loupeživý rytíř", "Řeka II", "Hrabě z Carcassonne" a zcela nové "Kacíři a kultovní místa", které přináší kartičky s kultovními místy, fungující obdobně jako kláštery v základní hře, a figurku kacíře. Rozšíření "Katapult" přináší do hry zcela nový prvek – malý dřevěný katapult, kterým hráči po vytažení kartičky s příslušným symbolem střílejí žetony na hrací plochu. Rozšíření "Mosty a hrady" obsahuje dřevěné mosty, kterými spojíte nedokončené cesty, dále obsahuje kartičky s bazary a hrady.

Hry z rodiny Carcassonne.

Lovci a sběrači.

Lovci a sběrači je hra založená na stejných principech jako "Carcassonne – originál", odehrává se ale v pravěku. Prodává se v zelené krabici. Figurky mají tyto role: Hra obsahuje ještě 12 bonusových karet, které hráč získává uzavřením lesa.  Několik kartiček navíc poskytuje rozšíření "Zvěd", které se v Česku prodává jako součást rozšíření "Král a Zvěd", které obsahuje i rozšíření "Král" k základní verzi hry.

Hrad.

Hra patří do rodiny her Carcassonne, ale systém již je trochu jiný. Nejprve se postaví neměnné hradby a pak se uvnitř staví paláce a nádvoří. Hráči také putují po hradbách (které jsou vytvořené jako počítadlo bodů) a tím získávají různé bonusy.

Město.

Další hra, figurky mají tentokrát role měšťanů, správců městských čtvrtí, trhovců a nebo strážců na hradbách. Hráči budují městské čtvrtě, ulice a trhy.

Objevitelé.

Objevitelé jsou rovněž založeni na principech podobných "Carcassonne - originál". Hra je prodávána v bledě modré krabici, obsahuje 84 karet s motivem krajiny a figurky mohou mít tentokrát tyto role:

Archa úmluvy.

Hra s křesťanským tématem pro věřící na principu Carcassonne originál.

Děti z Carcassonne.

Velmi jednoduchá hra na principu Carcassonne, určená pro děti již od čtyř let. Na slavnosti na hradě Carcassonne bylo z ohrad vypuštěno mnoho zvířat a úkolem dětí je zahnat je zpět. Na každé kartičce jsou nakresleny cesty rozbíhající se do všech čtyř stran, takže tentokrát lze každou kartičku přiložit k libovolné jiné. Jakmile je cesta uzavřena, hráči položí své figurky dětí na obrázky dětí stejné barvy na uzavřené cestě. Kdo umístí své figurky nejdříve, vyhrál.

Mayflower (New World).

Hra vydaná roku 2008. Rovněž založená na principu "Carcassonne - originál". Tentokrát se ocitáte na východním pobřeží Ameriky. Stavíte cesty a farmy, budujete města a sunete se stále dál a dál na západ.

Carcassonne na PC.

Ukrajinský tým Meridian’93 převedl od roku 2002 pro německou Koch Media tuto stolní hru na počítače řady PC v několika verzích. Na jaře 2006 byly práce na tomto projektu ukončeny. Na domovské stránce věnované tomuto produktu je možno ještě stáhnout některé aktualizace k různým verzím hry. Na stránkách je rovněž návod jak přepnout texty ve hře do angličtiny změnou souboru carcassonne.cfg. Hra má v podstatě ve všech těchto verzích široké možnosti nastavení, několik druhů vzhledu krajiny, např. noční či 3D pohled, počítačové protihráče na různých úrovních obtížnosti (možno detailně nastavit), časový limit, replay, singleplayer i multiplayer mód (hotseat, síťový i online), verze "Carcassonne Add-On" umožňuje hraní i v týmech.  Stránky původního distributora již nejsou dostupné. Nové vydání Carcassonne (PC) (Hammerpreis) (2011) stejné hry, tentokrát od distributora Deep Silver je dostupné např. na amazonu či stránkách distributora. Pro online hru by již neměl být vyžadován kód.  Dalším zpracováním od Asmodee Digital / Frima Studio je Carcassonne - Tiles & Tactics (2017) vydaná pro Steam (PC) a Android s nyní asi třemi rozšířeními (srpen 2018). Zobrazuje hrací plochu v 2D či izometrickém 3D modelovaném pohledu, nabízí sólo hru, hotseat in online (veřejné, soukromé, bodované hry), jazyk angličtina.  Online webové verze existují v několika provedeních, na BrettspielWelt je možné zahrát si online Carcassonne v základní verzi i s jedním z rozšíření "Princezna a drak", "Hostince a katedrály" nebo "Kupci a stavitelé". Dále např. Concarneau.

Ostatní platformy.

Hra byla vydána v různých podobách postupně i na další platformy jako například iPhone, DS, Windows Mobile, Xbox360, Android.

Carcassonne je moderní společenská hra. Jejím autorem je Klaus-Jürgen Wrede. Jde o stolní hru pro 2 až 6 hráčů založenou na postupném přikládání jednotlivých kartiček. Tím vzniká krajina s cestami, městy, kláštery a loukami, kterou si hráči obsazují svými figurkami.

Carcassonne is a tile-based German-style board game for two to five players, designed by Klaus-Jürgen Wrede and published in 2000 by Hans im Glück in German and by Rio Grande Games (until 2012) and Z-Man Games (currently) in English. It received the Spiel des Jahres and the Deutscher Spiele Preis awards in 2001.


Ikonografie.

Zobrazení Piety je součástí ikonografického cyklu výjevů ze života Krista a zároveň cyklu výjevů ze života Panny Marie. V rámci Kristova ikonografického cyklu je součástí Pašijového cyklu, tedy části věnované jeho Ukřižování. V něm se nachází mezi výjevy Snímání z kříže a Kladení do hrobu, a to původně v podobě tzv. Oplakávání (lamentace). V západní tradici se stalo standardním zobrazování tohoto výjevu bezprostředně po Snímání z kříže. Zdůrazněním motivu Panny Marie a postupným vyloučením ostatních postav se z motivu Oplakávání vyvinul motiv Piety. Pieta (nebo Oplakávání) představuje 13. zastavení křížové cesty a také jednu ze sedmi bolestí Panny Marie.

Pieta v sochařství.

Pieta bývá nejčastěji zobrazována ve formě sousoší, obrazy jsou méně časté. Sousoší Piety je charakteristickým motivem středoevropského gotického sochařství. První sousoší Piety se objevila v Německu na konci 13. století, k nejstarším dochovaným dílům patří piety z Radolfzellu a Meersburgu z přelomu 13. a 14. století. Gotické piety prošly výrazným výrazovým vývojem, podle něhož jej dělíme do tří typů. Hlavní rozlišení podle polohy Kristova těla není zcela přesné, proto jsou používány alternativní názvy.

Heroické (mystické, vertikální) piety.

Nejstarší typ, vyskytující se od přelomu 13. a 14. století. Typické je téměř vertikální umístění těla Krista a velká až nadživotní velikost postav.

Horizontální piety.

Objevují se ve druhé polovině 14. století. Od předchozího typu se liší přísnějším skladebným řádem, zdrženlivostí výrazu a větší plastičností. Tělo Krista je umístěno téměř horizontálně, hlava je otočená k divákovi a přestože je bez podpory, je rovněž v horizontální poloze. Kolena jsou zalomena v pravém úhlu, ruce složené podélně, levá leží na pravé. Marie sedí vzpřímeně, trup má jen nepatrně vykloněný. Expresivita výrazu je potlačená, důležitější je reprezentativní funkce.

Piety krásného slohu (diagonální).

Krásný sloh se v gotickém sochařství rozvinul kolem roku 1390 a uplatňoval se zhruba do začátku 15. století. Pro sochy tohoto slohu je charakteristický rytmický pohyb hmoty a idealizace vzhledu (rozvoj smyslové krásy jako projevu božské dokonalosti). Piety krásného slohu bývají na rozdíl od předchozích označovány jako diagonální - tělo Krista leží v Mariině klíně šikmo, s hlavou výrazně zakloněnou a jen zčásti pootočenou k divákovi. Spolu s mírněji ohnutými koleny tak vzniká celkový zvlněný dynamický dojem. Ruce jsou více překřížené, pravá leží na levé. Postava Marie je výrazněji odkloněná. Výrazy obličeje jsou mnohem dramatičtější, plné citů.

Renesanční a barokní piety.

Za nejkrásnější pietu je považována pieta, kterou vytvořil renesanční sochař Michelangelo Buonarroti. Nachází se v Bazilice sv. Petra ve Vatikánu.

Piety v malířství.

Piety nejsou častým námětem obrazů, zde převládá spíše šířeji zachycené Oplakávání či kombinace výjevu se Snímáním z kříže.

Přenesený význam slova.

V přeneseném významu slova se jedná o obecné synonymum pro zbožnou úctu, uctivý ohled, nepředstírané uctívání apod.

Pieta je zobrazení Panny Marie na klíně s tělem Krista po jeho snětí z kříže (horizontální nebo vertikální) vyvinuté ze scény Oplakávání izolováním obou postav.

A pietà (; meaning "pity", "compassion") is a subject in Christian art depicting the Virgin Mary cradling the dead body of Jesus, most often found in sculpture. As such, it is a particular form of the Lamentation of Christ, a scene from the Passion of Christ found in cycles of the Life of Christ. When Christ and the Virgin are surrounded by other figures from the New Testament, the subject is strictly called a "lamentation" in English, although "pietà" is often used for this as well, and is the normal term in Italian.


Život.

Narodil se v rodině štýrského sochaře Johanna Baptisty Fischera ve Štýrském Hradci. U otce se také nejprve vyučil sochařem. Pak odešel do Říma, kde působil v letech 1670–1686. Nejprve studoval architekturu u Philippa Schora, pracoval mj. u Gianlorenza Berniniho. V letech 1686–1688 působil v Neapoli ve službách španělského krále. Pak nastoupil ve Vídni jako učitel budoucího císaře Karla VI., pro jehož korunovaci projektoval triumfální bránu.  Byl dvakrát ženat, s první manželkou Žofií Konstancií Morgnerovou z Regensburgu měl čtyři děti. Jeho syn Josef Emanuel Fischer z Erlachu byl také významným rakouským architektem.

Dílo.

Patřil k nejvýznamnějším architektům radikálního baroka nejen v německy mluvících zemích. Pracoval především ve službách rakouského císařského dvora ve Vídni). Kromě projektů v Hofburgu (sál dnešní Rakouské národní knihovny, fasády a brána s bojujícími giganty), Dvorních koníren (dnešní MuseumsQuartier) a zámku Schönbrunn navrhl například palác České dvorské kanceláře ve Vídni. Spolupracoval také například s architektem Johannem Lukasem Hildebrandtem, od něhož převzal stavbu Schwarzenberského paláce ve Vídni, a který naopak dokončil Fischerův projekt Zimního paláce prince Evžena Savojského ve Vídni. Jeho největším a nejvýznamnějším dílem je projekt kostela morového patrona sv. Karla Boromejského (Karlskirche) českého řádu křižovníků s červenou hvězdou ve Vídni. V Salzburgu projektoval 4 kostely.  V Čechách projektoval a postavil Clam-Gallasův palác v Husově ulici na Starém Městě pražském. Nakreslil návrh na monstranci "Zlaté slunce" pro pokladnici Lorety v Praze na Hradčanech.  Na jižní Moravě projektoval budovu jízdárny na zámku Lednice; pro hraběte Althanna navrhl Sál předků na zámku ve Vranově nad Dyjí. Dále navrhl kašnu Parnas na Zelném trhu v Brně.

Johann Bernhard Fischer, od roku 1696 psán z Erlachu (20. června 1656 Štýrský Hradec – 5. dubna 1723 Vídeň), byl rakouský barokní architekt, stavitel a designér, který působil také v Čechách a na Moravě.

Johann Bernhard Fischer von Erlach (20 July 1656 – 5 April 1723) was an Austrian architect, sculptor, and architectural historian whose Baroque architecture profoundly influenced and shaped the tastes of the Habsburg Empire. His influential book "A Plan of Civil and Historical Architecture" (1721) was one of the first and most popular comparative studies of world architecture. His major works include Schönbrunn Palace, Karlskirche, and the Austrian National Library in Vienna, and Schloss Klessheim, Holy Trinity Church, and the Kollegienkirche in Salzburg.


Zakladatelé.

V USA byl glam rock populární ve městech New York, Detroit a Los Angeles. Tento styl tam reprezentovali Alice Cooper, New York Dolls, Wayne County a později hlavně Kiss.  Fanoušci glam rocku se odlišovali od členů hnutí hippies okouzlujícím ("glamorous") oblečením, které bylo inspirováno sci-fi, hollywoodskou kulturou a oblečením bisexuálů. Glam rock je charakterizován jako fádní, uspávající balada i rozpustilé vysokoenergetické rock and rollové stylizace ovlivněné hudbou Rolling Stones, přičemž ve zpěvu dominují pokřiky (většinou se pokřikuje krátká část refrénu, která je zároveň názvem skladby). Hlavním tématem textů byla sexualita, drogy, vědecká fantastika a revoluce teenagerů (např. "Children of the Revolution" od T. Rex a "Teenage Rampage" od Sweet).  Během tehdejších reforem práv homosexuálů v Británii a bojů mezi nimi a newyorskou policií během nepokojů v USA nazvaných "Stonewall Riots", byla sexuální nejednoznačnost efektivní metodou jak šokovat publikum.  Některé hudební skupiny začaly tento efekt využívat. Svým mimozemsky působícím blýskavým oblečením a make-upem se snažily vyvolat dojem, že pocházejí z jiné civilizace.  Nejznámějším takovýmto mimozemšťanem byl David Bowie v období prezentace alba "The Rise and Fall of Ziggy Stardust and the Spiders from Mars" a alba "Aladdin Sane" během let 1972–73. Na začátku roku 1972 tento umělec, zpěvák, skladatel radikálně změnil svůj hudební styl, vzhled a prohlásil před médii, že je bisexuál. I když by se znaky glam rocku daly najít u průkopníků populární hudby jako byli Elvis Presley, Rolling Stones, Little Richard, The Kinks, Pink Floyd barretovské éry a dalších, za oficiálního zakladatelé tohoto stylu je všeobecně považován Marc Bolan se skupinou T. Rex. Do britské vlny vzniku žánru jsou zahrnováni kromě Davida Bowieho i Queen, Elton John, Slade, Mud, Gary Glitter, Sweet, Mott the Hoople a první sestava Roxy Music s Brianem Enem.  Americká vlna glam rocku je reprezentovaná hlavně proto-punkovou kapelou New York Dolls, jejichž rock, ovlivněný hudbou Rolling Stones, byl propojený s jejich vyparáděným, vždy ještě kousek mužsky působícím šviháckým, uličnickým výrazem.  Premiéru v prezentaci glam rocku v ženském podání získala maličká Suzi Quatro z Detroitu, hrající na obrovskou baskytaru. Koncem 60. a začátkem 70. let začal svou hudební kariéru v Detroitu další americký představitel Iggy Pop. Hlavním tahounem v USA se stal Alice Cooper (také z Detroitské rockové scény), který poprvé dokonale zkombinoval nejdůležitější komponenty glam rocku a to tvrdou rockovou hudbu, vzhled transvestity a teatrální provokativní vystoupení. Alice Cooper byl velmi úspěšný, ale komiksové nahození členů skupiny KISS, která vznikla roku 1973 v New Yorku, dokázalo z glam rocku vytvořit nejpopulárnější fenomén americké rockové mládeže začátku 70. let.  V Británii byl glam rock populární jak na popové, tak i na rockové scéně. Některé glamové skupiny vydaly k nablýskanému svátku – Vánocům – singly (Slade nahráli "Mery Christmass Everybody", Wizzard nahráli "I Wish It Could Be Chistmass Everyday", skupina Mud nahrála "Lonely This Christmass", Gary Glitter nahrál "Another Rock N‘ Roll Christmass"...), které se hrají během Vánoc dodnes.

Glam rock v divadle a ve filmu.

Pro rozvoj a popularizaci glam rocku hrály důležitou úlohu i divadlo a kinematografie.  Tony Zanetta byl známý jako scénograf a příležitostný producent alternativního divadla "Off Off Brodway", kde hrávali kromě mnohých jiných kontroverzních umělců té doby i travesti-star Jackie Curtis a Wayne County. Hrál s nimi postavu B. Marlowa v díle Andyho Warhola nazvaném "Pork".  V 70. letech byl producentem turné Davida Bowieho. Manažoval Bowieho "Ziggy Stardust Tour" číslo 1, 2 a 3 a produkoval jeho dvě další turné: "Diamond Dogs" a "Young American".  Image a vystupování transvestity Wayne Countyho byly inspirací pro Bowieho projekty z těchto časů.  Další významnou postavou newyorského undergroundu a spolupracovníkem Tonyho Zanetty byl Leee Black Childers.  Začátkem 70. let byl fotografem a manažerem vystoupení Jackieho Curtise (který vystupoval spolu s Penny Arcade a Patti Smith) v divadle "LaMaMa". Oblékaní a vzhled Jackieho Curtise byly vzorem pro vzhled a oblékání hvězd glam rocku.  Zanetta manažoval "Pork" v divadle "LaMaMa" a v "Roundhouse Theatre" v Londýně. Childers se stal oficiálním fotografem Bowieho projektu "Ziggy Stardust", strávil sezónu s Iggym Popem, byl fotografem pro magazín "Rock Scene", později se stal manažerem bývalého člena skupiny New York Dolls, Johnyho Thunderse a skupiny Heartbeakers.  Spolupráce osobností alternativní divadelní scény, ikony Pop artu Andyho Warhola a jejich schopnost šokovou terapií přes média zpopularizovat za jiných okolností sporné projevy idolů, zviditelnění glam rocku velmi pomohla.

Glam rock (známý také jako Glitter Rock) je styl rockové hudby, který se objevil po éře hippies na začátku 70. let. Zpočátku, mezi roky 1970–1973 byli hlavní představitelé z Británie. Byli to hlavně David Bowie, T. Rex, Slade, Sweet, Alice Cooper, Gary Glitter, Roxy Music, Silver Head, New York Dolls a Mott the Hoople.

Glam rock is a style of rock music that developed in the United Kingdom in the early 1970s performed by musicians who wore outrageous costumes, makeup, and hairstyles, particularly platform shoes and glitter. Glam artists drew on diverse sources across music and throwaway pop culture, ranging from bubblegum pop and 1950s rock and roll to cabaret, science fiction, and complex art rock. The flamboyant clothing and visual styles of performers were often camp or androgynous, and have been described as playing with nontraditional gender roles. Glitter rock was a more extreme version of glam.


Konstrukce Lorenzovy křivky.

Ukažme konstrukci Lorenzovy křivky na příkladě měření diverzifikační schopnosti skóringového modelu. Konstrukce Lorenzovy křivky je založena na definici tzv. "distribučních funkcí dobrých a špatných klientů".  Označme formula_1 obor hodnot skóringové funkce formula_2. Potom pro každou hodnotu skóre formula_3 definujme distribuční funkci dobrých klientů formula_4 jako pravděpodobnost, že náhodně vybraný "dobrý klient" (viz skóringový model) bude mít skóre menší než formula_5, a distribuční funkci špatných klientů formula_6 jako pravděpodobnost, že náhodně vybraný "špatný klient" bude mít skóre menší než formula_5.  Explicitní distribuční funkce formula_4 a formula_6 v praxi zpravidla neznáme, proto je nejčastěji nahrazujeme konzistentními odhady. Funkci formula_4 odhadujeme jako poměr počtu dobrých klientů se skóre menším než formula_5 ku počtu všech dobrých klientů a funkci formula_6 jako poměr počtu špatných klientů se skóre menším než formula_5 ku počtu všech špatných klientů.  Nakonec definujeme Lorenzovu křivku jako množinu bodů  formula_14,  kde formula_3 nabývá všech hodnot použité skóringové funkce.  Takto zkonstruovaná Lorenzova křivka potom leží uvnitř jednotkového čtverce a spojuje protilehlé vrcholy, viz obrázek. Čím větší má náš model diverzifikační schopnost, tím více se Lorenzova křivka přibližuje stranám čtverce.

Struktura a vysvětlení.

Lorenzovka křivka je funkce, která je vyobrazena na jednotkovém čtverci 1. kvadrantu. Celkový součet je vyobrazen na ose „Y“ a na ose „X“ se zobrazuje dané procento populace, příjmů nebo jakéhokoliv jiného objektu, který je zkoumán. Na ose „Y“ se tedy zobrazuje podíl, jaký daný počet prvků na ose „X“ je zastoupen z celkového množství podílu. Data se vždy seřadí vzestupně. To vytváří charakteristický tvar Lorenzovy křivky pod diagonálou, což odráží míru nerovnoměrného rozdělení. Díky vzestupnému řazení dat máme jistotu, že daná funkce je vždy konvexní. Když si tyto fakta ukážeme na příkladu, můžeme třeba prohlásit, že spodních 20% domácností čerpá 12% z celkových příjmů (viz: Paretův princip). Na Lorenzově křivce můžeme rozeznávat dva extrémy, prvním z nich je perfektní rovnoměrné rozdělení, kdy všichni lidé mají stejný příjem. V tomto případě se vždy podíl populace zobrazené na ose „X“ vždy musí rovnat i podílu z celkového množství na ose „Y“. Tato funkce lze jasně ilustovat přímkou y=x. Tento jev se nazývá jako dokonalá linie rovnosti. Druhým extrémem je perfektní nerovnoměrné rodělení, což v praxi znamená, že jedna osoba vlastní vše a všichni ostatní nemají žádný příjem. V tomto případě je Giniho koeficient roven 0 (Giniho koeficient je poměr plochy mezi oblastí pod Lorenzovo křivkou dané situace a perfektním rovnoměrném rozdělení. Vzhledem k tomu, že perfektní rovnoměrné rozdělení má vždy větší nebo rovnou hodnotu, tak výsledek je tedy číslo mezi 0 a 1, z toho plyne, že čím vyšší číslo to je, tím se zvyšuje nerovnoměrnější rozdělení).  formula_16 Tento vzorec vyjadřuje Giniho koeficient, přesnější grafické vysvětlení je přímo na stránce Giniho koeficient.

Příklad použití Lorenzovy křivky.

Představme si, že osa „X“ neboli formula_17zobrazuje procento populace a osa „Y“ neboli formula_18procento bohatství ve společnosti (alternativně také důchodu), pak Lorenzova křivka (plná čára nahoře) uvádí například, že 40 % populace oné společnosti vlastní 10 % z veškerého bohatství v této společnosti (alternativně, že na ni připadá 10 % důchodu). Tečkovaná čára grafu by zobrazovala rovnostářskou společnost, kdy všichni jedinci dosahují identické úrovně bohatství (alternativně: stejné úrovně důchodu).  V příkladu jsme si tedy rozdělili společnost na pětiny a v každé je jejich procento bohatství ve společnosti odlišné, což také znamená, že společnost nedosahuje identické úrovně bohatství. Dále jsme si do příkladu zavedli četnost, která je uvedena v Kč. Z četnosti můžeme lehce získat procentuální podíl v konkrétní pětině. Tento procentuální podíl bychom získali vydělením, když bychom dělili četnost konkrétní pětiny sumou všech četností. Tedy například u 2.pětiny formula_19  V posledním sloupci tu máme kumulativní četnost, která nám ukazuje, jaký podíl bohatství ve společnosti má konkrétní pětina spolu se všemi ostatními pětiny, které jsou na ose „X“ neboli formula_17 zobrazovány menšími hodnoty.) Když mluvíme o kumulativní četnosti v tomto případě, tak vždycky na konci musí mít hodnotu 1. Důvodem je, že se bavíme o kumulativní četnosti podílu, kde celkový podíl musí být vždy jedna.  Pod tímto textem můžeme vidět tabulku hodnot, kde jsou názorně ukázané hodnoty u konkrétních pětin obyvatelstva. Celé grafické znázornění je ale pod tabulkou, které je úplně typickým příkladem Lorenzovy křivky

Lorenzova křivka je jedním z nejpoužívanějších způsobů grafického znázornění diverzifikace. V ekonomii se s ní často setkáváme především při grafickém znázorňování nerovnoměrnosti rozdělení důchodů či bohatství v populaci nějakého celku. Základem těchto výpočtů je seznam jednotlivých příjmů nebo aktiv seřazených vzestupně zleva doprava. Další použití můžeme hledat při popisu nerovnosti mezi velikostí jednotlivců v ekologii a při studiu biologické diverzity, kde je úhrnný podíl druhů vykreslen úhrnným podílem jednotlivců. Mezi další použití patří například hodnocení skóringových modelů.

In economics, the Lorenz curve is a graphical representation of the distribution of income or of wealth. It was developed by Max O. Lorenz in 1905 for representing inequality of the wealth distribution.


Život a kariéra.

Narodil se jako syn malého úředníka v železárně. Otec již v roce 1751 zemřel a malý Nicolas byl poslán do Bourges k blízkému rodinnému příteli doktoru Bienovi, který se stal jeho poručníkem. Pod jeho vlivem rozhodl se Leblanc pro studium mediciny na École de chirurgie in Paris, kam byl přijat nedlouho předtím, než jeho poručník v roce 1759 zemřel. Školu dokončil a otevřel si lékařskou praxi.  V roce 1775 se oženil a po čtyřech letech se manželům narodilo první dítě. Když příjmy z jeho lékařské praxe nebyly pro zajištění rodiny dostatečné, přijal v roce 1780 postavení soukromého lékaře v rodině Ludvíka Filipa II., vévody orleánského.  V roce jeho sňatku (1775) vypsala Francouzská akademie věd cenu pro toho, kdo vynalezne postup výroby sody (nedostatkového uhličitanu sodného) z kuchyňské soli (z levného chloridu sodného). V roce 1791 získal Leblanc patentová práva (na 15 let) na postup výroby sody ze soli, kyseliny sírové, vápence (křídy) a dřevěného uhlí. S podporou (a s kapitálovou účastí) svého zaměstnavatele, který byl od doby francouzské revoluce nazýván "Filip Egalité", vybudoval továrnu (nazvanou "La Franciade"), která produkovala 320 tun sody ročně.  O dva roky později (1793) však revoluční vláda Leblancovu továrnu zkonfiskovala a Leblancův podílník – Filip Egalité – byl 6. listopadu 1793 veřejně popraven gilotinou. Továrnu, která mezi tím zpustla, vrátil Leblancovi teprve Napoleon v roce 1801. Soud také uznal své finanční závazky francouzského státu vůči Leblancovi, avšak v tak malé výši, že to nestačilo na dluhy, natož na obnovení provozu továrny. Zlomený zakladatel chemického průmyslu skončil v chudobinci, kde se jako 63letý zastřelil.  Zůstala po něm výroba sody, která proměnila dějiny: mýdlo přestalo být luxusním zbožím a vytvořilo podmínky pro vyšší úroveň hygieny. Výroba spotřebního skla, včetně optického skla pro brýle a dalekohledy, se výrazně zlevnila. Teprve od 70. let 19. století byla Leblancova technologie nahrazována Solvayovým postupem.

Nicolas Leblanc (6. prosince 1742, Ivoy-le-Pré – 16. ledna 1806, Saint-Denis) byl francouzský lékař a chemik, který objevil postup výroby sody z obyčejné soli.

Nicolas Leblanc (6 December 1742 – 16 January 1806) was a French chemist and surgeon who discovered how to manufacture soda ash from common salt.


Život.

Konspirační činnosti se věnoval spolu se svou manželkou Christel. Oba absolvovali ve Východním Berlíně špionážní výcvik a během května 1956 odešli jako uprchlíci do Západního Německa. Po svém přechodu hranice se ubytovali u Christeliny matky Erny Boomové, která coby Nizozemka bydlela ve Frankfurtu nad Mohanem. Proto manželé Guillaumeovi nemuseli projít uprchlickým táborem, kde by tamní úředníci mohli jejich vyzvědačské úmysly prohlédnout.  Manželé Guillaumeovi si otevřeli obchod s fotografickými potřebami a aktivně se angažovali v německé sociálnědemokratické straně (SPD). Například v roce 1968 se Guillaume stal předsedou městské organizace této strany a byl zvolen mezi městské zastupitele ve Frankfurtu. Postupně se mu povedlo dostat až do nejvyšších pater své strany a když byl Willy Brandt jmenován německým kancléřem, stal se Guillaume jeho pravou rukou.  Na podzim roku 1972 se uskutečnila schůzka Wilhelma Gronaua, který stál v čele Německého odborového svazu, a jeho instruktora ze Stasi. Její konání ale odhalila západoněmecká kontrašpionáž Bundesamt für Verfassungsschutz (BfV) a oba její účastníky zatkla. Od obou zatčených vedly stopy ke Guillaumovi. Špion Gronau se s ním služebně stýkal a zatčený východoněmecký instruktor měl Guillaumovo jméno poznamenané na papírku, jenž měl při svém zatčení u sebe. Vlivem toho se kontrašpionáž na Guillaumeho zaměřila. Nezatkla ho, ale jeho činnost sledovala a se svými podezřeními pracovníci BfV seznámili jak příslušného západoněmeckého ministra, tak kancléře Brandta. Brandtovi však informaci prezentovali pouze jako podezření a ten jí tak nevěnoval nijak zvýšenou pozornost. Obě rodiny, jak Brandtovi, tak Guillaumeovi například i přesto absolvovaly společnou dovolenou v Norsku.  Nakonec se roku 1974 rozhodla západoněmecká policie manžele Guillaumeovy zatknout. Během zatýkání Günter Guillaume sám dobrovolně prohlásil, že je agentem východoněmecké Stasi. Poté, co Guillaumeova špionážní činnost vyšla najevo, začali někteří politici kancléře kritizovat a vytýkat mu, že úzce spolupracoval s východoněmeckým agentem. Brandt odolával, ale nakonec těmto tlakům podlehl a 6. května 1974 na svůj post rezignoval. I nadále však zůstával předsedou SPD. Během prosince 1975 odsoudil Vrchní zemský soud v Düsseldorfu Guillaumeho na 13 let do vězení a jeho manželku na osm. V rámci výměn špionů mezi Západem a Východem se ale oba manželé v roce 1981 dostali do Východního Německa. Christel během března a její manžel v říjnu. V rámci Guillaumeho výměny se na Západ vrátilo osm britských, amerických a západoněmeckých špionů. Oba manželé Guillaumeovi následně získali vysoká východoněmecká státní vyznamenání.  Posléze se ale manželství Guillaumeových rozpadlo. Günter byl navíc nemocen, když měl problémy s játry a s krevním oběhem. Starala se o něj ošetřovatelka Elke, se kterou se posléze sblížil, a spolu se odstěhovali na venkov u Berlína. Na následky cévní mozkové příhody Guillaume 10. dubna 1995 zemřel.

Günter Guillaume (1. února 1927 Berlín – 10. dubna 1995 Petershagen-Eggersdorf) byl německý špion, který coby občan Spolkové republiky Německo pracoval pro tajnou službu Německé demokratické republiky (Východního Německa) známou též jako Stasi.

Günter Guillaume (1 February 1927 – 10 April 1995), was an intelligence agent for East Germany's secret service, the Stasi, in West Germany. Guillaume became West German chancellor Willy Brandt's secretary, and his discovery as a spy led to Brandt's downfall in the Guillaume affair.


Život.

Romulův stejnojmenný děd z matčiny strany, "comes" Romulus, pocházel zřejmě z města Poetovio (dnešní Ptuj) v provincii Noricum. V roce 449 ho "magister militum" Aetius, tehdejší faktický vládce západořímské říše, vyslal na diplomatickou misi ke dvoru hunského krále Attily. Romulův otec Orestes, původem z Panonie, sloužil v téže době u Attily jako sekretář ("notarius") a emisar. Později prodělal úspěšnou kariéru na Západě a v roce 475 ho císař Julius Nepos učinil patriciem. Zároveň ho povýšil do hodnosti vrchního velitele ("magister militum") italského vojska, s nímž se měl vypravit do Galie. Orestes se ale místo toho vzbouřil a vyrazil k Ravenně proti Nepotovi. Císař, neschopný odporu, uprchl 28. srpna 475 na lodi do Dalmácie, zatímco Orestes vstoupil do města.  Orestes dva měsíce váhal s dalším postupem, neboť pravděpodobně vyčkával na reakci východořímské říše. Konečně 31. října 475 ustanovil svého syna Romula císařem toho, co dosud zbývalo ze Západu. Jeho doménu tvořila vedle Itálie fakticky už jenom jižní Provence. Romulus, jemuž mohlo být tehdy čtrnáct let, přijal do svého jména titul Augustus, ovšem současníci ho kvůli jeho nízkému věku nazývali zdrobněle Augustulus („císaříček“). Třebaže mincovny v Římě, Mediolanu a Arelate (Arles) razily solidy s Romulovým jménem, veškerou moc třímal ve svých rukou jeho otec Orestes a společně s ním jeho bratr Paulus.  Nový režim se musel neprodleně potýkat s akutním nedostatkem finančních prostředků nezbytných k udržení loajality italského vojska. To sestávalo především z germánských spojenců ("foederati"), zejména Skirů, Herulů a jiných barbarů, z nichž valná část dorazila na Apeninský poloostrov v šedesátých letech 5. století, po rozpadu hunské říše. Daňové výnosy zřejmě nepostačovaly k uhrazení žoldu, a barbaři se proto po vzoru Burgundů v jihozápadní Galii dožadovali přidělení jedné třetiny půdy. Když Orestes odmítl vyhovět jejich požadavku, v srpnu 476 proti němu povstali. Za svého vůdce si ustanovili germánského důstojníka Odoakera, jehož 23. srpna prohlásili králem. Po krátkém střetnutí Odoaker zajal a popravil Oresta nedaleko Placentie (Piacenza). Krátce nato obsadil Ravennu a usmrtil také Orestova bratra Paula. 4. srpna 476 přinutil Romula vzdát se trůnu, avšak vzhledem k chlapcově mládí ušetřil jeho život, přiznal mu roční rentu 6000 solidů a poslal ho i s příbuznými do Kampánie. Comes Marcellinus a Jordanes uvádějí poněkud odlišně, že Odoaker vykázal Romula do vyhnanství na "castellum Lucullanum" nedaleko Neapole. O jeho pozdějším životě není nic bližšího známo, ačkoli okolo roku 510 ostrogótský král Itálie Theodorich adresoval jistému muži jménem Romulus dopis, v němž mu potvrdil nárok na finanční příspěvek. Z toho se dovozuje, že se mohlo jednat o Romula Augusta.

Zánik západořímské říše.

Po Romulově sesazení vyslal římský senát z Odoakerova podnětu poselstvo do Konstantinopole k Zenonovi, aby mu odevzdalo odznaky císařské hodnosti včetně diadému a sdělilo mu, že na Západě není třeba žádného dalšího císaře, protože k vládě nad celou říší postačuje jediný panovník. Zároveň žádal, aby Zenon přiznal Odoakerovi správu Itálie a udělil mu hodnost patricia. Zenon poukázal na to, že Západ má dosud císaře v Juliu Nepotovi a vyslovil se pro jeho opětovné přijetí na trůn. Ve skutečnosti se smířil s existujícím stavem věcí, když ve své odpovědi příznačně oslovil Odoakera jako patricia, a tím fakticky uznal jeho postavení vládce Itálie.  Novodobí historikové se přou o významu Romulova sesazení a někteří namítají, že málokdo ze soudobých Římanů zcela chápal dosah Odoakerova činu. Nadto v Dalmácii nadále pobýval legitimní císař Julius Nepos, jehož Odoaker formálně respektoval a do roku 480 nechal razit mince s jeho jménem. Teprve s jistým odstupem času se měl projevit dopad této události, což je patrné v Marcellinově díle. Jiní autoři zlehčují Romulovu vynucenou abdikaci a označují ji za pouhé završení přechodné fáze postupného přenesení vlády nad Itálií do rukou Germánů. Odoaker na rozdíl od svých předchůdců Ricimera a Gundobada upustil od zavedené praxe ustavování „loutkových“ či „stínových“ císařů.  Mnozí badatelé se přesto kloní k závěru, že rok 476 znamenal zásadní mezník v dějinách starověkého Říma. Podle jejich názoru si soudobí pozorovatelé, jako byl třeba Sidonius Apollinaris, plně uvědomovali novou politickou realitu. Romulus Augustus byl patrně nejméně významný ze všech „stínových“ císařů a nezískal uznání Konstantinopole, kde ho považovali za uzurpátora. Odoakerem zinscenovaný a germánskými foederaty provedený státní převrat nicméně ukončil panování západních císařů v Itálii. Během několika následujících let zanikla i zbývající rezidua západořímské moci. Rugiové si na horním Dunaji podmanili zbytky římského obyvatelstva v Noriku, vizigótský král Eurich v roce 477 trvale obsadil oblast dnešní Provence a nakonec poslední římský vládce severní Galie Syagrius podlehl roku 486 franskému králi Chlodvíkovi.

Odraz v kultuře.

Romulus Augustus je titulní postavou „nehistorické historické“ komedie "Romulus Veliký" z roku 1949 od Friedricha Dürrenmatta. Posledního císaře zobrazuje jako vědomého antihrdinu, který nedbá o ohroženou vlast, nýbrž se stará o chov slepic.  Ve filmu Poslední legie z roku 2007 je postava Romula Augusta fikčně propojena s Utherem Pendragonem, jehož se jako uprchlík ze zanikající Západořímské říše do Británie, stane otcem.

Romulus Augustus, známý rovněž jako Romulus Augustulus, byl poslední západořímský císař, vládnoucí od 31. října 475 do 4. září 476. Romulův předchůdce Julius Nepos jmenoval jeho otce Oresta do čela vojska. Magister militum Orestes ale vzápětí povstal a přinutil Nepota opustit Itálii. Svého nedospělého syna poté dal provolat císařem.

Flavius Romulus Augustus (c. AD 460 – after 476, possibly still alive as late as 507), known derisively and historiographically as Romulus Augustulus, was the Roman emperor who ruled the Western Roman Empire from 31 October 475 until 4 September 476. He is often described as the "last Western Roman emperor", though some historians consider this to be Julius Nepos. His deposition by Odoacer traditionally marks the end of the Roman Empire in the West, the end of Ancient Rome, and the beginning of the Middle Ages in Western Europe.


Popis.

Evangeliář z Kellsu má dnes 340 pergamenových listů, které byly v 19. století oříznuty na rozměr 330×250 mm. Neznámý počet listů na začátku a na konci se v průběhu staletí ztratil. Na velmi kvalitních pergamenových listech a dvojlistech je napsána různobarevným inkoustem v majuskulním latinském písmu, které se nazývá ostrovní unciála. Výzdoba knihy nebyla úplně dokončena a některé miniatury jsou jen načrtnuty. Kniha je v pozoruhodně dobrém stavu a byla v minulosti několikrát převázána, naposledy roku 1953 do čtyř svazků.

Obsah.

Na začátku knihy je neúplný seznam hebrejských jmen, která se v evangeliích vyskytují, stručný přehled obsahu evangelií, životopisy evangelistů a přehled Eusebiových kánonů, tradičních oddílů evangelií před jejich rozdělením na kapitoly ve 13. století. Následují texty čtyř evangelií až do Jan 17,13. Zbytek Janova evangelia chybí. Badatelé se domnívají, že původně obsahovala ještě dopis papeži Damasovi I., v němž mu Jeroným vysvětluje účel svého překladu; ten je obsažen ve všech zachovaných evangeliářích tzv. Lindisfarnské školy, do níž Kniha z Kellsu také patří.

Historie.

Název pochází od opatství v Kells (asi 60 km SZ od Dublinu), kde byla kniha po staletí uložena. Její texty, písmo i výtvarný styl ji řadí do velké skupiny iroskotských latinských rukopisů, které vznikaly od konce 6. do počátku 9. století. Jsou dílem jedné školy, kterou založil svatý Kolumba v klášteře Iona na Vnějších Hebridách u západního pobřeží Skotska a rozšířila se až na evropský kontinent. Většina badatelů se dnes kloní k názoru, že rukopis byl započat na Ioně a dokončen snad v Kellsu.  Nejstarší doklad o uložení knihy v Kellsu je kronikářská zpráva, že byla roku 1007 ukradena. Našla se o několik měsíců později, bez zlatem pobitých desek. Klášter v Kellsu byl ve 12. století zrušen, ale kniha zůstala ve farním kostele. Roku 1654 ji vojáci Olivera Cromwella uložili v Dublinu a roku 1661 byla věnována knihovně Trinity College.  Knihu popularizuje animovaná pohádka, o životě na opatství v období vzniku knihy, s názvem "Brendan a tajemství Kellsu" z roku 2009.

Kniha z Kellsu (, ), známá i jako "Kniha sv. Kolumby", je bohatě iluminovaný rukopisný evangeliář psaný v latině. Obsahuje čtyři novozákonní evangelia společně s dalšími texty. Byl napsán keltskými mnichy těsně před rokem 800 a je uložen v Dublinu, v knihovně Trinity College, MS A. I. (58).

The Book of Kells (; ; Dublin, Trinity College Library, MS A. I. [58], sometimes known as the Book of Columba) is an illuminated manuscript Gospel book in Latin, containing the four Gospels of the New Testament together with various prefatory texts and tables. It was created in a Columban monastery in either Britain or Ireland and may have had contributions from various Columban institutions from both Britain and Ireland. It is believed to have been created 800 AD. The text of the Gospels is largely drawn from the Vulgate, although it also includes several passages drawn from the earlier versions of the Bible known as the Vetus Latina. It is a masterwork of Western calligraphy and represents the pinnacle of Insular illumination. It is also widely regarded as one of Ireland's finest national treasures. The manuscript takes its name from the Abbey of Kells, which was its home for centuries.


Autoři.

Sbírka ABCD.

Aouam Abdellarrazzak, Alfred Corinne Marié (ACM), Horst Ademeit, Albert, Aloïse Corbaz, Chelo (Amezcua), Franz Artenjak, Artur, Rose Aubert, Beverly Baker, Joseph Barbiero, Barbus Müller, Koumei Bekki, Franco Belucci, Harald Bender, Emery Blagdon, Julius Bockelt, Anselme Boix-Vives, Thérèse Bonnelalbay, David Braillon, Albino Braz, Anibal Brizulea, Emmanuel Calligraphe, Raimundo Camilo, Alberto Cammi, Carlo (Zinelli), Pedro Cornas, Fleury-Joseph Crépin, Attilio Crescenti, Kazimierz Cycon, Henry Darger, Heide De Bruyne, Eric Derkenne, Fernand Desmoulin, John Devlin, Petr Dobšák, Janko Domšič, Eva Droppová, El Garrell (Josep Pujiula), Hans Fahrni, Jaime Fernandes, Jean Fick, Auguste Forestier, Karel Forman, Frances (František Vaněček), Jevgenij Gabričevskij, Pepe Gaitán, Giancarlo “giga“ Galatol, Giovanni Galli, Anne-Marie Gbindoun, Hans-Jörg Georgi, Madge Gill, Johann Gittenberger, Paul Goesch, Ted Gordon, Richard Greaves, Martha Grünenwaldt, Guyodo (Frantz Jacques), Hassan, Johann Hauser, Karel Havlíček, Karl Hel, Margarethe Held, Ilse Helmkamp, Miguel Hernandez, Carl Fredrik Hill, Emile Josome Hodinos, Josef Hofer, Rudolf Horacek, Georgiana Houghton, Georgine Hu, Wolfgang Hueber, Vojislav Jakić, James Harold Jennings, Leonide Jilkin, Estrianna Johnson, Clyde Jones, Julius B., Karl Junker, Michail Kaljakin, Franz Kamlander, Peter Kapeller, Terao Katsuhiro, Yumiko Kawaï, Davood Koochaki, Johann Korec, Zdeněk Košek, K. L., Joseph Lambert, Augustin Lesage, Luigi Lineri, Alexandr Pavlovič Lobanov, Raphaël Lonné, Emil Theodor Lundkvist, Dwight Mackintosh, Michel Macreau, Pascal-Désir Maisonneuve, Bonaria Manca, Barbara Massart, Kunizo Matsumoto, Max (Rudolf Limberger), Alexandr Alexejevič Medveděv, Riccio Melina, Gene Merritt, Christian Michaud, Daniel Miller, Donald Mitchell, Eijiro Miyama, Edmund Monsiel, Marc Moret, Satoshi Morita, John J.B. Murray, Oreste Fernando Nannetti (sign. NOF4), Nikifor (Epifan Drowniak), Nino (João Cosmo Félix dos Santos), Koji Nishioka, Léon Petitjean, Luboš Plný, Jean Pous, Guillaume Pujolle, Josef Karl Rädler, Miloslava Ratzingerová, Maria Reinshasen, Renaud, Achilles G. Rizzoli, André Robillard, Miguel Rodriguez, Veïjo Ronkkönen, Yuichi Saito, Chiyuki Sakagami, Ikuyo Sakamoto, Henri Salingardes, Eugenio Santoro, Victorien Sardou, Philipp Schöpke, Friedrich Schröder-Sonnenstern, Judith Scott, F. Sedlák, Jose Johann Seinen, Zbyněk Semerák, Eiichi Shibata, Takashi Shuji, Elis Sinistö, Fjodor Smirnov, Hélène Smith, Mary T. Smith, Louis Soutter, L.C. Spooner, Harald Stoffers, Daniela Süssmlchová, Herai Takanori, Noriko Tanaka, Pascal Tassini, Théo, Martin Thompson, básník Ticho (František Frances), Bill Traylor, Jeanne Tripier, Oswald Tschirtner, Yasuyuki Ueno, Jindřich Vik, August Walla, Melvin Way, Helen Butler Wells, Leoš Wertheimer, George Widener, Scottie Wilson, Adolf Wölfli, Gu Ya, Joseph Elmer Yoakum, Hideack Yoshikawa, Malam Zabeirou, Stanisław Zagajewski, Anna Zemánková, Zephir.

Sbírka Art Brut, Lausanne.

Giovanni Abrignani, Aloïse (Corbaz), Paul Amar, Antonio Roseno de Lima, Benjamin Arneval, Josef Bachler, Fausto Badari, Morton Bartlett, Gregory L. Blackstock, Giovanni Bosco, David Braillon, John Byam, Carlo (Zinelli), Gaston Chaissac, Nek Chand, Kashinath Chawan, Fleury-Joseph Crépin, Henry Darger, James Edward Deeds, Serge Delaunay, Eric Derkenne, Curzio di Giovanni, Jules Doudin, Gaston Duf, Paul Duhem, Paul End, Auguste Forestier, Clément Fraisse, Sylvain Fusco, Willem van Genk, Madge Gill, Joaquim Vicens Gironella, Helga Goetze, Guo Fengyi, Johann Hauser, Helmut (Nimczewski), Motooka Hidenori, Emile Josome Hodinos, Josef Hofer, Vojislav Jakic, Franz Kernbeis, Hans Krüsi, Laure (Pigeon), Le Prisonnier de Bâle (Joseph Giavarini), Philippe Lemaire, Augustin Lesage, Aleksander Pavlovitch Lobanov, Raphaël Lonné, Dwight Mackintosh, Pascal-Désir Maisonneuve, Kunizo Matsumoto, Angelo Meani, Gene Merritt (Clyde Eugene Merritt), Ezekiel Messou, Reinhold Metz, Eijiro Miyama, Edmund Monsiel, Heinrich Anton Müller, Fernando Oreste Nannetti, Michel Nedjar, Ni Tanjung, Masao Obata, Ataa Oko, Francis Palanc, Han Ploos Van Amstel, Giovanni Battista Podestà, Guillaume Pujolle, Emile Ratier, André Robillard, Hans Saletmeier, Henri Salingardes, Eugenio Santoro, Gaston Savoy, Shinichi Sawada, Armand Schulthess, Judith Scott, Takashi Shuji, Marguerite Sir, Charles Steffen, Pascal Tassini, Jeanne Tripier, Oswald Tschirtner, Pascal Verbena, Pépé Vignes (Joseph Vignes), August Walla, Georges Widener, Scottie Wilson (Louis Freemann), Josef Wittlich, Adolf Wölfli, Erich Zablatnik, Stanislaw Zagajewski, Anna Zemánková.

Prinzhornova sbírka.

Else Blankenhorn, Josef Forster, Paul Goesch, Heinrich Hack, Oskar Herzberg, August Klett, Johan Knopf, Paul Kunze, Marie Lieb, Peter Meyer, Heinrich Anton Müller, August Natterer, Clemens von Oertzen, Adolf Schudel, Gustav Sievers, Oskar Voll.

Japonské Art brut.

Takanori Herai, Yumiko Kawai, Satoshi Morita, Masao Obata, Chiyuki Sakagami, Shinichi Sawada, Takashi Shuji, Yoshimitsu Tomizuka

Art brut neboli "syrové umění" (anglicky "Outsider art") je označení pro umělecká díla (především výtvarná), která vytvářejí lidé s duševní poruchou nebo jinak společensky marginalizovaní. Jako art brut bývá označována také tvorba mediumní, vytvářená ve spiritistickém transu. Termín poprvé použil v roce 1945 Jean Dubuffet, který viděl v této rozumem nekorigované, spontánní tvorbě zdroj inspirace a nové impulsy. Roger Cardinal razil pro tento styl výraz "outsider art", který se používá v anglicky mluvících zemích.

Outsider art is art by self-taught or naïve art makers. Typically, those labeled as outsider artists have little or no contact with the mainstream art world or art institutions. In many cases, their work is discovered only after their deaths. Often, outsider art illustrates extreme mental states, unconventional ideas, or elaborate fantasy worlds.


Vlastnosti.

Fyzikální.

Vyzrálý hnůj je heterogenní, ale souvislá hmota, v níž stále lze oddělit zbytky steliva od ostatní hmoty. V povrchových vrstvách je nerozložená sláma nebo zbytky podestýlky, pod níž je hnůj hnědočerný, ve spodních vrstvách skládky je hnůj nazelenalý, černající ve styku se vzduchem. Hnůj, stejně jako mrva, zřetelně páchne amoniakem.

Chemické.

Obsah dusíku i organických látek závisí na původu, technologii chovu, ročním období a krmivu, použité podestýlce a jejím množství, způsobu, jakým byla mrva uskladněna, kompostována na hnojišti, a na úpravě hnojiště, počasí a také na stupni rozkladu mrvy. V nejhorším případě ze slamnaté mrvy zůstane jen rozkládající se sláma, z níž jsou vyplaveny všechny živiny. Takové „hnojivo“ způsobuje při použití úbytek živin.<br> Obsah látek v chlévském hnoji je v následující tabulce pouze orientační.

Přeměna chlévské mrvy v hnůj.

Zrání mrvy v hnoji je činností různých skupin mikroorganismů, zejména bakterií, plísní a aktinomycet. Při tomto dynamickém procesu dochází k částečné mineralizaci amoniakálních složek a rozkladu polysacharidů. Z pohledu kvality vyrobeného hnojiva je nejefektivnějším způsobem kompostování chlévské mrvy, které se však v praxi nerozšířilo kvůli vyšším nákladům a větší pracnosti.

Dynamika.

O intenzitě těchto procesů rozhoduje přístup vzduchu (kyslík), vlhkost prostředí a teplota. Za přístupu vzduchu postupuje odbourávání organických látek mnohem rychlejší než v anaerobních podmínkách. V aerobních podmínkách však vznikají velké ztráty organických látek a především cenného dusíku, který se rychle vytrácí v amoniakální formě.  Při omezeném přístupu vzduchu (za mírné anaerobiózy) jsou organické látky z chlévské mrvy pouze částečně odbourávány a tvoří se více metanu, který brání rozkladu organických látek na oxid uhličitý, vodu, čpavek a popeloviny.  Rozklad chlévské mrvy nemá na hnojišti proběhnout úplně.

Použití.

Efekt použití hnoje či mrvy jako hnojiva závisí nejen na kvalitě samotného hnojiva, ale také na kvalitě zaorání (zaorání s předradličkou). Rozhodnutí, zda ke hnojení použít hnůj, nebo mrvu, závisí také na harmonogramu prací, na době a způsobu skládkování hnoje či mrvy.

Hnojivo.

Hnůj a chlévská mrva jsou stájovými hnojivy, která zlepšují fyzikální a chemické vlastnosti půdy a mikrobiální poměry v půdě. Kromě základních prvků obsahují mikroprvky důležité pro rostliny a významné organické zbytky důležité pro mikrofloru a mikrofaunu v půdě (edafon).

Zdroj tepla.

Chlévská mrva a chlévský hnůj se používají i v pařenišťích, ve kterých je při rozkladu hnoje či čerstvé mrvy zadržováno uvolňované teplo. Na stejném principu bylo teplo využíváno např. při přezimování citrusů a jiných subtropických rostlin v 17.–19. století: rostliny byly zazimovány ve snížených terénních úpravách, kam byl navezen hnůj. Nadzemní části musely být proti mrazům kryty nastýlkou větví a slámy. Současně bylo nutné odvětrat amoniak, který je v plynné formě (ve vyšší koncentraci) pro rostliny toxický.

Náhrady chlévského hnoje.

Jako náhrada chlévského hnoje při hnojení se často volí zaorání posklizňových zbytků pohnojených průmyslovými hnojivy s obsahem dusíku. Tento postup podpoří rozklad organických látek a rozvoj mikroflory. Výsledek není totožný s hnojením hnojem nebo chlévskou mrvou. Rovněž se jako náhrada hnoje či mrvy užívá sláma s přídavkem močůvky či kejdy. To bývalo řešení při roštovém způsobu chovu skotu, kdy zbývala sláma a nebyl dostatek hnoje.<br> Významný rozdíl v použití má kompostovaný rozložený hnůj, zemina hnojovatka.

Chlévský hnůj nebo zkráceně hnůj je tuhé statkové hnojivo vzniklé fermentací chlévské mrvy – směsi tuhých a tekutých výkalů hospodářských zvířat (zejména skotu) – a podestýlky, kterou může být sláma, piliny nebo pazdeří.<br>

Manure is organic matter that is used as organic fertilizer in agriculture. Most manure consists of animal feces; other sources include compost and green manure. Manures contribute to the fertility of soil by adding organic matter and nutrients, such as nitrogen, that are utilised by bacteria, fungi and other organisms in the soil. Higher organisms then feed on the fungi and bacteria in a chain of life that comprises the soil food web.


Život.

Ulrich Beck vyrostl v Hannoveru. Studoval právo ve Freiburgu a později sociologii, filosofii, psychologii a politické vědy v Mnichově. Roku 1979 se habilitoval v oboru sociologie. V letech 1979-1981 učil na Vestfálské univerzitě v Münsteru a od roku 1981 do roku 1992 v Bambergu. Poté se vrátil do Mnichova na svou alma mater, Univerzitu Ludvíka Maxmiliána. Od roku 1997 hostuje na London School of Economics and Political Science.  Působil také ve vedení Německé sociologické společnosti ("Deutsche Gesellschaft für Soziologie"). Vedle toho byl členem kuratoria Židovského centra v Mnichově ("Jüdisches Zentrum München"), šéfredaktorem časopisu "Soziale Welt" a vedl ediční řadu "Zweite Moderne" v předním německém nakladatelství Suhrkamp.  Manželkou Ulricha Becka byla také sociální vědkyně, Elisabeth Beck-Gernsheimová.

Dílo.

Ulrich Beck je autorem desítek knih z oboru sociologie. Nejznámější z nich je Riziková společnost ("Risikogesellschaft - Auf dem Weg in eine andere Moderne", 1986), která byla přeložena do více než 15 světových jazyků (česky r. 2004).  Mezi jeho další významné práce patří "Gegengifte" (1988), "Das ganz normale Chaos der Liebe" (spolu s manželkou Elisabeth Beck-Gernsheimovou, 1990), "Die Erfindung des Politischen" (1993, česky jako Vynalézání politiky r. 2007).  Spolu s Anthony Giddensem a Scottem Lashem napsal "Reflexive Modernization" (1994). Dalším jeho vlastním dílem byla kniha s názvem "Was ist Globalisierung" (1997, česky jako Co je to globalizace? Omyly a odpovědi r. 2007), následovaná po dvou letech "Schöne neue Arbeitswelt" (1999). Další publikací zabývající se vlivy globalizace byla "Macht und Gegenmacht im globale Zeitalter: Neue weltpolitische Ökonomie" (2002, česky jako Moc a protiváha moci v globálním věku: Nová ekonomie světové politiky r. 2007).

Hlavní teze.

Zabývá se mj. tématem globalizace a jejích důsledků: společenských změn jako jsou individualizace a sociální nerovnost. Ve svých, často esejistickou formou psaných, dílech razí celou řadu termínů jako „společnost rizika“ ("Risikogesellschaft"), kosmopolitismus, individualizace, deinstitucionalizace, detradicionalizace nebo pluralizace a v okruhu problémů souvisejících s globalizací např. „druhá moderna“, globalismus, globalita atd.  Beck je z národohospodářského hlediska zastáncem stanovení nových priorit: Vzhledem k tomu, že vlivem automatizace již nelze dosáhnout úplné zaměstnanosti, národní řešení jsou nerealizovatelná a „neoliberální medicína“ neúčinkuje, budou státy nuceny garantovat základní příjem a umožnit tak ve větší míře občansko-společenskou práci. Takovéto řešení bude ovšem uskutečnitelné jen tehdy, podaří-li se na evropské nebo – v optimálním případě – na různých nadnárodních úrovních prosadit jednotné hospodářské a sociální standardy. Jen tehdy bude možné, aby jako protipól nadnárodních koncernů byly vytvořeny nadnárodní státy, jež by kontrolovaly jejich činnost a omezovaly jejich moc.  Svět se stal společností rizika ("Weltrisikogesellschaft"). Jedním z aspektů, které tento proces pomáhají ozřejmit, je kosmopolitní vědomí společného ohrožení terorismem. Beck je přesvědčen, že bez vybudování mezinárodních právních a soudních instancí nelze v budoucnu dospět k mírovému řešení nadnárodních konfliktů. Nazývá to právním pacifismem ("Rechtspazifismus").

Kritika.

Ulrich Beck čelí kritickým námitkám z různých směrů. Obecně mu je vytýkáno, že:

K individualizaci.

Beck zkoumá to, co zprvu nazývá individualizací pracovního trhu ("Arbeitsmarktindividualisierung") a později pod pojmem individualizace ("Individualisierung") zevšeobecňuje na celou společnost. To však zachycuje pouze povrchní jev: oslabování nebo odstranění stabilních souvislostí mezi chováním jedince a sociálními prvky, jako jsou třeba přináležitost ke společenské vrstvě či prostředí. Individualizace označuje, jak je to obvyklé v průzkumu trhu nebo ve výzkumech veřejného mínění, jen nápadné statistické shody ve výskytu určitých kombinací symptomů. Významnější fenomény individuace resp. zvláštností způsobu života naproti tomu tímto pojmem nejsou tematizovány. Na tuto kritiku Beck odpovídá (1979):  "„Spor o myšlenku individualizace je stejně starý jako tato myšlenka sama. Řekněme si hned na začátku: neočekávejme, že bude touto knihou uzavřen. K tomu je tato myšlenka, jak kritici správně poznamenávají, příliš proměnlivá. V diskusi nalezneme téměř stejný počet výkladů, kolik je souhlasných a nesouhlasných hlasů. Na druhé straně jsem opravdu přesvědčen, že tato teze – a zejména rozmanité pokusy produktivně z ní těžit – je pro německou sociologii velmi inspirativní a ponese i v budoucnu plody.“ – Ulrich Beck/Peter Sopp"  Kritikové tuto Beckovu repliku hodnotí jako nezávaznou povrchní odpověď podle zásady „aby se vlk nažral a koza zůstala celá“. Podle nich je nedostatkem to, že jak nejednoznačnost teze individualizace, tak i množství jejích interpretací, nepoukazují k platnosti výchozí teze, ale spíše jen názorně předvádějí základní problematiku. Navíc mnoho let trvající široká diskuse o této nejasně definované myšlenky brání rozvoji realistické sociologie současnosti.

K modernizaci.

Teze reflexivní modernizace ("reflexive Modernisierung") jen okrajově bere zřetel na národní socialismus první poloviny 20. století. Beck to pojmenovává lapidárně jako „přelom moderny“ resp. jako „antimodernu v moderně“.

K politice zaměstnanosti a základnímu příjmu.

Beck před časem překvapivě začal otevřeně obhajovat návrh na zavedení základního příjmu ("Grundeinkommensvorschlag"), přestože předtím po léta zastával opačný názor. Na přelomu let 1996/1997 spolupracoval na zprávě Bavorsko-saské komise budoucnosti (Kurt Biedenkopf a Meinhard Miegel) a pokusil se formulovat koncept občanské práce a obecně prospěšného podnikání pro ty, kdo nemohou najít zaměstnání. Vycházel přitom z předpokladu, že v budoucnu práce pro všechny už nebude dostupná. Občanské práce ("Bürgerarbeit") mají k obecnému prospěchu vykonávat ti, kdo nemohou nalézt výdělečnou činnost. Beck se zde přidržuje principů pracovní etiky výdělečné práce ("Erwerbsarbeit") jakožto normálního stavu přesto, že současně plnou zaměstnanost považuje za nepravděpodobnou.  Kritikové namítali, že tato koncepce, podle níž by stát občanskou práci uznával a finančně odměňoval, by vedla k obrovské byrokratizaci a ke komercionalizaci dobrovolných aktivit. Někteří mu dokonce předhazovali, že občanská práce představuje horrorový technokratický scénář moderní donucovací pracovny, protože nezaměstnaní by tak byli úředně postaveni pod kuratelu pracovní etiky a nuceni přijmout státem kontrolovanou občanskou práci jako dodatečný zdroj příjmů.  V posledních letech uzavřel Ulrich Beck intelektuální spojenectví s Anthony Giddensem, jež se vyvíjelo souběžně s politikou rudo-zelené koalice Gerharda Schrödera ("Agenda 2010") a reformami trhu práce Tonyho Blaira. Oba se přitom ovšem upsali koncepcím, jež jsou duchu základního příjmu zcela protichůdné: modelu ""workfare"" resp. technokratickému „"aktivizujícímu sociálnímu státu"“. Ti z makroekonomů v anglosaské oblasti, kteří se odvolávají na neokeynesiánské principy, Becka kritizují za jeho tvrzení, že účinná státní politika zaměstnanosti už dnes není možná.

K rizikové společnosti.

Myšlenka, že svět se stal rizikovou společností implikuje, že globální síť má charakter společnosti. Tento názor není obecně sdílen. Sociologie katastrof ("Katastrophensoziologie") je v opozici k Beckově tezi, že rizika, o nichž mluví, působí vyvažujícím způsobem.

Odkazy.

Literatura.

Úvod do problematiky:  Česky dosud vyšlo mj.

Ulrich Beck (15. května 1944, Słupsk, Polsko – 1. ledna 2015) byl jeden z nejvýznamnějších německých sociologů. Do července 2009 přednášel jako profesor sociologie na Univerzitě Ludvíka Maximiliána v Mnichově, kde také žil. Byl hostujícím profesorem na London School of Economics and Political Science.

Ulrich Beck (15 May 1944 – 1 January 2015) was a well known German sociologist, and one of the most cited social scientists in the world during his lifetime. His work focused on questions of uncontrollability, ignorance and uncertainty in the modern age, and he coined the terms "risk society" and "second modernity" or "reflexive modernization". He also tried to overturn national perspectives that predominated in sociological investigations with a cosmopolitanism that acknowledges the interconnectedness of the modern world. He was a professor at the University of Munich and also held appointments at the "Fondation Maison des Sciences de l’Homme" (FMSH) in Paris, and at the London School of Economics.


Geografický popis.

Průběh toku.

Řeka "Paraná" vzniká soutokem zdrojnic Paranaiba a Rio Grande v jižní Brazílii. Tok řeky míří dále jihozápadním směrem až k hranicím Paraguaye a dalších 190 km tvoří přírodní hranici mezi západní částí Paraguaye a jihovýchodní Brazílií. Hned pod soutokem zdrojnic protíná lávovou planinu Paraná a vytváří peřeje a vodopády (Urubupunga – výška 12 m). Nedaleko brazilského města Guaíra byl v minulosti tok přerušen sedmi kaskádami vodopádů Sete Quedas (výška do 33 m), které byly koncem 20. století zatopeny vzdutím gigantické přehradní nádrže Itaipú (druhé nejvýkonnější na světě). Po soutoku s levostranným přítokem Iguaçu vstupuje na území Argentiny, tvoří hranici mezi touto zemí a Paraguayí (468 km) a její tok se mohutným obloukem stáčí západním směrem. U města Posadas vtéká do Laplatské nížiny, kterou pak protéká až k ústí. V místech, kde řeka opouští území Paraguaye, se stáčí opět směrem k jihozápadu a z pravé strany přijímá největší přítok, kterým je řeka Paraguay. Pod soutokem protéká přehradní nádrží Yacyretá a stáčí se do vnitrozemí Argentiny. Na dolním toku dosahuje šířka řeky místy 2 km i více a hloubka 10 až 20 m. V následujících 820 km pokračuje k argentinskému městu Rosario, kde stáčí jihovýchodním směrem a po dalších 500 km vytváří širokou deltu, která se skládá z 11 ramen (největší je Paraná-Guasu). Přibírá zleva řeku Uruguay a vlévá se do zálivu-estuáru Río de la Plata.

Povodí.

Paraná odvádí vodu z velké oblasti střední části Jižní Ameriky. Patří mezi nejvodnější světové řeky a ročně dopraví do zálivu Rio de La Plata stejný objem vody jako např. severoamerická řeka Mississippi. V povodí řeky se nachází řada velkých měst, mimo jiné i Buenos Aires, Rosario, Asunción, Brasília a další. Oblast je bohatá i na celou řadu unikátní přírodních celků – např. mokřady a bažiny v Pantanalu na horním toku řeky Paraguay, vodopády Iguaçu na stejnojmenné řece nebo planina Gran Chaco na hranicích Paraguaye a Bolívie.

Vodní režim.

Zdroj vody je dešťový a režim povodňový. Průměrný roční průtok vody na dolním toku činí přibližně 15 000 m3/s, maximální 30 000 m3/s a minimální 7000 až 10 000 m3/s. Nejvyšší je od ledna do května, kdy nastávají letní deště v horní části povodí. Druhé nejvyšší období přichází od června do srpna, kdy pro změnu zimní deště přinášejí srážky v dolní části povodí. Celkový roční odtok do oceánu činí přibližně 480 km3 a spolu s řekou Uruguay dosahuje 650 km3. Řeka také unáší mnoho pevných částic (až 150 Mt za rok). Její kalná voda je patrná na otevřeném moři do vzdálenosti 100 až 150 km od břehu.

Hospodářský význam.

Historie.

Estuár objevil jako první Evropan v roce 1515 Španěl Juan Dias de Solis. V roce 1520 zde pobýval Fernão de Magalhães. Detailněji se se systémem řeky seznámil S. Cabot, který byl v roce 1526 prvním Evropanem v jejím ústí.

Energetika.

Dostatek vody a nižší hustota osídlení v některých úsecích řeky vedly v posledních desetiletích ke stavbě mnoha hydroelektráren a přehradních nádrží. Nad soutokem s řekou Iguaçu byla koncem 90. let 20. století postavena největší hydroelektrárna na světě – Itaipú – s instalovaným výkonem 12 600 MW a přehradní nádrží o rozloze 1350 km2, hydroelektrárna Yacyretá na hranicích Argentiny a Paraguaye má instalovaný výkon 4050 MW a přehradní jezero o rozloze 1600 km2. Další přehradní nádrže jsou postaveny na horním toku řeky v oblasti zdrojnic Paranaiba a Rio Grande.

Rybářství.

Řeka je stále využívána jako významné loviště mnoha druhů sladkovodních ryb. Mezi ekonomicky nejdůležitější patří místní druhy Surubí a Sábalo.

Doprava.

Řeka je využívána jako dopravní tepna zejména na dolním toku, kde mohou díky větší hloubce plout i některé námořní lodě. Až do města Rosario 640 km od ústí mohou plout lodě s ponorem do 7 m a s ponorem 4 m až do města Posadas a při velké vodě až k ústí řeky Iguaçu. Střední a horní tok je na mnoha místech přehrazen vodními nádržemi, na nichž probíhá pouze omezený lodní provoz.  Na březích estuáru Río de la Plata leží hlavní města Uruguaye (Montevideo) a Argentiny (Buenos Aires).

Paraná (, ) je druhá největší řeka Jižní Ameriky po Amazonce. Název "Paraná" pochází z jazyka domorodého kmene Tupi a význam tohoto slova lze přeložit jako „"velká jako moře"“. Řeka protéká Brazílií (státy São Paulo, Mato Grosso do Sul, Paraná) a Argentinou (provincie Misiones, Corrientes, Entre Ríos, Chaco, Santa Fe, Buenos Aires) a částečně také tvoří státní hranici obou zemí s Paraguayí. Je přibližně 4350 km dlouhá. Povodí má přibližně rozlohu 2 582 670 km2 (větší než Alžírsko).

The Paraná River (,, ) is a river in south Central South America, running through Brazil, Paraguay, and Argentina for some. It is second in length only to the Amazon River among South American rivers. The name Paraná is an abbreviation of the phrase "para rehe onáva", which comes from the Tupi language and means "like the sea" (that is, "as big as the sea"). It merges first with the Paraguay River and then farther downstream with the Uruguay River to form the Río de la Plata and empties into the Atlantic Ocean.