Život.

Počátky vojenské kariéry a Jasta 11.

Lothar začal svoji vojenskou kariéru jako důstojník 4. dragounského regimentu, stejně jako jeho bratr Manfred. V říjnu 1914, když přebýval u Attigny, byl vyznamenán za chrabrost Železným křížem 2. třídy. Následující měsíc byl jeho regiment přesunut na východní frontu.  Lothar vstoupil do Německého letectva (Luftstreitkräfte) na konci roku 1915. Sloužil od ledna 1916 jako pozorovatel v Jastě 23. Jako pozorovatel se také účastnil bitvy u Verdunu. V prosinci byl vyznamenán Železným křížem 1. třídy a započal se cvičit na stíhacího pilota.  Svoji stíhací kariéru zahájil 6. března 1917 v Jastě 11, které velel jeho bratr Manfréd. První vzdušné vítězství si nárokoval 28. března. Jeho obětí se stal letoun FE 2b z 25. Squadrony Britského královského letectva.  Během období německé vzdušné dominance, Brity zvané „Krvavý duben“, nastřádal Lothar do začátku května 15 vítězství. Když si vzal jeho bratr dovolenou, převzal Lothar velení nad letkou. Manfréd považoval Lotharův bojový styl za hazardní a označoval Lothara spíše za „střelce“ než za „lovce“, právě pro tyto důvody si dělal starosti o Lotharovu bezpečnost.

Lothar von Richthofen a Albert Ball.

Během prvního týdne května 1917 přidal Lothar na svůj účet další tři sestřely. Navečer 7. května vedl Lothar skupinu pěti Albatrosů D.III z Jasty 11 a poblíž Douai se setkali s 11 SE 5 z elitní 56. squadrony Britského královského letectva, v které létalo největší anglické letecké eso kapitán Albert Ball. Zároveň se setkali se Spadem z 19. squadrony a se Sopwithem Triplanem z 8. (námořní) squadrony. V průběhu bitvy ve zhoršující se viditelnosti ve středu bouřky nad Bourbonským lesem se obě strany rozprchly. Ball byl naposled viděn, jak padá bez kontroly nad letadlem. Havaroval pro něj s fatálními následky. Lothar bojoval v samostatném boji se Sopwithem Triplanem. Sestřelil ho, což přidalo k jeho pověsti. Měl ovšem poškozené letadlo a byl nucen nouzově přistát. Zranil se, ale unikl z nepřátelského území.  Detaily tohoto střetnutí jsou nejasné. Piloti 56. squadrony říkali, že viděli Balla zápasit se všemi červenými albatrosy předtím, než havaroval. Jsou zde také pochybnosti o Richthofenově vítězství, protože se zúčastněný Sopwith Triplane vrátil na základnu nepoškozen. Angličané Ballovu smrt využili pomocí propagandy ve svůj prospěch, přičemž německé vrchní velení v podstatě také, když připsalo Ballovu smrt na Lotharovo konto. Pozdější zkoumání přišlo s vysvětlením, že Ball následkem dezorientace dostal závrať a přešel do strmého stoupání. Následně přestal fungovat karburátor a motor jeho letadla se zastavil, následkem čehož havaroval.

Pour le Mérite.

Richthofen zvýšil svoje skóre do 13. května na 23 vítězství po sestřelu BE.2. Zároveň bylo jeho letadlo trefeno protileteckým flakem, přičemž byl raněn na boku. Havaroval při přistání. 14. května byl vyznamenán Pour le Mérite, ale jeho zranění si vyžádalo pět měsíců rekonvalescence. Poté se navrátil k velení Jasty 11 v září 1917. Na počátku roku 1918 utrpěl prudký zánět ucha a byl hospitalizován v Berlíně.  K jednotce se navrátil v únoru. Připsal si další sestřely, 3 Bristol Fightery F2.Bs 11. a 12. března. 13. března byl opět nucen nouzově přistát, když ho sestřelil Sopwith Camel kapitána Augustuse Orlebara ze 73 squadrony. Když vedl svůj poškozený Fokker Dr.I na přistání, zavadil o dráty vysokého napětí a těžce havaroval. Utrpěl vážná zranění hlavy. Když se léčil z následků svého zranění, dozvěděl se o smrti svého bratra Manfreda.  Do služby k Jastě 11 se vrátil v červenci 1918. Jeho poslední sestřel D.H.-9a následoval 12. srpna 1918, kdy letěl na novém Fokkeru D.VII. Další den byl v akci opět zraněn a opět ho sestřelily Sopwith Camely, pravděpodobně stroj pilotovaný kapitánem Field E. Kindleym ze 148. Aero Squadron USAS. Richthofen byl následně povýšen do hodnosti Oberleutnant (nadporučík), ale do bojů už do konce války nezasáhl.  Vzhledem k tomu, kolik času strávil Lothar von Richtofen na frontě a v nemocnici, byl jedním z nejvíce bojově výkonných leteckých es první světové války. Možná byl dokonce efektivnější než jeho slavnější bratr Manfred. Z jeho 40 potvrzených vítězství sestřelil Lothar 33 během pouhých třech měsíců, 15 sestřelů v dubnu 1917, 8 v květnu 1917 a 19 vítězství v srpnu 1918.

Po válce.

Po válce pracoval Lothar krátce na farmě, než přijal místo v průmyslu. V červnu 1919 se oženil se s hraběnkou Doris von Keyserlingk v Cammerau. Než se manželství rozpadlo, zplodili dvě děti. Z Lothara se stal komerční pilot převážející pasažéry a poštu mezi Berlínem a Hamburkem. 4. července 1922 Richthofen zemřel při havárii jeho LVG C VI u Fuhlsbuettel způsobené závadou na motoru. Na palubě s ním byla herečka Fern Andra a režisér Georg Bluen. Bluen s Androu přežili, ovšem Andra se téměř rok zotavovala ze zranění.

Lothar-Siegfried svobodný pán von Richthofen (27. září 1894 – 4. července 1922) byl německý vojenský pilot. Jednalo se o německé letecké eso účastnící se 1. světové války. Dosáhl 40 vzdušných vítězství. Lothar byl mladší bratr nejlepšího leteckého esa 1. světové války Manfreda von Richthofen takzvaného "Rudého Barona". Jeho vzdáleným příbuzným byl Wolfram von Richthofen, polní maršál Luftwaffe ve 2. světové válce.

Baron Lothar Siegfried von Richthofen ("Lothar Siegfried Freiherr von Richthofen" in German; 27 September 1894 – 4 July 1922) was a German First World War fighter ace credited with 40 victories. He was a younger brother of top-scoring ace Manfred von Richthofen (the "Red Baron") and a distant cousin of Luftwaffe Field Marshal Wolfram von Richthofen.


Život.

Thomas Cook se narodil jako první dítě do rodiny Johna a Elizabeth Cookových ve vesnici Melbourne v Derbyshiru. Křestní jméno dostal po svém dědečkovi Thomasu Perkinsovi. Cookův otec zemřel, když mu byly tři roky, a matka se znovu provdala.  V deseti letech opustil školu a začal Cook pomáhat v místním obchodě za mzdu šest pencí týdně. O čtyři roky později se přihlásil do učení a poté pět let pracoval jako truhlář. Byl vychován v tradičním baptistickém duchu a v únoru 1826 se stal baptistickým misionářem, distribuoval evangelizační letáky a přivydělával si truhlářskou prací. V roce 1832 se přestěhoval na Adam and Eve Street v Market Harborough. Ovlivněn baptistickým kazatelem Francisem Beardsallem se stal členem protialkoholového hnutí, pořádal různá setkání a procesí odpůrců alkoholu. V březnu 1833 se oženil s Marianne Masonovou a měli spolu jediného syna Johna Mason Cooka.  V roce 1841 získal společnost Midland Counties Railway Company, díky které zahájil provoz speciálního vlaku Leicesteru do Loughborough. Považuje se to za první výletní vlak v Anglii. Během Světové výstavy v Paříži v roce 1855 provozoval výlety z Leicesteru do Calais ve Francii.  Začátkem 60. let 19. století začal provozovat soukromé výlety a tůry, a to jak v Anglii, tak v zahraničí.  Thomas Cook na sklonku života trpěl slepotou. Zemřel 18. července 1892.

Cestovní kancelář Thomas Cook v roce 2019.

Původně založená společnost Thomas Cook & Son se během desítek let stala (po změnách vlastnické struktury) největší cestovní kanceláří na světě. Podle odhadů z roku 2019 využívalo jejích služeb přibližně 19 milionů klientů ročně.  Dne 23. 9. 2019 cestovní kancelář Thomas Cook zkrachovala a vstoupila do nucené likvidace. V okamžiku oznámení krachu bylo s touto cestovní kanceláří v zahraničí téměř 150 000 britských turistů. Jejich návrat má na starosti britský úřad pro civilní letectví (anglicky "Civil Aviation Authority"). Tato repatriace se má podle BBC stát největší podobnou operací v mírové historii Velké Británie.

Thomas Cook (22. listopadu 1808 Melbourne, Derbyshire – 18. července 1892 Leicester) byl anglický podnikatel a baptistický misionář známý díky založení cestovní kanceláře Thomas Cook & Son.

Thomas Cook (22 November 1808 – 18 July 1892) was an English businessman. He is best known for founding the travel agency Thomas Cook & Son.


Tvrzení.

Uvažujme celé číslo a nezápornou funkci definovanou na neomezeném intervalu formula_1, na kterém je funkce monotonně klesající. Pak nekonečná řada  konverguje k nějakému reálnému číslu právě tehdy, když nevlastní integrál  je konečný. Pokud integrál diverguje, pak řada diverguje také.

Poznámka.

Pokud je nevlastní integrál konečný, pak důkaz také poskytuje dolní a horní mez součtu nekonečné řady:

Důkaz.

Důkaz využívá srovnávací kritérium pro porovnání členu formula_4 s integrálem funkce formula_5 na intervalech formula_6, resp. formula_7.  Je-li je monotonně klesající funkce, pak  a  a proto pro každé celé číslo platí  a pro každé celé číslo,  Sumací pro všechna od do, dostaneme z ()  a z ()  Zkombinování těchto dvou odhadů dostaneme  Pro jdoucí k nekonečnu dostáváme ().

Použití.

Harmonická řada diverguje, protože aplikací přirozeného logaritmu, jeho primitivní funkce a použitím základní věty integrálního počtu dostaneme A naopak, řada konverguje pro každé díky pravidlu pro integraci mocniny Z () dostaneme horní odhad který lze porovnávat s nějakými určitými hodnotami Riemannovy funkce zeta.

Hranice mezi divergencí a konvergencí.

Výše uvedené příklady s harmonickou řadou vyvolávají otázku, zda existují monotonní posloupnosti tak, že klesá k nule rychleji než ale pomaleji než v tom smyslu, že pro každé a zda odpovídající řada stále diverguje. Pokud nalezneme takovou posloupnost, můžeme položit podobnou otázku, v níž má roli, atd. Tímto způsobem je možné zkoumat hranici mezi divergencí a konvergencí nekonečné řady.  Při použití integrálního kritérium konvergence můžeme ukázat (jak je uvedeno níže), že pro každé přirozené číslo řada  stále diverguje (srovnejte s důkazem, že suma převrácených hodnot prvočísel diverguje pro ) ale  konverguje pro každé. Zde označuje -násobnou aplikaci přirozeného logaritmu definovanou rekurzivně vztahem  Pro zjištění divergence řady () pomocí integrálního kritéria si všimneme, že opakovaným použitím řetízkového pravidla tedy Pro zjištění konvergence řady () si všimneme, že podle pravidla o derivování mocniny, řetízkového pravidla a výše uvedeného výsledku tedy přičemž () dává meze pro součet nekonečné řady ().

Integrální kritérium konvergence je v matematice metoda pro zjišťování, zda nekonečná řada s nezápornými členy konverguje. Kritérium objevili Colin Maclaurin a Augustin Louis Cauchy, proto jej někteří autoři nazývají Maclaurinovo–Cauchyovo kritérium.

In mathematics, the integral test for convergence is a method used to test infinite series of non-negative terms for convergence. It was developed by Colin Maclaurin and Augustin-Louis Cauchy and is sometimes known as the Maclaurin–Cauchy test.


Skladatel.

Na počátku své kariéry Brouwer složil své "Estudios simples 1-20" k výuce techniky hry na kytaru. Těmito etudami Brouwer vytvořil bezpochyby své největší dílo ve vývoji techniky hry na kytaru, a to nejen podle požadavků technických, ale také vysokých muzikálních kvalit.  První Brouwerova díla nezapřou svůj kubánský kontext ovlivněním afrokubánskou hudbou a jejím rytmickým stylem. Dobrým příkladem z tohoto období je "Elogio de la Danza". Třebaže je to skladba pro sólovou kytaru, je ovlivněna ruskými balety (zřetelná souvislost se Stravinským). Následují práce jako "Sonograma 1" či "Canticum" (1968), "La espiral eterna" (1971), "Concierto para guitarra no. 1", "Parábola" (1973), "Tarantos" (1974). Toto období v sobě nese užití v té době avanatgardního serialismu a dodekafonie a částečně ovlivnění skladateli, které s oblibou poslouchal, jako Luigi Nono a Iannis Xenakis.  Jeho poslední období náleží v podstatě úplně minimalismu. Brouwer ho popisuje jako rozvoj systému modulace. "El Decamerón Negro" (1981) je pravděpodobně první dílo tohoto stylu, "Sonata" (1990), "Paisaje cubano con campanas" (1996) a "Hika" (1996) na památku japonského skladatele Toru Takemitsu jsou nedávného data.  Vedle původních skladeb pro kytaru Brouwer s oblibou upravuje skladby jiných autorů, jako např. "Elite Syncopations" a "The Entertainer" Scotta Joplina nebo "Fool on the Hill" od The Beatles (John Lennon/Paul McCartney) mezi mnoha dalšími, které upravil pro sólovou kytaru. V jeho díle nacházíme velké množství skladeb pro kytaru a různé koncerty, napsal hudbu k více než čtyřiceti filmům.

Funkcionář.

Leo Brouwer je členem Kubánské komunistické strany a její funkcionář. Brouwer zastává řadu oficiálních funkcí na Kubě, včetně funkce ředitele "Instituto de Cine del Departamento de Música de Cuba (Kubánský institut filmu a oddělení hudby)". Aktivně se účastní pořádání "Concurso y Festival Internacional de Guitarra de la Habana (Havanský kytarový festival)". Je zakladatel Skupiny zvukového experimentu "Kubánského institutu umění a kinematografického průmyslu (Instituto Cubano de Arte e Industria Cinematrográfica – ICAIC)". V roce 2009 získal "Premio Nacional de Cine 2009" (kubánskou "Národní cenu filmu za rok 2009") za svůj bohatý přínos kinematografii ostrova, kterou obohatil nezapomenutelnou hudbou.

Juan Leovigildo Brouwer Mezquida, lépe známý jako Leo Brouwer (1. března 1939) je kubánský skladatel, kytarista a dirigent. Brouwer se narodil v Havaně, kde začal ve věku 13 let hrát na kytaru, přitahován flamencem a motivován svým otcem, lékařem a nadšeným amatérským kytaristou. Jeho prvním učitelem byl Isaac Nicola, který byl žákem Emilio Pujola, jenž byl žákem Francisca Tárregy. Svůj první sólový koncert měl v 17 letech; v té době jeho skladby již začínaly přitahovat pozornost. "Preludio" (1956) a "Fuga" (1959) jsou obě ovlivněny Bartókem a Stravinským. Odjíždí do USA studovat hudbu na universitě v Hartfordu a poté na Juilliard School, kde ho Stefan Wolpe učil kompozici.

Juan Leovigildo Brouwer Mezquida (born March 1, 1939) is a Cuban composer, conductor, and classical guitarist. He is a Member of Honour of the International Music Council.


Životopis.

Obecně se soudí, že Bertillon stál vlastně na začátku vědy zvané kriminalistika, neboť dosavadní postupy závislé na schopnostech a zkušenostech vyšetřovatelů byly jeho zásluhou postupně nahrazeny vědeckými metodami. Do služeb kriminalistiky se jeho zásluhou dostala věda. Některé jeho inovace jako standardizované fotografování pachatelů nebo systematické zdokumentování místa zločinu fotografií se používají v policejní práci dodnes.  Otcem Alfonse Bertillona byl Louis Adolf Bertillon, lékař, který dlouhá léta vedl svoji praxi a až po pádu císařství se stal generálním inspektorem státních dobročinných zařízení. Stal se jedním ze zakladatelů pařížské antropologické školy a v roce 1876 získal v tomto oboru profesuru. Zároveň se proslavil i jako statistik, když v roce 1874 vypracoval demografické schéma obyvatelstva Francie. Vliv na mladého Bertillona neměl patrně jen otec, ale i strýc, matematik Achille Guillard. Oba však měli pocit, že se mladík nějak nepovedl. Od raného dětství trpěl zažívacími potížemi, chronickým krvácením z nosu a častými návaly migrén. Byl natolik nemuzikální, že během vojenské služby měl problém rozeznat od sebe jednotlivé signály vydávané trubkou. Aby nemusel sledovat, jak reagují ostatní, naučil se tóny počítat. Otec měl dojem, že jeho syn je absolutně neschopný, a když ani v 26 letech neměl pořádné zaměstnání, zařídil mu roku 1879 místo pomocného písaře identifikačního oddělení pařížského policejního ředitelství. Úkolem mladého Bertillona bylo přepisovat popisy zločinců sestavené komisaři Sureté. Každý dopadený zločinec měl totiž založenou identifikační kartu s popisem jeho osoby. Jak ale prohlásil sám policejní ředitel: „Má to jednu vadu. Popisy zločinců se hodí prakticky na každého druhého Francouze.“  Bertillon nebyl takové budižkničemu, za jaké jej měl otec a od počátku měl dojem, že je jeho práce zbytečná. Místo přepisování lístků se snažil vymyslet systém, který by popis převedl na jasné nezaměnitelné údaje. Bertillon se rozhodl vybrat na lidském těle soubor prvků, které se u dospělého člověka nemění a které bude možno snadno změřit. Nejnáročnější bylo zvolit ony prvky a pak si ověřit na náhodném vzorku, zda jsou údaje neopakovatelné. Nejprve zkoumal v muzeích a antropologických sbírkách kosterní pozůstatky, ale to nestačilo. Bertillon potřeboval vzorek zadržených, které by mu dovolili změřit. Nadřízení se však k jeho činnosti nestavěli zrovna s pochopením. Byly to podle nich hračičky, které jej pouze zdržovaly v práci. Bertillon využil toho, že se pořizovaly u zadržených daguerrotypické snímky a přitom prováděl svá měření. Výsledek se dostavil 20. února roku 1883. Tehdy předvedl strážník zadrženého muže, který tvrdil, že se jmenuje Dupont. Výška, tvar lebky, délka prstů... Bertillon porovnal lístky v kartotéce a potom prohlásil: „Jste tu podruhé. Poprvé jste byl zatčen v prosinci minulého roku, jenže tehdy jste se jmenoval Martin.“ Strážník zíral na Bertillona s ohromením a zatčený pokrčil rameny. „Dobrá, byl jsem to já.“ O den později se o případu Dupont – Martin rozepsaly noviny, Bertillonovo jméno se skloňovalo ve všech pádech a jeho metoda se rozletěla do světa. Alfons Bertillon zavedl antropometrii jako identifikační systém ve Francii, kde bylo provedeno 600.000 měření. Výsledky se zanášely na antropometrické karty, které se řadily podle délky hlavy do tří tříd. K nim byla později přiložena fotografie a otisky čtyř prstů. A právě ty se nakonec staly těmi znaky, které budou k identifikaci stačit a složitá antropometrická měření vytlačily. Očekávání, že se metoda rozšíří po celém světě a stane se všeobecným systémem, se nesplnilo.  Ale jednu zásluhu pan Alfons Bertillon měl. Poznal nesmírný význam přesného popisu pro kriminalistiku a založil svým systémem „portrait parlé“ (tedy portrét mluví) jakýsi technický slovník k popisování osob, který svou jednoduchostí a všeobecným rozšířením umožnil popsat lidskou fyziognomii tak, aby každý rys a každá markantnost mohla být přesně označena a popis vyvolal přesnou představu o popisované osobě.  Později, po dosažení dostatečného počtu karet, se metoda uplatnila při identifikaci neznámých mrtvol s kriminální minulostí. Identifikační systém zločinců zdokonalil tím, že k identifikačním kartám přikládal fotografie zločinců, které byly zhotoveny „jednotným postupem“ – za stejných světelných podmínek, ze stejné vzdálenosti a ze dvou stran obličeje (z profilu a „en face“). K tomuto účelu také navrhl a zkonstruoval speciální židli, jejíž základní princip se používá dodnes. V mnohých případech pak identifikační karty doplňoval tzv. „sektorálními“ snímky, které zachycovaly detaily zločincova obličeje (nos, uši či jiné zvláštnosti obličeje). Tato část identifikačního systému byla využitelná i pro další policejní činnost – při pátrání po zločincích. Bertillon také položil základy k „soudní fotografii místa činu“.  Teprve 1. února 1888 byla oficiálně zřízena „policejní identifikační služba“ v jejímž čele stanul Alphonse Bertillon. Ještě téhož roku se mu podařilo včlenit do identifikační služby i fotografický ateliér s policejními fotografy, které musel přeškolit. Fotografové totiž do té doby přistupovali k fotografování zločinců jako k uměleckému objektu. Rovněž stanovil zásady pro fotografování místa činu. Zakrátko byla každá francouzská policejní stanice vybavena pomůckami pro antropometrii a fotografování. V průběhu krátké doby získal nejen evropský věhlas, ale antropometrie a portrét parlé byly zaváděny i v jiných zemích, včetně tehdejšího Rakouska-Uherska (1898). Za zásluhy mu v roce 1894 propůjčila francouzská vláda červenou stuhu Čestné legie.  Bertilon se však dopustil i několika profesních chyb a omylů. V roce 1894 vypukla špionážní aféra „Dreyfuss“ se silným protižidovským kontextem, která po několik let otřásala Francií. Bertillon – ovlivněn osobní slávou a všeobecnou protižidovskou náladou – vystoupil před soudem jako znalec v oboru, který mu byl zcela cizí a jemuž nerozuměl – v písmoznalectví. Ve falešném posudku „ztotožnil písmo špiona“ s písmem kapitána francouzského generálního štábu Alfreda Dreyfusse. Dreyfuss, který byl židovského původu byl poté odsouzen k vyhnanství na Ďábelské ostrovy. Teprve po 12 letech byl degradovaný kapitán v plném rozsahu rehabilitován a jako skutečný autor špionážního dokumentu byl označen Rakušan Esterházy. Bertillon však nikdy svou chybu neuznal. Dokonce ani tehdy, když mu krátce před smrtí chtělo ministerstvo vnitra udělit další, tentokrát jedno z nejvyšších státních vyznamenání, po kterém Bertillon celý život toužil. Vyznamenání podmíněné uznáním omylu nedostal. Bertilon zarputile trval na svém... Stejně tak zarputile odmítal uznat novou, tehdy nastupující a dodnes fungující a uznávanou identifikační metodu – daktyloskopii. Za svého života tak zažil nejen vzestup, dobytí a slávu svého díla, ale díky daktyloskopii i jeho rychlý pád. Přesto zůstává prvním mužem v dějinách kriminalistiky, který využil vědeckých poznatků k identifikaci člověka. Zůstane také prvním průkopníkem kriminalistické fotografie. Je také prvním zakladatelem kriminalisticko – technické laboratoře na světě. Pařížská policie na něj nezapomněla. V jejím sídle na Zlatnickém nábřeží je pro veřejnost přístupný „Sál Alphonse Bertillona“...Bertilloneho metoda analýzy písma byla v roce 1904 analyzována renomovanými matematiky (Henri Poincaré, Jean Gaston Darboux a Paul Émile Appell), kteří tuto metodu shledali zcela chybnou.  Bertillonův věhlas se odrazil i v kultuře. Dvakrát (v "Psovi baskervillském" a v "Námořní smlouvě") jej jako experta zmiňuje Sherlock Holmes. Jiný fiktivní hrdina, Arsène Lupin, využívá v povídce "Útěk Arsène Lupina" nedostatky Bertillonových antropometrických metod k tomu, aby unikl. Bertillonův systém využívá i detektiv Murdoch i v britsko-kanadském kriminálním seriálu Případy detektiva Murdocha  Bertillonovo zavedení antropometrie je dramaticky zpracováno ve třetím díle českého televizního seriálu Dobrodružství kriminalistiky.

Alphonse Bertillon ([bertijon], 24. dubna 1853, Paříž, Francie – 13. února 1914, Münsterlingen, Švýcarsko) byl francouzský antropolog, policejní důstojník, který založil kriminalistickou metodu ("bertillonáž") pro evidenci a identifikaci pachatelů založenou na antropometrii, umožňující registraci pachatelů podle jedenácti tělesných měr.

Alphonse Bertillon (; 22 April 1853 – 13 February 1914) was a French police officer and biometrics researcher who applied the anthropological technique of anthropometry to law enforcement creating an identification system based on physical measurements. Anthropometry was the first scientific system used by police to identify criminals. Before that time, criminals could only be identified by name or photograph. The method was eventually supplanted by fingerprinting.


První světová válka.

Wilhelm Bittrich se narodil 26. února roku 1894 ve městě Wernigerode v pohoří Harz na území Německa. Do armády vstupuje dne 13. července roku 1914 jako dobrovolník u "Jäger-Bataillon Nr. 4" ve městě Naumburg. Dne 10. září téhož roku je přeřazen ke "Reserve-Jäger-Bataillon 9" a poté k pěchotě, ke "Infanterie-Regiment 77". Během služby u letectva sloužil na západní a jihovýchodní frontě, kde získal oba stupně železného kříže. V roce 1917 však dobrovolně přechází k výcvikovým letkám. Nejprve ke "Feld-Flieger-Abteilung 27" poté ke "Flieger-Abteilung A 266" a naposledy ke "Jagdstaffel 37".  Po válce vstoupil do jednotek Freikorps, nejprve v roce 1920 u "2. Marine-Brigade Ehrhardt" a poté u "Freikorps Hülsen". V roce 1923 vstoupil do důstojnického sboru Reichswehru jako "Leutnant" (poručík). Zde působil jako letecký instruktor v Horním Slezsku a později v letecké škole Lipeck v Rusku. Zde působil až do roku 1930, kdy byl převelen do Berlína, kde byl převelen ke "Reichswehr-Bataillon Berlin" a kde až do roku 1932 působil jako civilní úředník Reichswehru.

Vstup do SS.

V březnu roku 1932 vstoupil do řad jednotek SA, z těch ale odešel, neboť dne 1. července přestoupil do SS. Dne 1. prosince téhož roku vstoupil i do NSDAP. Po vstupu do SS byl přidělen ke "SS-Fliegerstaffel Ost", u které se stal v říjnu roku 1932 velitelem, zároveň s tím byl povýšen do hodnosti SS-Untersturmführer. Poté převzal velení nad "74. SS-Standarte Ostsee", avšak 25. srpna roku 1934 byl převelen do SS-Verfügungstruppe a stal se velitelem politického pohotovostního oddělení v Hamburku. Zde vydržel až do 1. dubna roku 1935, kdy se stal velitelem 2. roty z 1. praporu SS-Standarte 1 "Deutschland". O rok později se již v hodnosti SS-Sturmbannführer stal velitelem 2. praporu SS pluku "Deutschland".

Druhá světová válka.

V březnu roku 1938 se stal velitelem 1. praporu 3. SS pluku "Der Führer". Odtud byl dne 1. června roku 1939 převelen do štábu Leibstandarte SS Adolf Hitler. Avšak ještě tentýž rok se stal velitelem SS pluku "Deutschland" ze 2. SS-Panzer Division „Das Reich“, se kterým se zúčastnil Invaze do Polska a později bitvy o Francii. Za pozdější velení pluku na východní frontě byl Bittrich vyznamenán Rytířským křížem na návrh svého nadřízeného SS-Oberstgruppenführera Paula Haussera. Během operace Market Garden na západní frontě čelil se svými elitními tankovými svazky SS britské 1. výsadkové divizi u Arnhemu. Díky tomu, že udržel most přes Rýn, operace Market Garden v podstatě selhala.

Vojenská kariéra.

Data povýšení  Významná vyznamenání

Wilhelm Bittrich (26. února 1894 – 19. dubna 1979) byl veterán první světové války a důstojník Waffen-SS v hodnosti SS-Obergruppenführer "und General der Waffen-SS" za II. světové války. Zároveň byl i držitelem mnoha vysokých vojenských vyznamenání včetně Rytířského kříže Železného kříže s dubovými ratolestmi a meči nebo Německého kříže ve zlatě.

Wilhelm Bittrich (26 February 1894 – 19 April 1979) was a high-ranking Waffen-SS commander of Nazi Germany. Between August 1942 and February 1943, Bittrich commanded the SS Cavalry Division Florian Geyer, in rear security operations ("Bandenbekämpfung", literally: "bandit fighting") in the Soviet Union. From July 1944 until the end of the war Bittrich commanded the 2nd SS Panzer Corps in Normandy, during Market Garden and in Hungary.


Život.

Osobní život.

Jejími rodiči byli George Pisier, vysoký úředník francouzské koloniální říše a Paula Caucanas. V 80. letech 20. století oba rodiče spáchali v průběhu dvou let nezávisle na sobě sebevraždu.  Jejími sourozenci jsou Évelyne Pisier, univerzitní profesorka politologie a Gilles Pisier, významný francouzský matematik.  Částečně vyrůstala v koloniích, kde byl její otec guvernérem. Po středoškolském studiu na dívčím lyceu "Lycée Albert-Calmette" v Nice absolvovala studium práv a politologie na Univerzitě v Nice, i když se těmto oborům nikdy v životě dál nevěnovala.  Během svého života byla dvakrát vdaná. Z druhého manželství měla dvě děti, Mathieua a Iris.

Kariéra.

Začátky její kariéry jsou spojeny s režisérem Françoisem Truffautem, který si jí pro její vzhled vybral pro svůj krátkometrážní film "Antoine et Colette". S Truffautem spolupracovala ještě několikrát později. Velmi rychle jí do svých filmů začali obsazovat tehdejší „umělečtí“ režiséři, jako například Alain Robbe-Grillet, Luis Buñuel, Jacques Rivette nebo mladý André Téchiné.  I když její umělecký rozběh byl pozvolnější, v letech 1976 a 1977 získává na prvních ročnících udělování Césarů za své výkony ocenění pro herečku ve vedlejší roli.  Kromě umělecky stavěných filmů hrála také v komerčně úspěšných titulech, jako "Tělo mého nepřítele" v roce 1976 s Jean-Paulem Belmondem nebo "Eso es" z roku 1982, opět s Belmondem. O rok později si zahrála poměrně známém, cynicky zaměřeném filmu "Cena za nebezpečí".  Dětství, prožité v Nové Kaledonii jí inspirovalo k napsání románu "Le Bal du gouverneur", vydaného v roce 1984. O několik let později, v roce 1990, jej upravila a natočila podle něj stejnojmenný film, s Kristin Scott Thomas v hlavní roli.

Smrt.

Okolnosti její smrti nejsou jasné. Hereččino tělo bylo nalezeno na dně bazénu v jejím domě. Přesnou příčinu smrti nedokázala určit ani pitva. Dalším šetřením bylo zjištěno, že pravděpodobně neutonula, což zvýšilo pravděpodobnost srdečního infarktu nebo sebevraždy.  Je pohřbena ve městě Sanary-sur-Mer ve Francii.

Marie-France Pisier (10. května 1944 Da Lat, Francouzská Indočína, dnes Vietnam — 24. dubna 2011 Saint-Cyr-sur-Mer, Var) byla francouzská divadelní a filmová herečka, scenáristka a režisérka.

Marie-France Pisier (10 May 194424 April 2011) was a French actress, screenwriter, and director. She appeared in numerous films of the French New Wave and twice earned the national César Award for Best Supporting Actress.


Původ a mládí.

Byl druhorozeným synem 2. hraběte ze Sunderlandu, studoval v Utrechtu, mezitím se po smrti staršího bratra Roberta (1668-1688) stal dědicem hraběcího titulu a od roku 1688 užíval titul "Lord" "Spencer". V letech 1695-1702 byl členem Dolní sněmovny, pak se po otcově smrti stal 3. hrabětem ze Sunderlandu a vstoupil do Sněmovny lordů (1702). Díky příbuzenským vztahům se brzy dostal k vlivným postům, v roce 1705 byl mimořádným vyslancem ve Vídni a v letech 1706-1710 státním sekretářem. V roce 1706 zároveň člen komise pro sloučení Anglie a Skotska, téhož roku byl jmenován členem Tajné rady. S pádem kliky hraběte Godolphina a vévody z Marlborough v roce 1710 musel odejít dočasně do ústraní.

Kariéra po nástupu hannoverské dynastie.

Po smrti královny Anny měl podíl na nastolení hannoverské dynastie, přičemž zužitkoval svou známost s Jiřím I. již z dřívějška a do své smrti pak patřil k jeho nejbližším poradcům. V letech 1714-1717 byl místokrálem v Irsku, kam ale nikdy neodjel, dále lordem strážcem tajné pečeti (1715-1716), státním sekretářem (1717-1718) a lordem prezidentem Tajné rady (1717-1719). Svou kariéru završil ve funkci prvního lorda pokladu, tj. de facto předsedy vlády (1718-1721), v roce 1719 obdržel Podvazkový řád. V době nepřítomnosti Jiřího I. v Anglii byl členem regentské rady (1719-1720).  Jeho pád je spojen s krachem Jihomořské společnosti, jejíž neprůhledné praktiky na hranici zákona podporoval, ale na rozdíl od mnoha jiných se na nich neobohatil. V dubnu 1721 musel odstoupit z úřadu prvního lorda pokladu, nadále ale setrval ve funkci prvního královského komorníka. Vládu po něm převzal jeho stranický rival Robert Walpole, který se pak stal nejdéle úřadujícím britským premiérem. Ačkoliv celoživotně patřil k předním osobnostem strany whigů, na počátku roku 1722 se pokusil o návrat do politiky prohlášením, že by vytvořil vládu se stranou toryů. Tím ale definitivně ztratil podporu Jiřího I., který ve straně toryů viděl hrozbu obnovení vlády Stuartovců. Zemřel krátce nato na zánět pohrudnice ve svém londýnském paláci Sunderland House. Byl inteligentní, vzdělaný a schopný politik, zároveň ale bezohledný intrikán. Protekční vzestup, korupce v úřadech a nenávist k toryům byly příčinou jeho negativního obrazu ve společnosti.

Rodina.

Poprvé se oženil v roce 1695 s Arabellou Cavendish (1673-1698), dcerou 2. vévody z Newcastle, která zemřela na neštovice. Jeho druhou manželkou se stala Anne Churchill (1682-1716), dcera významného vojevůdce 1. vévody z Marlborough. Potřetí se oženil s bohatou irskou dědičkou Judith Tichborne (1702-1749). Ze všech tří manželství se narodilo deset dětí. Dědicem titulů byl syn Robert Spencer, 4. hrabě ze Sunderlandu (1701-1729), který však zemřel v Paříži bez potomstva. Jeho mladší bratr Charles Spencer, 5. hrabě ze Sunderlandu (1706-1758), pak po spřízněném rodu Churchillů zdědil titul vévody z Marlborough (1733) a stál tak na počátku aliančního rodu "Spencer-Churchill".  V době, kdy byl 3. hrabě ze Sunderlandu prvním lordem pokladu, bylo na jeho počest pojmenováno město Sunderland ve státě Massachusetts v USA.

Charles Spencer, 3. hrabě ze Sunderlandu ("Charles Spencer, 3rd Earl of Sunderland, 5th Lord Spencer of Wormleighton") (23. dubna 1675 – 19. dubna 1722 Londýn) byl britský státník. Pocházel z anglického šlechtického rodu Spencerů a významného postavení dosáhl po nástupu hannoverské dynastie. Zastával řadu vlivných funkcí, byl například místokrálem v Irsku a prvním lordem pokladu, jeho postavení jeden čas odpovídalo de facto funkci předsedy vlády.

Charles Spencer, 3rd Earl of Sunderland, KG, PC (23 April 167519 April 1722), known as Lord Spencer from 1688 to 1702, was an English statesman and nobleman from the Spencer family. He served as Lord Lieutenant of Ireland (1714–1717), Lord Privy Seal (1715–1716), Lord President of the Council (1717–1719) and First Lord of the Treasury (1718–1721).


Konstrukce.

Pórovitá nádobka.

V původní verzi článku byl depolarizátor, který se skládal z rozdrceného oxidu manganičitého vložen do pórovité nádobky a uhlíková tyčinka byla vložena do drti. Zinková tyčinka (anoda) byla poté souběžně vložena do roztoku chloridu amonného.

Aglomerační blok.

Roku 1871 Leclanché opustil pórovitou nádobku a nahradil ji párem bloků přichycených k uhlíku pomocí gumových pásů. Bloky byly vyrobeny z oxidu manganičitého smíchaného s pojivy a vtlačeného do forem.

Sáčkový článek.

V této verzi byla pórovitá nádobka nahrazena pytlovinou nebo plátnem. Zároveň byla zinková tyčka nahrazena zinkovým válcem pro zvýšení plochy elektrody. Výhodou byl nižší vnitřní odpor článku než obě výše zmíněné konstrukce.

Chemické děje.

Zinkové atomy se na povrchu anody oxidují (tzn. odevzdají svoje oba elektrony a stanou se kladně nabitými. Jakmile zanechají svoje elektrony na anodě, anoda se oproti katodě nabíjí záporně. Pokud článek zapojíme do obvodu, přebytek elektronů na anodě proudí přes obvod do uhlíkové tyčinky. Jakmile elektrony vstoupí do uhlíku, reagují s oxidem manganičitým a vodou. Tím vzniká oxid manganitý a záporně nabité hydroxidové ionty. To je doprovázeno sekundární reakci, kdy hydroxidové ionty reagují s amonnými ionty z chloridu amonného a tvoří amoniak a vodu.  Zn(s) + 2 MnO(s) + 2 NHCl(aq) → ZnCl + MnO(s) + 2 NH(aq) + HO

Použití.

Elektromotorické napětí daného článku je zhruba 1.5V a vnitřní odpor v řádech ohmů (pórovitá nádobka). Leclanceův článek byl hojně využíván v telegrafii, elektrických zvoncích a podobných aplikacích, kde byl občas potřeba elektrický proud a byla vyžadována nízká náročnost na údržbu.  Lechlancheův článek dal za vznik zinko-uhlíkových článků.

Leclancheův článek vynaleznul a nechal si patentovat Georges Leclanché roku 1866. Obsahoval vodivý roztok (elektrolyt) chloridu amonného, uhlíkovou katodu (kladný pól), depolarizátor ("dárce" elektronů) z oxidu manganičitého a anodu (záporný pól) ze zinku. Tento článek byl později přepracován do dnešní podoby zinko-uhlíkových článků

The Leclanché cell is a battery invented and patented by the French scientist Georges Leclanché in 1866. The battery contained a conducting solution (electrolyte) of ammonium chloride, a cathode (positive terminal) of carbon, a depolarizer of manganese dioxide (oxidizer), and an anode (negative terminal) of zinc (reductant). The chemistry of this cell was later successfully adapted to manufacture a dry cell.


Biografie.

E. E. Barnard se narodil Reuben a Elizabeth Jane (rozené Haywoodová) Barnardovým. Barnardův otec zemřel před jeho narozením a jeho matka ho musela s jeho starším bratrem vychovávat sama. Jméno Emerson dostal po americkém filozofovi jménem R. W. Emersonovi. Rodina byla chudá a Barnardovi se nedostalo formálního vzdělání, normální školu navštěvoval sotva dva měsíce. Matka, která ho nejvíce ovlivnila, měla zájem o kulturu a měla umělecké nadání (vyráběla voskové květiny). Barnard snil již od dětství dozvědět se něco o hvězdách, které byly na obloze, když ležel ve starém vagonu nacházejícím se na zahradě.  Tento sen se začal pomalu naplňovat. V devíti letech se stal asistentem fotografa v Nashvillu a jednou si přinesl malý objektiv z rozbitého dalekohledu. Protože byl zručný, sestrojil si malý teleskop, kterým pozoroval noční oblohu. Ve fotografickém ateliéru zůstal celých sedmnáct let a získal zde zkušenosti, které později využil při fotografování hvězdné oblohy. Později se mu dostala do rukou astronomická publikace od Thomase Dicka a v roce 1876 si koupil 5-palcový (130 mm) refraktor (cena činila 2/3 jeho ročního platu). V roce 1887 se stal členem americké asociace American Association for the Advancement of Science. Předseda této asociace, Simon Newcomb, mu poradil, aby nejprve získal dobré matematické vzdělání. Od té doby se Barnard začal vzdělávat v matematice, jejíž základy jako dítě nezískal, a platil si soukromého učitele.  V lednu roku 1881 se oženil s Rhodou Calvert a odstěhoval se do Tennesie i se svou, v té době již invalidní, matkou. Zde i nadále pracoval pro fotografický ateliér. 12. května téhož roku objevil svou první kometu nacházející se poblíž hvězdy α Peg. Později ji však ztratil a svůj objev neoznámil. Proto mu nebyla nikdy započtena do seznamu jím objevených komet. Tento jeho objev ale ještě více zvýšil jeho zájem o hledání komet. O rok dříve vyhlásil Newyorský obchodník Hulbert Harrington Warner, který založil v New Yorku soukromou astronomickou observatoř, částku 200 amerických dolarů tomu, kdo objeví novou kometu. V září 1881 objevil Barnard svou další kometu a její objev již řádně oznámil. Za částku kterou obdržel si zařídil v Tennesie dům, který rozšířil a zvelebil za odměny za další objevy komet.  V roce 1883 dostal darem od svých přátel studijní stipendium na Vanderbiltově univerzitě v Nashvillu. Zde pokračoval ve svých studiích matematiky, fyziky a chemie a pracoval jako praktický instruktor v univerzitní observatoři. V roce 1887 obdržel titul bakaláře. V tomtéž roce začal působit na nové Lickově observatoři vybudované na Mount Hamilton v Kalifornii. Zdejší Lickův 36-palcový (91 cm) refraktor byl největším teleskopem až do rekonstrukce Yerkesovy observatoře v roce 1897. Zde objevil pátý měsíc Jupitera, který byl nazván Amalthea. Za tento objev obdržel později od francouzské akademie věd Lalandovu zlatou medaili.  V roce 1895 odešel jako profesor praktické astronomie na Yerkesovu observatoř, která patřila k univerzitě v Chicagu, kde působil až do své smrti. Při své návštěvě v Anglii v únoru 1897 obdržel Gold Medal of the Royal Astronomical Society.  Od roku 1905 pracovala jako jeho asistentka a matematička jeho neteř Mary R. Calvert. 25. května 1921 mu zemřela žena.  Pracoval až do své smrti 6. února 1923 ve Williams Bay ve státě Wisconsin a byl pohřben v Nashville.

Nositelé jména Barnard.

Nositeli jména Barnard jsou:

Dílo.

Edward Barnard objevil za svůj život 14 komet (a jednu, která mu nebyla započtena). Za svého působení na Lickově observatoři objevil v létě 1892 novu v souhvězdí Vozky a jako první si všiml plynných emisí, z nichž odvodil, že zde došlo k hvězdné explozi. 9. září 1892 objevil Jupiterův měsíc Amalthea a na fotografickém snímku z 12. října 1892 objekt, který byl určen jako kometa s periodou oběhu 6,5 roku. Stal se tak prvním astronomem, který objevil kometu za použití fotografie. Objev měsíce Amalthea vedl k zájmu ostatních astronomů o hledání dalších měsíců pomocí astrofotografování.  Na Yerkeské observatoři provedl mnoho detailních pozorování planet a komet. 25 cm dalekohledem a později 40 palcovým (100 cm) instalovaným na Yerkesské observatoři získal širokoúhlé snímky Mléčné dráhy a objevil několik proměnných hvězd. V roce 1916 objevil hvězdu s největším známým vlastním pohybem, která byla na jeho počet nazvána Barnardova hvězda.  Společně s Maxem Wolfem zjistil, že tmavé regiony v Galaxii jsou ve skutečnosti mračna mezihvězdného plynu a prachu, které zakrývají vzdálené hvězdy v pozadí. Tato mračna začal katalogizovat a značit je podobně jako jsou značeny objekty v Messierově katalogu. První mlhovina dostala značku Barnard 1 a poslední Barnard 370. Tento seznam poprvé publikoval v roce 1919 v "Astrophysical Journal" pod názvem "„On the Dark Markings of the Sky with a Catalogue of 182 such Objects“".  Po jeho smrti byl výběr jeho fotografií publikován v díle "„A Photographic Atlas of Selected Regions of the Milky Way“", dokončeném v roce 1927 E. B. Frostem, tehdejším ředitelem Yerkesovy observatoře, a Barnardovou neteří M. R. Calvertovou.

Objevené komety.

Mezi lety 1881 a 1892 objevil čtrnáct různých komet, z nichž tři byly periodické, a dvě komety, které byly přiznány ještě dalším spoluobjevitelům:

Edward Emerson Barnard (16. prosince 1857, Nashville, Tennessee, USA – 6. února 1923, Williams Bay, Wisconsin, USA) byl americký astronom a průkopník použití fotografie při mapování oblohy, známý objevem Jupiterova měsíce Amalthea v roce 1892 a objevy několika komet. V roce 1916 objevil hvězdu s největším známým vlastním pohybem, která byla na jeho počet nazvána Barnardova hvězda.

Edward Emerson Barnard (December 16, 1857 – February 6, 1923) was an American astronomer. He was commonly known as E. E. Barnard, and was recognized as a gifted observational astronomer. He is best known for his discovery of the high proper motion of Barnard's Star in 1916, which is named in his honor.


Geologie.

Sopka leží na severním konci Anatolského zlomového systému, který má na svědomí tektonickou a vulkanickou aktivitu v oblasti. V okolí hory se nacházejí početné geotermální zóny. Samotná sopka, vybudovaná z andezito-dacitových lávových proudů je považována za vyhaslou. Kolaps ledovce Kolka na severních svazích sopky v roce 2002 byl mylně považován za vulkanickou erupci.

Ledovce.

Kvůli strmosti svahů nedosahují ledovce obklopující horu velkých rozměrů. Celková velikost všech ledovců v oblasti Kazbeku je 135 km2. Nejznámější je Dyevdorak ("Devdaraki"), který stéká ze severovýchodní stěny do stejnojmenného údolí až na úroveň 2 295 m. Další ledovce Kazbeku jsou Mna, Denkara, Gergeti, Abano a Chata. Nedávné zhroucení ledovce Kolka ležícího v údolí mezi vrcholy Džimara (též Mount Dzhimara nebo Jimara) a Kazbek v roce 2002 bylo přisuzováno sopečné činnosti na severním svahu hory, ačkoli tam nebyla zaznamenána žádná erupce.

Prvovýstup.

Poprvé na Kazbek vylezl horolezec Douglas William Freshfield v roce 1868. Další významný výstup na horu se povedl slavnému rodákovi z Gruzie, vědci G. Nikoladzemu v roce 1923, který tak začal historii horolezectví v Gruzii.

Výstup.

Technicky není výstup na Kazbek po normální cestě obtížný, ale nedoporučuje se lézt na něj bez průvodce nebo GPS. Změny počasí jsou zde náhlé a výstupy velmi dlouhé. Ztráta orientace na plochých ledovcích pod horou, rozbrázděných mnoha trhlinami, je zde nejčastějším problémem. Normální výstupová cesta je ohodnocena stupněm obtížnosti PD, případně stupněm 2A ruské stupnice, většina cesty vede po ledovci. Klíčové místo výstupu je strmý (cca 40 °) 100 m dlouhý ledový svah pod vrcholem. Kazbek je velmi populární hora, díky své relativní dostupnosti a ne příliš těžkému výstupu.

Mýty a legendy.

Hora Kazbek je jedním z míst, kde měl být podle tradice přikován Prométheus, případně jeho místní obdoba – hrdina Amirani, který byl rovněž takto potrestán za vzpouru proti bohům. Na úbočí hory ve výšce asi 4000 m n. m. se nachází poustevna Bethelem. Je to ledová jeskyně, kde už od středověku žili někteří gruzínští poustevníci. Dnes již však obývána není. Podle tradice zde má být uložen Abrahámův stan či jesličky, do nichž byl v Betlémě uložen novorozený Ježíš Kristus. Právě od nich je odvozen i název poustevny. O této postevně a jejím obyvateli, poustevníkovi, který přijal na nocleh pastýřku, svedl ji a nakonec z výčitek svědomí spáchal sebevraždu, napsal gruzínský básník Ilja Čavčavadze známou baladu "Poustevník".

Neštěstí.

Koncem července 2015 zde při sestupu zahynula česká hudební novinářka Jana Grygarová. Propadla se do ledovcové trhliny. Na následky zranění tentýž den zemřela.

Kazbek ( [Mkinvartsveri]) je vyhaslá sopka, která se tyčí nad městem Stepancminda (dříve Kazbegi) v Gruzii, blízko hranic se Severní Osetií, ve východní části Chochského hřbetu, který je součástí bočního hřbetu pohoří Velký Kavkaz. Je třetí nejvyšší horou Gruzie a sedmou nejvyšší horou Kavkazu. Místní lidé jí nazývají Mkinvari (ledovec nebo ledová hora) kvůli zalednění. Na jednom z ledovců Kazbegu pramení řeka Těrek.Od poslední erupce uplynulo již téměř 2 750 let.

Mount Kazbegi is a dormant stratovolcano and one of the major mountains of the Caucasus located on the border of Georgia's Kazbegi District and Russian Republic of North Ossetia–Alania.


Vývoj online syndikace.

Počáteční idea online syndikace obsahu webů byla jednoduchá. Předložit uživatelům na jediném místě aktuální obsah portálů, které budou navrženy tak, aby sdílely své souhrnné zprávy všem uživatelům.  Touto myšlenkou se od roku 1995 zabývaly počítačové společnosti a to např. Apple mezi lety 1995-1997 s technologií MCF (Meta Content Framework) nebo Microsoft okolo roku 1997 s CDF (Channel Definition Format). Ani jeden z těchto projektů se nedočkal většího rozšíření především proto, že formáty byly implementovány pouze nad jednou službou, a tak v nich potenciální uživatelé neviděli velké využití.  Firma Netscape se v roce 1997 inspirovala myšlenkou projektu MCF a začala vyvíjet svůj online syndikační formát. Jejich snaha vyústila v roce 1999 vyvinutím formátu RSS, který umožňoval vydavatelům webového obsahu zveřejňovat své novinky a obsah webů v RSS zdrojích, a zároveň uživatelům tyto zdroje pravidelně kontrolovat.  Za velmi důležitý zlom v používání a rozšíření technologie syndikace obsahu lze považovat komerční využití RSS formátu softwarovou firmou UserLand, která vyvinula jeden z prvních webových produktů postavených na RSS nezávisle na firmě Netscape.  Po restrukturalizaci Netscape v roce 2001 ztratila firma zájem o formát RSS a opustil vývoj jeho další verze, ale i tak se již syndikace stala široce používanou technologií internetu.

Formáty syndikace.

RSS a Atom jsou nejpoužívanější a nejznámější formáty pro syndikaci obsahu webů. Tyto formáty jsou definovány značkovacím jazykem XML. Hlavní vlastností XML jazyka je rozšiřitelnost, která umožňuje uživateli definovat vlastní typy značek a tak vytvářet strukturu dat. V současnosti je XML jazyk označován za jeden z nejpoužívanějších jazyků pro výměnu strukturovaných informací. Je to také způsobeno tím, že data při přenosu nepotřebují žádnou konverzi.

Online syndikace (nebo také webová syndikace nebo syndikace obsahu) znamená opětovné dodávání aktuálních informací, které obsahuje internet (weby, portály, blogy, atd.). Online syndikace do jisté míry změnila uživatelské chování na internetu. Uživatelé si již nevyhledávají informace přímo na webovém portálu, ale hledají kvalitní zdroje informací. Ze zdrojů "putují" informace směrem k uživateli, ať už přímo do jejich čteček nebo do agregačních webů. Data tedy nejsou pouze staticky umístěna na jediném místě.

Web syndication is a form of syndication in which content is made available from one website to other sites. Most commonly, websites are made available to provide either summaries or full renditions of a website's recently added content. The term may also describe other kinds of content licensing for reuse.


Životopis.

Vojenská kariéra.

Narodil se ve stejném roce jako jiný německý pilot Werner Mölders. Herrmann vstoupil roku 1933 do armády. Zprvu byl vojákem Reichswehru, roku 1935 přešel k letectvu. V letech 1936 – 1937 byl členem Legie Condor. Během španělské občanské války létal ve stroji Kampfgeschwader 4.  Když začala druhá světová válka, létal Herrmann se strojem Heinkel He 111 v Polsku a Norsku. V roce 1940 byl velitelem 7. letky KG 4 a vedl mnoho útoků na Anglii během bitvy o Británii. V únoru 1941 působila jeho skupina na Sicílii a v Řecku. Při jednom útoku potopil britskou loď SS Clan Fraser, výsledná exploze zabila 6 lidí, několik jich zranila a řecký přístav Pireus se stal nadlouho nevyužívaným. V roce 1942 se Herrmann stal velitelem skupiny Kampfgeschwader 30. V témže roce se seznámil s Hermannem Göringem a stal se jeho blízkým důvěrníkem.  V roce 1942 byl Herrmann jmenován do operačního štábu Luftwaffe. Rychle získal pověst jednoho z nejlepších taktiků. Byl to právě Herrmann, kdo vymyslel stíhací taktiku přezdívanou Wilde Sau (česky "Divočák"). Nechal se inspirovat nočními nálety RAF na Říši začátkem roku 1943. Protiletadlová obrana měla pálit jen do určité omezené výšky, nad níž se pohybovali stíhači, kteří viděli bombardéry shora na pozadí osvětleného prostoru nad městy a světlometů flaku. Piloti startovali podle vlastní intuice, jen s hrubými informacemi o výskytu bombardérů. Pak v daném prostoru pátrali po plamenech od výfuků, případně po stínech trupů letadel na pozadí hořících měst měli mezi nočními britskými bombardéry „řádit jako divočák v lese“ a ničit je na potkání. Přes počáteční nedůvěřivost sklidil Herrmann a jeho taktika značný úspěch. Přesto utrpěli značné ztráty, zaviněné srážkami letadel, nedostatkem paliva, či ztrátou orientace. Herrmann sám letěl na více než 50 misí a prohlásil, že sestřelil 9 bombardérů RAF.  V prosinci 1943 byl Herrmann jmenován inspektorem Letecké obrany Luftwaffe. V roce 1944 se stal byl generálním inspektorem nočních stíhačů a získal Rytířský kříž s dubovými ratolestmi a meči. Na konci roku 1944 velel 9. letecké divizi. V té době začal podporovat myšlenku sebevražedných náletů, ovšem nikoli podle vzoru kamikaze. Pilot by v tomto případě letěl strmě k cíli, před nárazem by se katapultoval, přišel by k nejbližšímu letišti a celou akci by mohl opakovat. Tak byl položen základ jednotek Sonderkommando Elbe. Jeho záměry však zhatil nedostatek letadel a pohonných hmot. Herrmannův další nápad – Operace Bienestock (včelí úl) – který spočíval v tom, že by piloti přelétli frontu, přistáli poblíž nepřátelského vojenského objektu a provedli sabotáž, byl víceméně zoufalý pokus zachránit Německo před katastrofou, který stejně nikdy nedošel k uskutečnění.

Poválečná činnost.

Herrmann byl po válce zajat Sověty v Budapešti a odsouzen k 10 letům vězení, v roce 1955 se vrátil. Po návratu do Německa vystudoval práva, usadil se v Düsseldorfu a působil v oblasti občanského a trestního práva. Mezi jeho klienty patřil představitel extrémní pravice Otto Ernst Remer a popírači holokaustu Fred A. Leuchter a David Irving. Herrmann sám také působil jako řečník v prospěch krajně pravicových stran Deutsche Volksunion a Nationaldemokratische Partei Deutschlands. V roce 1959 se oženil s německou sopranistkou Ingeborg Reicheltovou.  Hans Joachim "Hajo" Herrmann zemřel 5. listopadu 2010 ve věku 97 let. Byl jedním z posledních žijících členů Luftwaffe.

Hans-Joachim "Hajo" Herrmann (1. srpna 1913 – 5. listopadu 2010) byl německý bombardovací pilot Luftwaffe za druhé světové války a později právník. Byl vysoce postaveným a vlivným členem Luftwaffe. Během své kariéry splnil 320 misí a potopil 12 lodí.

Hans-Joachim "Hajo" Herrmann (1 August 1913 – 5 November 2010) was a World War II Luftwaffe pilot and officer and was awarded the Knight's Cross of the Iron Cross with Oak Leaves and Swords.


Historie.

Za předchůdce vlastní Schengenské dohody se považuje "Saarbrückenská dohoda" z roku 1984. Ta byla uzavřena mezi Německem a Francií na základě protestů řidičů kamionů proti nekonečným frontám na hraničních přechodech mezi oběma státy. K nim se přidaly Belgie, Lucembursko a Nizozemsko, které již dříve vytvořily svoji celní a hospodářskou unii Benelux s omezenými kontrolami na vnitřních hranicích.  Těchto 5 států pak 14. června 1985 podepsalo smlouvu u vesnice Schengen v mezinárodních vodách řeky Mosely na lodi MS Princesse Marie-Astrid. Dohodly se na zrušení veškerých kontrol osob cestujících v rámci těchto zemí. Vesnice Schengen byla vybrána symbolicky proto, že bezprostředně u ní se stýkají hranice Německa, Francie a Lucemburska.  Kontroly na hranicích však nebyly zrušeny ihned. Vlastní Schengenská dohoda byla spíše deklarativní. Všech 5 uvedených zemí proto podepsalo v roce 1990 "Schengenskou prováděcí úmluvu" (opět ve vesnici Schengen). Teprve na jejím základě se připravily všechny podmínky nutné pro otevření hranic – především byl vytvořen a zprovozněn Schengenský informační systém. V březnu 1995 pak byly odstraněny pohraniční kontroly.

Historie vstupu států do schengenského prostoru.

Následující tabulka uvádí rok podepsání Schengenské dohody jednotlivými státy, u nových členů Evropské unie po roce 1999 pak datum vstupu do EU, když od účinnosti Amsterdamské smlouvy je Schengenská smlouva přímou součástí práva Evropské unie). Dále je uveden rok samotné implementace.

Členské státy a EU.

V současné době (rok 2020) zahrnuje schengenský prostor členské státy EU kromě následujících:  V schengenském prostoru jsou navíc od roku 2001 také Island a Norsko (členové EHP). Od 12. prosince 2008 (resp. zrušením kontrol na letištích 29. března 2009) také Švýcarsko, kde byla Schengenská smlouva ratifikována na základě referenda z 5. července 2005, a rozhodnutím Rady EU z 13. prosince 2011 se členem od 19. prosince 2011 stalo i Lichtenštejnsko (oba státy jsou členové ESVO).  Monako, San Marino a Vatikán nejsou součástí schengenského prostoru, ale na jejich hranicích se zeměmi schengenského prostoru se rovněž neprovádějí hraniční kontroly.  Česká republika je v schengenském prostoru spolu s dalšími osmi novými zeměmi EU od pátku 21. prosince 2007 (hraniční kontroly na českých mezinárodních letištích skončily u letů do/ze schengenského prostoru 29. března 2008).

Území.

Schengenský prostor zahrnuje v dnešní době území následujících států EU:  a mimo EU (členové ESVO):

Zámořská a podobná území.

Schengenský prostor není automaticky rozšířen i na všechna zámořská území členských států. Zahrnuty jsou do něj portugalské Azory a Madeira i španělské Kanárské ostrovy. Naopak sem nepatří všechna zámořská území Francie, norské Špicberky, španělská města Ceuta a Melilla v Africe, dánská autonomní území Grónsko a Faerské ostrovy (nejsou ani součástí EU), zámořské nizozemské autonomní regiony Aruba, Curaçao, Svatý Martin, Bonaire, Saba a Svatý Eustach. Ani omezeně se neúčastní britská korunní závislá území Jersey, Guernsey.  Přestože se někdy objevují opačné informace, německý ostrov Helgoland je součástí schengenského prostoru (pouze má výjimku z jednotného prostoru DPH, což umožňuje existenci duty free shopů). Řecký poloostrov Athos s mnišskou republikou je "de iure" součástí Schengenu, Řecko však při přistoupení k smlouvě deklarovalo, že se při aplikaci pravidel má přihlížet k jeho „zvláštnímu statusu“ (navíc má Athos také výjimku z jednotného prostoru DPH, jako řada dalších evropských území).

Rozšíření v roce 2007.

Česko a dalších 8 nových zemí EU (kromě Kypru, Rumunska a Bulharska) se stalo součástí schengenského prostoru 21. prosince 2007, a to v rámci rozšířeného SIS I (Schengenský informační systém). Toto datum bylo dohodnuto na schůzce ministrů vnitra EU v Bruselu 5. prosince 2006 a týká se pozemních a námořních hranic. Na českých mezinárodních letištích se upustilo od hraničních kontrol osob, cestujících do zahraničí v rámci schengenského prostoru, 29. března 2008.  Termín rozšíření se zdál být několikrát ohrožen. V prosinci 2006 slovenští politici otáleli s přípravou ochrany slovensko-ukrajinské hranice. V červenci 2007 se zase ukázalo, že některé původní země schengenského prostoru neaktualizují dostatečně rychle svoji databázi Schengenského informačního systému. Některé státy, hlavně Německo a Rakousko, se při tomto rozšíření obávaly zvýšené kriminality zejména v příhraničních oblastech. Toto se nepotvrdilo; rakouská ministryně vnitra Maria Fekterová uvedla, že kriminalita se v její zemi snížila a ubyl i počet ilegálních migrantů.

Principy schengenského prostoru.

Země Schengenu zavedly pro celou oblast společnou vízovou politiku a dohodly se na zavedení účinných kontrol na svých vnějších hranicích. Vnitřní hranice z hlediska pohybu osob a zboží de facto neexistují. Lze však na nich po omezenou dobu obnovit kontroly tehdy, když to vyžaduje zachování veřejného pořádku či vnitrostátní bezpečnosti. Toho využilo například Finsko během Mistrovství světa v atletice 2005 nebo Německo během Mistrovství světa ve fotbale 2006. Výjimečná situace nastala roku 2020 při pandemii COVID-19, kdy mnohé evropské státy zavedly hraniční kontroly zaměřené především na hodnocení zdravotního stavu (např. měřením tělesné teploty).  Občané všech zemí schengenského prostoru mohou svobodně cestovat v rámci celého schengenského prostoru a překračovat vnitřní hranice na kterémkoliv místě na tzv. „zelené hranici“ bez zdržování a formalit. Totéž platí i pro cizince mající tzv. schengenské vízum opravňující ke vstupu do jedné ze zemí Schengenu – toto vízum jim tedy umožňuje cestovat i do všech ostatních zemí schengenského prostoru.  Protože vstup do jedné země Schengenu umožňuje cestování celou smluvní oblastí bez dalších hraničních kontrol, musí se na vnější hranici schengenského prostoru (to znamená i na hranicích na letištích) provést hraniční kontrola současně zástupně pro všechny země Schengenu. Podle Schengenských smluv mají přípustná úřední rozhodnutí, která nějaké osobě zabrání vcestovat, působnost prakticky pro celý schengenský prostor.

Úprava silničních přechodů.

Smluvní státy při vstupu do schengenského prostoru odstranily překážky bránící plynulému provozu na hraničních přechodech (zátarasy, závory). Na silnicích v blízkosti hraničních přechodů byly provedeny úpravy dopravního značení a byla zrušena omezení rychlosti související s hraniční kontrolou. Zrušení hraničních kontrol se týká všech občanů Evropské unie i občanů třetích zemí. Řidič projíždějící hranicí by ani v podstatě neměl poznat, že vjel do jiného státu. Dozví se to jen z modré informativní dopravní značky s 12 zlatými hvězdami s označením státu. Evropou tak je možné projet „bez zastavení“ od jižního cípu Španělska až např. k severnímu pobřeží Estonska nebo k Severnímu ledovému oceánu.

Přechod hranic mimo hraniční přechody.

Článek 6 Schengenské smlouvy z roku 1985 zavazuje smluvní státy umožnit trvale přihlášeným obyvatelům obcí v blízkosti hranic přecházet hranici i mimo hraniční přechody (například ve volné krajině nebo po komunikacích nižší kategorie) a i mimo provozní dobu hraničních přechodů. Schengenská smlouva nevylučuje dosavadní ani budoucí nadstandardní bilaterální dohody, které by umožnily překračování hranice mimo hraniční přechody i dalším kategoriím osob.  Podle článku 2 odst. 1 prováděcí úmluvy z roku 1990 je vnitřní hranice možno překračovat na jakémkoliv místě, aniž by se prováděla kontrola osob.

Přechod hranic a ochrana přírody.

Pro překračování hranic však stále platí ostatní obecné právní předpisy jednotlivých členských států. Pro Česko jde především o předpisy týkající se ochrany přírody a krajiny. Podle nich v I. zónách národních parků a v národních přírodních rezervacích platí zákaz vstupu mimo značené cesty. Podle Ministerstva životního prostředí se toto týká asi 5 % celkové délky českých hranic.

Borovice černá ("Pinus nigra") je statný jehličnatý strom s původním areálem výskytu v jižní Evropě a Středomoří, v nižších polohách Alp, Malé Asii a severní Africe.

Pinus nigra, the Austrian pine or black pine, is a moderately variable species of pine, occurring across southern Mediterranean Europe from Spain to the eastern Mediterranean, on the Anatolian peninsula of Turkey on Corsica and Cyprus as well as Crimea and in the high mountains of the Maghreb in North Africa.


Děj.

Johnny English pracuje jako asistent britského tajného agenta 1. Při jedné misi však Jednička zemře a všichni agenti mu na pohřbu vzdávají hold. Hlídat má Johnny English a jeho pravá ruka Bough. Když však na pohřbu cosi bouchne, zabije to všechny až na jednoho: Johnnyho Englishe, smolaře s velkým S. Johnnyho srdce pak zahoří láskou, když potká na výstavě britských korunovačních klenotů jednu z jejich restaurátorek, ve skutečnosti však francouzskou agentku Lornu Campbellovou. Během jejich povídání ale někdo klenoty ukradne a Johnny jakožto jediný agent má jasný cíl: Pokud možno se nezabít a sehnat klenoty. Jenže jak, když Johnny neví co je nebezpečí a co je strach, když neví vlastně vůbec nic?

Přijetí.

Celosvětově film vydělal 160 milionů dolarů. Během premiérového víkendu v USA tržby dosáhly 9,1 milionu dolarů, čímž snímek obsadil 5. místo v návštěvnosti, za premiérou "Mizerů II" a reprízovanými filmy "", "Liga výjimečných" a "".  Ze 118 recenzí na agregátoru Rotten Tomatoes film obdržel hodnocení 33 %, více než 400 tisíc uživatelů jej průměrně ohodnotilo 50 procenty.  Filmová kritička Mirka Spáčilová na iDNES.cz 17. dubna 2003 film ocenila 65 procenty. Uvedla mimo jiné: „[P]okud jde o zápletku, ta je sice křiklavě kostrbatá, jak zákony bláznivé komedie kážou, ale k opravdu groteskní absurditě jí krůček chybí. Což však neznamená, že by Johnny English nerozesmál. <nowiki>[...]</nowiki> Leckomu může zprvu vadit, že mlčenlivý „Bean“ tentokrát mluví. A mluví dost. Naštěstí Atkinson i se svým hluboko posazeným hlasem čaruje a pak, jeho blízkým spojencem se tady stává slovní humor v onom pověstném ostrovním duchu, suchý jako troud.“

Johnny English je britský film, akční komedie natočená Peterem Howittem roku 2003. Scénář napsali Neal Purvis, Robert Wade (scenáristé čtyř bondovek) a William Davies. V hlavních rolích účinkovali Rowan Atkinson, Natalie Imbruglia a Ben Miller. Svou britskou premiéru měl 6. dubna 2003, v Česku byl uveden 17. dubna 2003. Na významný americký trh jej uvedla společnost Universal od 18. července 2003.

Johnny English (taglined in some countries as "Little Brother of James Bond") is a 2003 spy action comedy film directed by Peter Howitt and written by Neal Purvis, Robert Wade and William Davies. It is a British-French venture produced by StudioCanal and Working Title Films, and distributed by Universal Pictures.


Mládí a první světová válka.

Narodil se 24. listopadu roku 1891 v bavorském Mnichově. Poté co dokončil základní školu, tak nastoupil na obchodní akademii, kde úspěšně odmaturoval. Po studiu byl na praxi v mnichovské advokátní kanceláři.  S vypuknutím první světové války byl odveden do německé armády a byl zařazen do 16. bavorského pěšího záložního pluku ("Bayerisches Reserve-Infanterie-Regiment Nr. 16"), kde ke konci války dosáhl hodnosti "Vizefeldwebel" (Staršího rotmistra) a stal se důstojnickým kandidátem. Avšak důstojníkem se nikdy nestal, neboť dříve škončila válka a byl po demobilizaci z armády propuštěn.  Během své válečné služby získal za zásluhy pruský železný kříž II. třídy, bavorský vojenský záslužný kříž III. třídy s meči a dosáhl funkce velitele čety. U 16. záložního pěšího pluku se rovněž setkal s pozdějším německým kancléřem a vůdcem Adolfem Hitlerem, když sloužil jako poddůstojník v téže rotě.

Počátky u NSDAP.

V počátcích NSDAP vstoupil k 1. říjnu 1921 do strany v pořadí jako její třetí člen. Ve stejném roce byl pověřen řízením kupeckých vyškolených obchodů strany a zároveň i stranických orgánů novin Völkischer Beobachter.  O rok později byl jmenován ředitelem stranického vydavatelství Franz-Eher-Verlag a zároveň říšským vedoucím pro tisk.  Během listopadu roku 1923 se po boku Hitlera zúčastnil nezdařeného pivního puče v Mnichově a poté, co přiznal svoji účast před soudem, tak mu byl udělen trest ve výši 4 a půl měsíce žaláře. Po svém propuštění byl 9. listopadu 1924 zvolen do městské rady města Mnichova. Tuto funkci zastával až do dubna roku 1933.  Od roku 1925 se snažil spojit vydavatelství Franz-Eher-Verlag s hlavním vydavatelstvím NSDAP a vybudovat tak silné novinářské impérium, pod kterým by vycházel jak Völkischer Beobachter tak časopis Das Schwarze Korps. Od 9. června roku 1928 až do 12. června 1930 byl členem okresní rady Horních Bavor.  Dne 4. září 1931 se mu stala nehoda při lovu s generálem von Eppem a musela mu být amputována levá ruka v rameni.

Život po válce.

Poté, co byl 4. května roku 1945 zajat americkými jednotkami, tak byl vyslechnut a následně odsouzen denacifikačním soudem ke 2 a půl roku vězení.  Nedlouho poté byl jeho případ přezkoumán a po zjištění nových přitěžujících skutečností byl shledán vinným ze zločinů proti míru a antisemitismu. Dne 8. září 1948 si vyslechl rozsudek, který ho odsoudil k deseti letům v pracovním táboře.  Roku 1953 byl předčasně propuštěn, avšak jeho majetek byl zcela zkonfiskován a rovněž ztratil právo na penzi. Zemřel v naprosté chudobě 30. března roku 1957 ve věku nedožitých 66 let v Mnichově.

Max Amann (24. listopadu, 1891 - 30. března, 1957) byl německý nacista, politik a publicista. Zároveň byl důstojníkem SS v hodnosti SS-Obergruppenführer.

Max Amann (24 November 1891 – 30 March 1957) was a German politician, businessman and a member of the Nazi Party. He was the first business manager of the Nazi Party and later became the head of "Eher Verlag", the official Nazi Party publishing house. After the war ended, Amann was arrested by Allied troops. Amann was deemed a "Hauptschuldiger" (Prominent Guilty Party) and sentenced to ten years in a labour camp. He was released in 1953. Amann died in poverty on 30 March 1957, in Munich.


Život.

Le Cléziův otec pocházel z Bretaně, matka z Francie. Dětství prožil střídavě v Nigérii, Francii a Velké Británii. Le Cléziovy literární začátky lze datovat do roku 1948, kdy jako osmiletý chlapec napsal knížku o moři. V roce 1963 debutoval románem "Le Procès-verbal", za který získal Renaudotovu cenu. V průběhu celého svého života hojně cestoval po celém světě (Nigérie, Thajsko, Mexiko, Austrálie) a dlouhodobě pobýval u indiánských kmenů v Panamě a Guatemale, z těchto cest načerpal náměty pro romány a esejistické knihy. Od roku 1990 žije se svojí marockou manželkou střídavě v Albuquerque v Novém Mexiku, na ostrově Mauricius a také na jihu Francie ve svém rodišti v Nice.  Nobelovu cenu získal s odůvodněním, že jde o „autora zlomu, poetického dobrodružství a smyslové extáze, průzkumníka lidství za hranicemi panující civilizace a pod ní“. Do češtiny byla prozatím přeložena tato jeho díla: Zápis o katastrofě (1965), Horečka (1969), Bludná hvězda (1996), Poušť (1996), Lullaby (1996) a Mondo a jiné příběhy (2001).

Literární tvorba.

Formalistické výzkumy v prvních letech.

Vydáním svých prvotních děl ("Procès-verbal", "La Fièvre", "Le Déluge") v šedesátých letech se mladý spisovatel přiblížil k formalistickým výzkumům Nového románu zejména George Pereca, Michela Butora a Nathalie Sarrautové. Tím, že do svých děl zahrnuje téma smutku, strachu a bolu člověka žijícího v městském prostředí, pokračuje tak v existencialistických otázkách a tvrzeních. Navazuje zejména na Alberta Camuse. "Procès-verbal" připomíná jasně "Cizince", ačkoli je zde zároveň určitá podoba s románem "Nexus" od Henryho Millera.

Vliv cest a kulturního bádání.

Avšak od konce šedesátých let získávají Le Cléziova díla osobnější tón, jsou méně poznamenané formalismem, přesto však neubírají na revoltnosti. V jeho publikacích převládá téma objevování jiného a nepoznaného, zájem o ekologii ("Terra Amata", "Le Livre des fuites", "La Guerre" ). Stále větší vliv na autorovu tvorbu mají také jeho cesty do zahraničí a zejména pak pobyt mezi indiány v Mexiku ( "Les Géants" ). Le Cléziovy eseje zobrazují jeho meditativní blouznění podnícené kulturou indiánů kmene Embera směřující k panteismu ("L’Extase materielle"), indiánskou společností, onirismem a drogovými experimenty ( "Mydriase", "Haï" ), a také neustále přítomné téma hledání úniku ze současné západní a urbanizované společnosti.  Le Cléziovy společenské úvahy jsou však podmíněny i jinými vlivy. Autor sám uvádí jako svou inspiraci básníky Johna Keatse a W. H. Audena. Přiznává zejména vliv J. D. Salingera, kterého četl nejvíce ze všech autorů, Williama Faulknera a Ernesta Hemingwaye. Od prvního převzal Le Clézio rozpor mezi jedincem a společností. Od druhého lyričnost (více a více výraznější) a užití vnitřního monologu, “proudu vědomí” (flux de conscience ); od třetího projev a vystupování autora-cestovatele. Zároveň je také ovlivňován Lautréamontovým mysticismem, o němž napsal několik článků a předmluv a také o něm vydal jednu publikaci; některými z postojů a metod Henriho Michauxe (nenávist vůči společnosti, užití drog jako nástroje k rozšíření vědomí), kterému věnoval jednu svou studii; Jako inspirace mu sloužily také projevy duchovní rozepře Antonina Artauda, kterého vnímá jako předchůdce “toho snu o nové zemi kde vše je možné; (...) návratu ke kořenům vědy a poznání; (...) tohoto snu, směsi násilí a mysticismu”. Zkrátka, Le Clézio se nám jeví jako nenasytný autor, prahnoucí po objevování a odhalování nových obzorů, jak to sám dokazuje sepsáním předmluv pro autory rozličného původu: Margaret Mitchellová, Lao She, Thomas Mofolo, V. S. Naipaul a další.  Tento literární vývoj vede k fiktivním románům inspirovaných tématem putování, orinismu a meditace, které nachází velmi pozitivní ohlas u čtenářů, počínaje "Mondo et autres histoires" z roku 1978 a obzvláště "Désert" z roku 1980. Od té doby je Le Clézio charakterizován jako nezařaditelný a pokračuje ve zkoumání témat jiného a nepoznaného v "Le Chercher d’or", "Onitsha" nebo "Poisson d’or".

Revoltnost.

V roce 1980 se stává "Désert" prvním úspěšným Le Cléziovým románem.  Rozepře a odpor jsou všudypřítomnými rysy Le Cléziovych děl. Po obviňování urbanistické společnosti a její brutálnosti v jeho prvních dílech, se v autorově pozdější tvorbě objevuje všeobecné zpochybnění západní společnosti. Inspirován svou osobní zkušeností vyhlašuje tak Le Clézio cynicky “válku” obchodnímu světu ("La Guerre"), skandálnímu vykořisťování dětí ("Hasard") a menšinových kultur ( od konce osmdesátých let podporuje organizaci ONG Survival International, kde je členem čestného výboru ). Zájem o životní prostředí a znečišťování, který je v Le Cléziových dílech opakovatelně zaznamenán, byl vyzdvihnut Švédskou akademií, která ho kvalifikovala jako “angažovaného ekologistického spisovatele”: pod tímto titulem je označen jako autor knih z let 1960-1970: "Terra Amata", "Le livre des fuites", "La Guerre", "Les Géants".  Tato revoltnost zůstává patrná i v autorových úspěšnějších dílech z osmdesátých let: nenávist ke koloniálnímu imperialismu ("Désert") a k systému který je jeho důsledkem ("Onitsha"), odpor k válce ( První světová válka v "Le Chercher d’or", válka v Biafře v knize "Onitsha"), k novým formám vykořisťování (prostituce, obchod s bílým masem... v "Le Désert"). Všechny tyto postoje a aktivity ho vedou na počátku 21.století k napsání děl s daleko více zahořklým tónem a více kritickým vůči modernizaci západního světa, obzvláště tomu tak je v románu "Ourania" (2005). Kniha popisuje příběh skupiny vědců z jednoho zatraceného mexického údolí, kteří kategoricky odmítají moderní svět. Jiným příkladem je román " Raga.Approche du continent invisible" (2006), horoucí obhajoba obyvatel ostrovů ležících v Oceánii, kteří jsou ohroženi globalizací.

Téma rodiny a znaky autobiografie.

V polovině osmdesátých let začíná Le Clézio zahrnovat do svých děl i osobnější témata, zvláště pak ta která mu připomínají jeho rodinu. Zápletky a osoby v jeho dílech jsou inspirovány jeho blízkými. Vypravěč Alexis, z "Cercheur d’or" (1985) je inspirován Le Cléziovým dědečkem Léonem, kterému je román věnován a který zároveň vypráví "Voyage à Rodrigues". Tato tendence je ještě silnější v románu "Onistha" z roku 1991, vydaného na poctu Africe, který je inspirován Le Cléziovým dětstvím. Poté se do středu dění opět dostává Le Cléziův dědeček v díle "La Quarantaine" z roku 1995. Sklon k autobiografii se pak jasně projevuje v díle "Révolutions" z roku 2003. Po dědečkovi je na řadě Le Cléziův otec, který vystupuje v díle "L’Africain" z roku 2004 předtím než se Le Clézio nechá inspirovat svou matkou pro postavu Ethel Brun v knize "Ritournelle de la faim".

Jean-Marie Gustave Le Clézio, podepisující svá díla jako J. M. G. Le Clézio (* 13. dubna 1940, Nice, Francie), je francouzský spisovatel, romanopisec a překladatel, autor více než čtyř desítek děl. V roce 2008 získal Nobelovu cenu za literaturu.

Jean-Marie Gustave Le Clézio (; 13 April 1940), usually identified as J. M. G. Le Clézio, of French and Mauritian nationality, is a writer and professor. The author of over forty works, he was awarded the 1963 Prix Renaudot for his novel "Le Procès-Verbal" and the 2008 Nobel Prize in Literature for his life's work, as an "author of new departures, poetic adventure and sensual ecstasy, explorer of a humanity beyond and below the reigning civilization".


Název.

V nejstarší ruské kronice Pověst dávných let je roku 1024 sídlo označeno jako "Suždal" ("Суждаль"), což může znamenat "založit zde město" nebo "město má být zde".  Dle teorie etymologa a lingvisty O. N. Trubačova má název města původ ve staroslověnském slovese "съзьдати (s'zdati"), jehož jedním z významů bylo "slepit z hlíny". (Od tohoto slovesa je odvozen moderní ruský výraz „создать“ – vytvořit, stvořit, postavit, vyrobit apod. ). Lingvista V. P. Něroznak se domníval, že název "Суздаль" vznikl z tvaru téhož slovesa v první osobě - "ziždu" ("зижду"), tedy "stavím"..  V 19. století přišel finský etnograf D. E. D. Europaeus s teorií, že úvodní část "suzda-" má původ ve finském výrazu "“susi“", resp. estonském "“suzi“" s významem "vlk". Lingvista А. А. Šachmatov ve finsko-ugrickém klíči název rekonstruoval jako "*susudal", což však odmítl М. Vasmer, s odůvodněním, že takový výraz ve finštině neexistuje.

Historie.

Nejstarší písemná zmínka o Suzdalu pochází z Novgorodského kodexu, kde se roku 999 píše, že jakýsi mnich Isaakij byl ustanoven popem v suzdalském chrámu svatého Alexandra-Arména. Nejstarší kronikářská zmínka pochází z Pověsti dávných let, kde se upomíná povstání pohanských žreců roku 1024.  Roku 1107 město oblehli a dobyli Volžští Bulhaři.Na počátku 12. století, za vlády knížete Jurije I. Dolgorukého byl Suzdal centrem Rostovsko-suzdalského knížectví. Roku 1157 však kníže Andrej Bogoljubskij přenesl hlavní město do Vladimiru. V polovině 13. století byl Suzdal krátce hlavním městem Suzdalského knížectví, na počátku 14. století Suzdalsko-nižněnovgorodského knížectví, až se konečně roku 1392 stal součástí Moskevského velkoknížectví. Od roku 1572 byl Suzdal carským městem.  Město bylo značně poškozeno v letech 1608-1610 během polsko-litevské okupace, takže v Suzdalu zůstalo pouze 78 dvorů. Roku 1612 Poláci opět obléhali město, avšak tentokrát bezúspěšně.  Roku 1634 vyplenili město Krymští Tataři. V roce 1644 lehla popelem část města přiléhající ke kremlu. Další pohroma přišla v letech 1654-1655, kdy morová rána zahubila téměř polovinu z 2467 obyvatel města.  V roce 1681 bylo napočítáno 6145 obyvatel a 515 dvorů. Od roku 1708 spadalo město do Moskevské gubernie, od roku 1796 získalo status újezdního města Vladimirské gubernie.  Suzdal býval také důležitým náboženským centrem, v 16. století zde existovalo 11 klášterů (v 19. století již jen 5).  Ačkoliv ještě v 17. století zažilo město hospodářský rozkvět, později začalo upadat, až v polovině 19. století zcela ztratilo na významu, když se mu vyhnula železnice.  Za Sovětského svazu bylo v Suzdalu zbouráno 15 chrámů. Nicméně roku 1967 byl přijat generální plán rozvoje Suzdalu, podle kterého se měl stát Suzdal městem-muzeem. Byla tak zrušena nápravná zařízení, která ve městě fungovala, bylo vybudováno turistické centrum, zřízeny muzejní expozice, začalo se s restaurací památek.  Roku 1992 byly Suzdalský kreml a Spaso-Jevfimijův klášter v rámci Bílých památek Vladimiru a Suzdalu zaneseny na seznam světového dědictví UNESCO.

Obyvatelstvo.

K 1. lednu 2016 byl Suzdal 936. největším městem Ruska (z celkových 1112).

Ekonomika.

Ekonomika města je orientována především na turismus, provoz stravovacích a ubytovacích zařízení, prodej suvenýrů atp.  Funguje zde šicí dílna, výrobna suvenýrů z březové kůry a keramická dílna, které zastřešuje společnost Cech suvenýrů města Suzdal. Vyrábí se zde také medovina.  Každoročně se pořádají nejrůznější trhy spojené s kulturními akcemi.

Kultura.

Od roku 2002 hostí Suzdal každoročně Ruský festival animovaného filmu pod širým nebem, hlavní přehlídku ruské animované tvorby.  Každou druhou sobotu v červnu se koná v Muzeu dřevěného stavitelství Festival okurek.  Od roku 2010 se zde každoročně pořádá festival ruské sauny.

Suzdal () je město v Rusku, administrativní centrum Suzdalského rajónu Vladimirské oblasti. Leží na řece Kamence, přítoku Něrlu, 26 km severně od Vladimiru. Žije zde okolo 10 tisíc obyvatel.

Suzdal () is a town and the administrative center of Suzdalsky District in Vladimir Oblast, Russia, located on the Kamenka River, north of the city of Vladimir, the administrative center of the oblast. As of the 2010 Census, its population was 10,535.


Začátky.

Než Allen Carr přestal kouřit a začal se profesionálně věnovat problému kouření, živil se jako účetní. Provedl mnoho pokusů přestat kouřit a vždy trpěl silnými abstinenčními příznaky.  V posledních letech dokázal vykouřit i 100 cigaret denně, ovšem nikdy méně než tři krabičky denně. 15. července 1983 přestal kouřit natrvalo. Začal zkoumat, proč bylo tak jednoduché přestat kouřit, ale nemohl tomu přijít na kloub, než zjistil, že problém není nutno hledat v tom, proč to bylo tak jednoduché, nýbrž spíše proč se to zdá jiným kuřákům tak těžké. Začal se profesionálně věnovat problému závislosti na nikotinu a léčit z této závislosti kuřáky; nejdříve svou metodu používal na individuálních sezeních ve svém bytě a nakonec při skupinových seminářích. Dnes se tyto skupinové semináře konají po celém světě pod značkou Allen Carr ́s EASYWAY®. V roce 1985 Carr napsal svou nejznámější knihu "Snadná cesta jak přestat kouřit." Dodnes je to nejprodávanější kniha o odvykání kouření na světě.

Filozofie Carrovy metody.

Metoda EASYWAY je v principu protikladem tradiční „metody silné vůle“. Allen Carr tvrdil, že k tomu, aby člověk přestal kouřit, silnou vůli nepotřebuje. Potřebuje se pouze myšlenkově naladit do stavu, kdy nebude po cigaretách tesknit. Jestliže se takto kuřák naladí ještě během doby, co kouří, bude vyléčen ze své závislosti v momentě, kdy típne svou poslední cigaretu.  Metoda se zakládá na analýze a racionálním vhledu. Carr kuřákům vysvětloval, že samotná drogová (fyzická) závislost na nikotinu je poměrně slabá, kuřák při odvykání necítí žádnou fyzickou bolest, je to jen pocit prázdnoty. Skutečným problémem jsou podle něj pochybnosti. Kuřák sice chce přestat, avšak má pocit, že se musí něčeho vzdát, že cigareta je něčím skvělým, že uvolňuje, zbavuje stresu, zahání nudu, pomáhá se koncentrovat, umožňuje lepší relaxaci. Tyto mýty Carr argumentačně zpochybňoval a objasňoval jejich absurditu.  Carr se moc nezabýval zdravotními riziky kouření a dalšími negativními jevy, nezabýval se tím, proč by kuřák neměl kouřit, jelikož to on sám moc dobře ví. Carr se naopak zabýval tím, proč navzdory zjevným nevýhodám kuřák přesto dál kouří.

Semináře.

Metoda je z odborného hlediska kognitivně-behaviorální terapií. Kuřák si při účasti na semináři nebo při čtení knihy postupně uvědomuje skutečné důvody, proč kouří, a postupně začíná chápat hloubku a mechanismus své závislosti. Kliniky fungují v asi čtyřiceti zemích světa a celkově jich existuje kolem sta. Původně vznikly v Anglii a fungovaly jen na bázi doporučení.  Známými osobnostmi, kteří přestali kouřit díky metodě Allena Carra, jsou například Anthony Hopkins, Anjelica Huston, Ruby Wax, Johnny Cash a mnoho dalších.  Kurz se zpravidla skládá z jednoho sezení v trvání asi šesti hodin. Den konání semináře je pro kuřáka zároveň dnem D, kdy vykouří svoji poslední cigaretu, což se děje na závěr semináře. Jestliže se kuřákovi nepodaří po tomto semináři přestat kouřit, může absolvovat ještě jedno a maximálně dvě kratší sezení. Jestliže se kuřákovi ani po absolvování všech tří kurzů nepodaří přestat kouřit, platí tříměsíční záruka na vrácení peněz. Úspěšnost metody je na základě záruky na vrácení peněz devadesát procent a úspěšnost po jednom roce organizace uvádí asi 53 procent. Všichni instruktoři, kteří na sezeních léčí kuřáky ze závislosti, byli dříve též kuřáky, kteří přestali kouřit pomocí Carrovy metody.

Názor na tzv. náhradní uspokojení.

Allen Carr nedoporučoval v období odvykání používat jakékoli náhražkové produkty, např. žvýkačky, bonbóny a další, zvláště tehdy, když náhražka obsahuje nikotin. Vysvětloval, že budou-li kuřáci místo cigaret např. žvýkat žvýkačky, jen se v nich umocní pocit, že se museli něčeho vzdát a musejí to proto nahrazovat něčím jiným. Říkal, že abstinenční symptomy jdou snadno zaměnit s hladem, ovšem hlad uspokojíme jídlem, kdežto touha po nikotinu nejde uspokojit ničím jiným než nikotinem. Tedy i kdyby se kuřák žvýkačkami nacpal k prasknutí, nepomůže mu to a svou náladu si jenom zhorší.  Podobnou argumentaci používal při řešení problému se vzrůstem tělesné hmotnosti při odvykání kouření. Kuřák musí rozlišit, co je skutečný hlad a co jsou abstinenční příznaky. On sám poté, co přestal kouřit, zhubl třináct kilo. Vysvětloval, že kuřáci často příliš mnoho jedí, protože neustále trpí abstinenční symptomy, ale schopnost snést škodlivé látky je u každého individuální, což staví množství vykouřených cigaret určité hranice. Čili mnoho kuřáků v určitých chvílích radši jí, přestože nemají hlad, nýbrž trpí nedostatkem nikotinu.

Názor na náhradní nikotin.

Carr byl silný odpůrce tzv. náhradní nikotinové terapie. Sice uznával, že některým kuřákům se podařilo přestat kouřit současně s užíváním těchto prostředků, ale tvrdil, že se jim to podařilo navzdory těmto výrobkům, nikoli jejich zásluhou. Jeho názor se dá ve stručnosti vyjádřit tak, že je absurdní léčit závislost na nikotinu užíváním nikotinu. Při náhradní nikotinové terapii není nikotin nahrazen, je to jen pokračování užívání nikotinu, udržení závislosti na něm a zbytečné prodlužování utrpení.  Původně se na Carra lékaři dívali s velkou dávkou skepse a byl považován skoro až za šarlatána; a to i přesto, že jeho metoda je založena čistě na zdravém rozumu a používá analytické myšlení. Dnes už tomu tak není, Allen Carr je i po své smrti považován za předního celosvětového odborníka na odvykání kouření a některé jeho argumenty i lékaři používají, chtějí-li svému pacientovi pomoci přestat kouřit. Přesto měl stále své odpůrce a mnozí jeho metodu neuznávali. Největší boj sváděl s firmami na náhradní nikotin. Tvrdil, že se mu spíše zdá, že místo toho, aby tyto firmy bojovaly proti tabákovým firmám a snažily se kuřáky vyléčit, jsou spíš jejich konkurenty a bojují o ten samý výsledek – aby člověk zůstal závislý na nikotinu. Na toto téma Carr krátce před svou smrtí napsal svou poslední knihu "Scandal".

Nemoc Allena Carra.

V roce 2006 byl Allenu Carrovi zjištěn karcinom dlaždicových buněk, forma plicní rakoviny. Carr věnoval své poslední dny sebepropagaci jako příkladu nesmyslného riskování kouřením. Neví se, zda mu nemoc způsobilo jeho dřívější nezřízené, třiatřicet let trvající kouření, nebo pasivní kouření na seminářích, kdy léta léčil osoby závislé na nikotinu, kteří v místnosti mohli v přítomnosti Carra kouřit. Sám Carr se ovšem na vše díval velmi pozitivně. Tvrdil, že kdyby tenkrát nepřestal kouřit, už by byl dávno mrtvý, a byl vděčný za ta léta navíc. Zemřel v okruhu své rodiny, ve svém domě ve Španělsku, ve věku 72 let.

Allen Carr (2. září 1934 – 29. listopadu 2006) byl britský odborník na odvykání kouření. Založil síť klinik, které léčí kouření jeho metodou EASYWAY. Do roku 1983, než přestal kouřit, kouřil třiatřicet let, v posledních letech až 100 cigaret denně.

Allen Carr (2 September 1934 – 29 November 2006) was a British author of books about stopping smoking and other psychological dependencies including alcohol addiction.


Život a dílo.

Spojené státy 1890–1948.

Paul Strand vystudoval v letech 1904–1909 "Ethical Cultural High School" v New Yorku. V roce 1907 absolvoval fotografický kurz, vedený fotografem Lewisem Hinem, se kterým navštívil "Malou galerii Fotosecese" Alfreda Stieglitze. Rozhodl se být fotografem. Následujícího roku se stal členem newyorského "Camera Clubu" a v roce 1912 začal fotografovat profesionálně. Spolupracoval s Alfredem Stieglitzem, kterému předkládal své fotografie k posouzení po dobu několika let. Od roku 1915 experimentoval s fotografickou abstrakcí, další rok samostatně vystavoval ve Stieglitzově galerii "291" a publikoval v časopise "Camera Work".  V letech 1918–1919 sloužil v americké armádní nemocnici jako rentgenový technik. Po návratu uskutečnil krátkou cestu do Nového Skotska, kde fotografoval krajinu a skalní útvary. V roce 1921 se začal věnovat natáčení filmů. Společně s Charlesem Sheelerem natočil svůj první film "Manhatta" a stal se profesionálním kameramanem.  V letech 1930–1934 podnikl několik cest do Mexika, kde fotografoval krajinu, architekturu a Indiány. Roku 1933 natočil a produkoval na zakázku mexické vlády film "Redes" ("Vlna"). V 1935 navštívil na 6 týdnů Sovětský svaz, kde se setkal s filmovými a divadelními režiséry. Měl pracovat se Sergejem Ejzenštejnem na natáčení filmu, ale vrátil se zpět do USA.  Roku 1937 založil a do roku 1942 vedl "Frontiers Film", společnost natáčející dokumentární filmy. V roce 1943 pracoval jako kameraman na filmech pro americkou vládu. V letech 1943 a 1944 se po deseti letech za filmovou kamerou vrátil k fotografování krajiny ve Vermontu, kde tvořil zimní cykly.

Evropa 1948–1976.

V 1948 přesídlil Paul Strand do Evropy. Roku 1949 navštívil filmový festival v Mariánských Lázních, kde získal cenu jeho film "Native Land" ("Rodná země"). Roku 1950 odjel do Francie, kde připravil svou knihu "La France de Profil", která vyšla v roce 1952. V následujících letech fotografoval v Itálii, na Hebridách, v Egyptě, Rumunsku, Maroku a Ghaně a vydával fotografické publikace z těchto cest.

Fotografická tvorba.

Paul Strand byl představitelem tzv. "přímé fotografie". Dlouhá léta fotografoval velkoformátovou kamerou, zpravidla na negativní filmy 20×25 cm, a pozitivy kopíroval kontaktně. S kamerou se k fotografovaným objektům přibližoval co nejtěsněji. Pro fotografování detailních portrétů lidských tváří vybavil kameru druhým falešným objektivem z boku přístroje, aby odvedl pozornost fotografované osoby a výraz zachycený v nestřežené chvíli byl nejpřirozenější.  Své pojetí fotografie formuloval Paul Strand již v rané fázi své kariéry v roce 1917: "„Objektivnost je esencí fotografie, její předností a současně i omezením... Poctivost, stejně jako hloubka pohledu, je podmínkou pravdivého vyjádření. To znamená plně respektovat objekt, který má fotograf před sebou. A toho je nutno dosáhnout bez jakýchkoli triků nebo manipulace, pouze prostřednictvím přímých fotografických metod.“"

Zastoupení ve sbírkách.

Jeho fotografie jsou také součástí sbírky Fotografis, která byla představena na začátku roku 2009 v Praze.

Paul Strand (16. října 1890, New York, USA – 31. března 1976, Orgeval, Francie) byl americký fotograf a kameraman českého původu.

Paul Strand (October 16, 1890 – March 31, 1976) was an American photographer and filmmaker who, along with fellow modernist photographers like Alfred Stieglitz and Edward Weston, helped establish photography as an art form in the 20th century. His diverse body of work, spanning six decades, covers numerous genres and subjects throughout the Americas, Europe, and Africa.


Život.

Jean François Joseph Vincent Cuvilliés se narodil jako předposlední ze šesti dětí v malém městečku Soignies v provincii Hainaut, která byla v té době součástí španělského Nizozemí. Během války o španělské dědictví našel útočiště u dvora generálního guvernéra, kterým tehdy byl bavorský kurfiřt Maxmilián II. Emanuel. Cuvilliés byl malý a neduživý a kurfiřt ho u sebe ponechal jako dvorního trpaslíka. Kurfiřt si záhy všiml jeho talentu a nechal Cuvilliése studovat matematiku a pevnostní stavitelství. V letech 1720—1724 ho poslal do Paříže studovat soudobou architekturu a interiérový design a seznámit se s nejnovějšími uměleckými směry.  Po návratu do Mnichova pracoval Cuvilliés pod vedením dvorního stavebního mistra Josefa Effnera, a to na počátku, kdy navrhoval interiéry zámku Schleissheim, především jako dekoratér. Cuvilliés také pracoval pro bratra nového kurfiřta, kolínského arcibiskupa "Klementa Augusta", pro něhož vytvořil návrh zámků Augustusburg a Falkenlust. V Mnichově tvořil interiéry a v panovnické rezidenci navrhl řadu místností (sál předků, kabinet pokladu, byt s "bohatými pokoji", zelenou galerii), které se přes škody utrpěné za druhé světové války dochovaly dodnes. Pro manželku kurfiřta Karla VII. Amálii Habsburskou navrhl samostatně zámeček "Amalienburg" v zahradách zámku Nymphenburg. Tyto realizace představují první rokokové stavby v jižním Německu.  Stavební činnost byla přerušena Karlovým zvolením německým císařem v r. 1742 s následnými válkami o dědictví rakouské a k jejímu obnovení začalo docházet až několik let po cášském míru. Během těchto let se Cuvilliés intenzivně věnoval vydáváni rytin, šlo o 50 svazků výtisků ve velkém formátu, z nich každý obsahoval šest listů. Poslední tisky vyšly až po autorově smrti. V roce 1749 vypracoval na objednávku hesensko-kasselského lankraběte Viléma VIII. výkresy nového divadla. Jeho rozměry jsou oproti opeře, která byla později ve městě postavena, asi poloviční. Dodnes se v hesenském státním archivu zachovaly původní akvarelové plány - dva půdorysy a tři řezy. Cuvilliés postavil v letech 1750—1755 divadelní sál v mnichovské panovnické rezidenci. Jednalo se o dílo vrcholného rokoka, které bylo až na drobné části interiéru bohužel zničeno bombardováním v r. 1944.

Jean François de Cuvilliés (23. října 1695, Soignies, Belgie - 14. dubna 1768, Mnichov, Německo) byl bavorský designér a architekt belgického původu, který působil na dvoře Wittelsbachů v Mnichově a také po celé střední Evropě.

François de Cuvilliés, sometimes referred to as "the Elder" (23 October 1695, Soignies, Hainaut — 14 April 1768, Munich), was a Belgian-born Bavarian decorative designer and architect. He was instrumental in bringing the Rococo style to the Wittelsbach court at Munich and to Central Europe in general.


Historie a rozšíření.

První kniha v hornolužické srbštině byla napsána v roce 1597.  I po odtržení od Zemí české koruny a připojení k Sasku roku 1635 byly udržovány intenzivní styky zejména mezi hornolužickými a českými katolíky a to především na úrovni studijní a intelektuální, kdy větší část hornolužických intelektuálů studovala v Praze, kde byl na Malé Straně roku 1724 založen Lužický seminář. Tyto intenzivní studijní a intelektuální styky hornolužických Srbů s Čechy měly velký vliv na další sbližování hornolužické srbštiny s češtinou a později na přejímání českých znaků a to i takových, které v hornolužické srbštině nelze vyslovit (například "h").  V 19. století proběhlo národní obrození.  V poválečných letech ve Varnsdorfu fungovalo lužickosrbské gymnázium, které vychovalo velkou část z poválečné lužickosrbské inteligence (jde např. o spisovatele Jurije Březana, Jana Wornara, Jurije Kocha a Jewu-Marju Čornakec; malíře Jana Buka, Měrćina Nowaka a Hanku Krawcovou či hudebníky Bjarnata Krawce, Jana Rawpa nebo Detlefa Kobjelu).  Dnes je hornolužická srbština chráněný menšinový jazyk, hovoří jím přibližně 20 000 – 40 000 lidí. Vznikají mateřské školy, kde se mu mají děti naučit, když jim ho vlastní rodiče nedokázali předat (projekt "WITAJ"). Vyučuje se na základních školách na dvou úrovních – jako jazyk vyučovací a jako jazyk nepovinně vyučovaný; dále existuje lužickosrbské gymnázium. Na vysoké škole v Postupimi mají Lužičtí Srbové vlastní lužickosrbský dům. V zemském televizním vysílání je jednou za měsíc uváděn půlhodinový program v hornosrbštině - Wuhladko - který moderuje Bogna Korjeńkowa. V Budyšíně funguje tzv. "Němsko-Serbske dźiwadło", které mimo her v němčině uvádí asi tři hry ročně v hornosrbštině.  Jazyk je přes úbytky stále životaschoný a plnohodnotný. Nejsilnější zachování jazyka užívaného v každodenním životě je v nyní zejména v obcích katolické Horní Lužice, severozápadně od Budyšína. Jsou to místa: Ralbice/Ralbitz, Róžant/Rosenthal, Worklecy/Räckelwitz, Njebjelčicy/Nebelschütz, Chrósćicy/Crostwitz, Pančicy-Kukow/Panschwitz-Kuckau, Radwor/Radibor, Wotrow/Ostro, Baćon/Storcha, Hrubjelčicy/Grubschütz.  Za centrum lužické kultury je považováno město Budyšín (hornosrbsky "Budyšin", německy "Bautzen") nedaleko Drážďan. Ve městě a okolí se nacházejí dvojjazyčné nápisy.  Malá komunita lužických emigrantů si také uchovávala svůj jazyk v Texasu v Lee County, kde je pod vlivem okolní němčiny i angličtiny. Malá komunita je i v Austrálii, zde se však jazyk neudržel hlavně pod vlivem němčiny a také angličtiny.

Charakteristika.

V hornolužické srbštině se praslovanské „G“ změnilo na „H“, tedy stejně jako v češtině, slovenštině a bezvýhradně rusínštině a ukrajinštině. Slabikotvorné „R“ a „L“ chybí, před počáteční „O“ se předsouvá „W“ ("wón", "wokno").  Zvláštností je dvojné číslo (duál), které bylo i v češtině, ale téměř z ní vymizelo; například "dwojo mužojo", "dwaj dobraj prećelej".  Dalšími zvláštními tvary v jazyce jsou aorist a imperfektum u sloves.  Pro hornolužickou srbštinu platí, že zvláště v okrajových územích je mísena s češtinou, polštinou a dolnosrbskou řečí, a proto ačkoliv je ustálená spisovná forma, lze nalézt velké odchylky - viz "dwaj mužojo w lěsě" - "dwja mužoj w lasě", "žro" - "žor", "krawa" - "karwa", "krkawc" - "karkauc" atd.

Abeceda a výslovnost.

Výslovnost je v zásadě podobná jako u českých protějšků písmen. Dále jsou uvedeny pouze rozdíly.

Hornolužická abeceda.

Setkáváme se se souhláskami, které mají velmi odlišnou výslovnost, a sice s „Ć“ a „DŹ“ (č-čej, ć-ćet, ě-ět, j-jot, ł-eł, ó-ót, w-wej, y-ypsilon).  Každodenním střídáním němčiny a hornolužické srbštiny dochází ke zkomolené výslovnosti a častému používání nespisovných výrazů, a tak se normou jazykové čistoty stává kazatelna a škola.

Slovní zásoba.

Slovní zásoba obsahuje hodně slov z němčiny a češtiny.  Obecná charakteristika hornolužické slovní zásoby:

Hornolužická srbština nebo též hornolužičtina je z obou vymírajících lužických jazyků lépe zachovalá co do znalosti mezi dvojjazyčným obyvatelstvem a co do kulturního zázemí. Oblast jejího rozšíření, Horní Lužice ve východním Německu, leží jižněji a blíže k hranicím České republiky než území s dolnolužickými mluvčími.

Upper Sorbian () is a minority language spoken by Sorbs in Germany in the historical province of Upper Lusatia, which is today part of Saxony. It is grouped in the West Slavic language branch, together with Lower Sorbian, Czech, Polish, Slovak and Kashubian.


Život a vláda.

Narodil se v Neuwiedu jako třetí syn Wilhelma, pátého knížete zu Wied (bratra rumunské královny Alžběty), a jeho ženy princezny Marie Oranžsko-Nasavské (sestra švédské královny Louisy).  Princ Wilhelm sloužil jako důstojník pruské kavalérie, předtím než se stal kapitánem německého generálního štábu v roce 1911.

Kandidatura na albánský trůn.

Albánie vyhlásila 28. listopadu 1912 nezávislost a stala se republikou. Požadavek na vytvoření autonomního státu, který předložili představitelé země osmanské vládě, osmanští ministři přijali. 17. prosince 1912 pak evropské mocnosti přiznaly zemi autonomní status pod svrchovaností sultána. 29. července 1913 byla v Londýně podepsána mírová smlouva, která Albánii již definitivně stanovila jako "autonomní, suverénní a dědičné knížectví", jehož existence a neutralita byla garantována šesti velmocemi (Rakousko-Uhersko, Německo, Francie, Itálie, Spojené království a Rusko). Do zvolení albánského knížete měla nejvyšší moc vykonávat Mezinárodní kontrolní komise (MKK). Jako zájemci o albánský knížecí trůn se přihlásili např. italský markýz Giovanni Kastriota Skanderbeg d ́Auletta nebo španělský šlechtic Don Juan de Alandro Kastrioti y Perez de Velasco, kteří odvozovali svůj původ od hrdinného Skanderbega, neměli však podporu velmocí, a tak nepřicházeli v úvahu. Stejně dopadli i kandidáti z Albánie nebo černohorský král Nikola I., neuspěli však ani kandidáti velmocí, většinou katolíci. Úspěšně dopadl až princ Wilhelm zu Wied z Neuwiedu v Porýní, jehož matkou byla nizozemská princezna a jeho vzdáleným příbuzným byl německý císař Vilém II. Rozhodujícím faktorem pro něj bylo to, že byl protestant a tedy přijatelný pro všechny.

Albánský kníže.

Wilhelm Wied dorazil do Albánie 7. března 1914 a za své sídelní město si vybral přístav Durrës (Drač); tak začala jeho dvousetdenní vláda v Albánii.  Nedlouho po vyhlášení nezávislosti Albánie však vypukla první světová válka a členové MKK jeden po druhém začali i se svými vojenskými jednotkami Albánii opouštět. Knížeti posléze došly finance a při muslimské vzpouře, která dorazila do Durrësu, vyhledal úkryt na palubě italské lodi Misurata, což v očích Albánců velmi snížilo jeho prestiž.  V zahraničí a diplomatické korespondenci byl uváděn jako "suverénní kníže", ale v Albánii byl označovaný jako "mbret" (neboli král).  Jeho celý titul byl: "Z milosti velmocí a vůle lidu Albánský kníže."

Exil a smrt.

Po definitivním odchodu členů MKK a jejich vojenských jednotek nenašel kníže Vilém východisko ze své situace. Než se opět nalodil na loď Misurata, vydal prohlášení, v němž Albáncům sdělil, že neabdikuje, ale opouští zemi proto, že mu poměry neumožňují její řádnou správu. Kníže vyjádřil přesvědčení, že během jeho dočasné nepřítomnosti "si bude moci lid v klidu rozmyslet a najít pro sebe správnou cestu". Wied nejprve odcestoval do Rumunska, posléze byl jako major německé armády poslán na frontu do Flander. To jej zdiskreditovalo jako neutrální osobu, schopnou vykonávat funkci vladaře Albánie, především v očích Dohody.  V roce 1924 byla v Albánii vyhlášena republika a 31. ledna 1925 tím definitivně skončila Wiedova byť již pouze nominální vláda v Albánii. Když v roce 1928 prezident Ahmet Zogu obnovil monarchii a prohlásil se sám králem, kníže Wilhelm protestoval a znovu formálně potvrdil svůj nárok na albánský trůn pro sebe a své dědice.  Kníže Vilém se do Albánie již nikdy nemohl vrátit. Zemřel jako Wilhelm princ zu Wied 18. dubna 1945 v Predealu v Rumunsku. Je pohřben v Bukurešti. Po jeho smrti v roce 1945 připadl titul albánského knížete formálně jeho synovi Karlu Viktorovi.

Rodinný život.

30. listopadu 1906 si ve Waldenburgu v Sasku vzal za ženu princeznu Sofie Schönburg-Waldenburg (1885-1936). Měli spolu dvě děti:

Wilhelm Friedrich Heinrich, princ zu Wied (26. března 1876 - 18. dubna 1945), byl albánským knížetem od 7. března 1914 do 3. září 1914. Nominálně byl vládcem Albánie do ledna roku 1925, kdy byla vyhlášena republika.

Prince Wilhelm of Wied (German: "Wilhelm Friedrich Heinrich", 26 March 1876 – 18 April 1945), reigned briefly as sovereign of the Principality of Albania as Vilhelm I from 7 March to 3 September 1914, when he left for exile. His reign officially came to an end on 31 January 1925, when the country was declared an Albanian Republic.