Historie.

Nápad na vytvoření turistické magistrály poprvé zazněl na setkání Sudetské komise Polské tatranské společnosti, které se konalo 24. října 1947. V následujícím roce začaly práce na značení magistrály. U příležitosti 100. výročí turistiky v Polsku v 1973 pojmenovala Komise horské turistiky Centrální správy PTTK Hlavní sudetskou magistrálu po Mieczysławu Orłowiczovi jako uznání za jeho přínos k turistice a vlastivědě.

Průběh.

V průběhu let se trasa magistrály měnila. V současnosti začíná ve Świeradowě-Zdróju, vede Jizerskými horami (Wysoka Kopa, 1126 m n. m.; Wysoki Kamień, 1058 m n.) do Sklářské Poruby, potom Krkonošemi (Vodopád Kamieńczyka, Vysoké Kolo – 1509 m n. m., Sedlo pod Sněžkou – 1389 m n. m.) do Karpacze; dále pokračuje Janovickým rudohořím (Skalnik, 945 m n. m.) do Křešova, Meziměstskou vrchovinou ("Góry Kamienne" – Kamenné hory) a Černými horami ("Góry Czarne") do Jedliny-Zdróje, následují Soví hory (Velká Sova, 1015 m n. m.), Stříbrný průsmyk ("Przełęcz Srebrna") oddělující Soví a Bardzké hory. Dále vede přes Vambeřice a Stolové hory do sudetských letovisek: Lázně Chudoba, Dušníky; dále: Orlické a Bystřické hory, vodopád Wilczki, masiv Králického Sněžníku, hory Krowiarki, Lądek-Zdrój, Rychlebskými horami do Paczkówa (kde celá léta končila na železniční stanici) a dále přes Kałków, Hlucholazy a Zlatohorskou vrchovinu do Prudníka. Magistrála míjí některé důležité body, včetně vrcholů: Sněžka a Králický Sněžník.  Délka magistrály je asi 440 km a čas přechodu – 104 hodin.

GSS a Česko.

Hlavní sudetská magistrála se napojuje na česko-Polsko hranici mezi Szrenicou a chatou Slezský dom pod Sněžkou (spolu s Cestou česko-polského přátelství, poblíž vrcholu Skalniak ve Stolových horách, poblíž Podgórzy (městská část Dušník), dále poblíž Lasówky, Rychleb, severně od Kolnovic, poblíž vesnice Podlesie jižně od Hlucholaz a konečně mezi Biskupskou kupou a Zamkowou Górou ve Zlatohorské vrchovině.

Horská turistika.

Magistrála je dostupná celý rok, i když některé z jejích částí mohou být zavřené v zimě kvůli nebezpečí lavin (Krkonoše) a nebezpečných bažin (Stolové hory). Na trase se nachází mnoho horských chat spravovaných PTTK (Polskou turistickou společností). Polské horské chaty jsou povinny ubytovat každého člověka, který není schopen najít jiné místo před západem slunce, nebo v případě nouze, ačkoli v primitivních podmínkách.

Hlavní sudetská magistrala Mieczysława Orłowicze (pol. "Główny Szlak Sudecki imienia Mieczysława Orłowicza", ""GSS"") je pěší turistická magistrála značená červenou barvou, vedoucí ze Świeradowa-Zdróje do Prudníka přes nejzajímavější části Sudet.

Główny Szlak Sudecki (full name Główny Szlak Sudecki im. Mieczysława Orłowicza, which means "Mieczysław Orłowicz Main Sudetes Trail" in Polish) is a public hiking trail in Poland running along the Sudetes. The total length of this route is 350 km and the approximate time to cover it varies between 87 and 90 hours. The trail was constructed in 1947 and throughout its history has been several times modified. It is blazed red.


Životopis.

Narodil se v Santa Rose v Kalifornii. Je synem Janet a Joela Smollettových. Má tři bratry a dvě sestry: Jake, Jocqui, Jojo, Jurnee a Jazze. Jeho otec je žid (jeho rodina emigrovala z Ruska a Polska) a jeho matka má africké, indiánské a irské předky.

Kariéra.

S hereckou kariérou začal jako dítě, objevil se ve filmech "Šampióni" (1992) a "Všude dobře, doma nejlíp" (1994). Po boku svých pěti sourozenců hrál v sitcomu "On Our Own" (1994-95) na stanici ABC.  V roc 2012 se vrátil k herectví s hlavní rolí v komediálním dramatu "The Skinny". Později se objevil v seriálech "The Mindy Project" a "Pomsta." V roce 2014 získal roli Jamala Lyona v seriálu "Empire" na stanici FOX.  Jussie je také zpěvák-textař; v roce 2012 vydal EP "The Poisoned Hearts Club". V únoru 2015 bylo potvrzeno, že podepsal smlouvu s nahrávací společností Columbia Records na vydání alba. Podílel se na písničkách "I Wanna Love You" a "You're So Beautiful", které se objevily v seriálu a na soundtrackovém albu, které bylo vydáno v březnu 2015.  V červnu 2015 bylo oznámeno, že se objeví po boku své mladší sestry Jumee Smollett v televizní show "Underground". V roce 2017 se objeví ve filmu "".

Osobní život.

V červnu 2015 se v show Ellen DeGeneres přiznal, že je gay.

Falešný útok.

29. ledna 2019 Smollett nahlásil úřadům, že byl napaden dvěma muži, kteří na něj pokřikovali "rasistické a homofobní urážky" a "This is MAGA country" (MAGA - Make America great again - je slogan Donalda Trumpa), uvázali mu kolem krku smyčku a polili ho neznámou tekutinou.  Nicméně později se ukázalo, že celý útok byl sehraný a "útočníky" si najal sám Smollett..  21. února byl Smollett zatčen.

Jussie Langston Mikha Smollett (* 21. června 1983, Santa Rosa, Kalifornie, Spojené státy americké) je americký herec, zpěvák a fotograf. Jako dítě se objevil v několika filmech, včetně "Šampióni" (1992) a "Všude dobře, doma nejlíp" (1994). Od roku 2015 hraje v seriálu "Empire na" stanici FOX. V roce 2017 se objeví ve filmu "".

Jussie Smollett (, born June 21, 1982) is an American actor and singer. He began his career as a child actor in 1987 acting in films including "The Mighty Ducks" (1992) and Rob Reiner's "North" (1994). In 2015, Smollett portrayed musician Jamal Lyon in the Fox drama series "Empire", a role that was hailed as groundbreaking for its positive depiction of a black gay man on television. Smollett has also appeared in Ridley Scott's science fiction film "" (2017) as Ricks and in "Marshall" (2017) as Langston Hughes.


Životopis.

Je dcerou horníka. Beata Szydłová vystudovala etnografii na Jagellonské univerzitě v Krakově. V letech 1989–1995 byla doktorandem na Fakultě filozofie a historie téže univerzity. V roce 1997 absolvovala postgraduální kurz pro kulturní management na Warsaw Business School a roku 2001 na Vysoké škole ekonomické v Krakově.  V letech 1987–1995 byla zaměstnána jako asistent v Historickém muzeu v Krakově, pak byla vedoucí oddělení v Kulturním centru v Libiąże v Malopolském vojvodství. V období 1998–2005 byla starostkou města Brzeszcze. V roce 2004 zde byla místopředsedkyní sboru dobrovolných hasičů v obci Brzeszcze.  Od roku 2005 je členkou strany Právo a spravedlnost (PiS) a byla zvolena do polského Sejmu v 5. volebním období, a to s nejvyšším počtem hlasů ve volebním okrsku Chrzanów. Udržela svůj mandát také v 6. a 7. volebním období Sejmu. Od 24. července 2010 je místopředsedkyní PiS. Od září 2014 je na pozici pokladníka strany.  Během prezidentských voleb v Polsku v roce 2015 byla vedoucí volebního štábu vítězného kandidáta na prezidentský úřad Andrzeje Dudy. Dne 20. června 2015 ji Jarosław Kaczyński navrhl za stranickou kandidátku do úřadu premiérky pro nadcházející parlamentní volby, konané v říjnu téhož roku. Po jejich vítězství vystřídala v úřadu dosavadní úřadující předsedkyni vlády Ewu Kopaczovou, volební lídryni druhé v pořadí Občanské platformy. Stala se tak třetí ženou v tomto úřadu.  Dne 7. prosince 2017 ustála hlasování o vyslovení nedůvěry vládě, avšak již následujícího dne odstoupila sama na základě podané demise do rukou polského prezidenta Dudy z výkonu jí svěřené funkce a ten ještě téhož dne jmenoval jejího stranického kolegu Mateusze Morawieckého, bývalého místopředsedu vlády a také ministra financí, novým polským předsedou vlády.

Osobní život.

Od roku 1987 je vdaná za Edwarda Szydła, s nímž má syny Tymoteusze (1992) a Błażeje (1994). Tymoteusz je katolickým knězem.

Beata Szydłová, polsky Beata Szydło, rodným jménem Beata Maria Kusińska (* 15. dubna 1963 Osvětim), je polská politička, etnografka a od prosince 2017 vicepremiérka v Morawieckého kabinetu. Mezi lety 2015–2017 zastávala úřad předsedkyně vlády Polska, když jako lídryně dovedla Právo a spravedlnost k vítězství v říjnových parlamentních volbách 2015. Od roku 2005 je poslankyní Sejmu za volební obvod Chrzanów.

Beata Maria Szydło (; ; born 15 April 1963) is a Polish politician who has been a Member of the European Parliament since 2019, and who previously served as Prime Minister of Poland from 2015 to 2017, as a member of the Law and Justice party. She was the third woman to hold the office, after Hanna Suchocka and her immediate predecessor Ewa Kopacz.


Zákony týkající se stejnopohlavní sexuální aktivity.

Stejnopohlavní styk byl na území Kosova legalizován roku 1994, když bylo ještě součástí Srbska a Černé Hory. V roce 2004 byl legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku sjednocen pro obě orientace na 14 let, čímž z trestních zákonů ohledně sexuálního chování zmizely všechny zmínky o pohlaví účastníků, a legálnost pohlavního styku je tudíž posuzována jen podle věku.

Stejnopohlavní soužití.

Ačkoli Ústava Republiky Kosovo zakazuje diskriminaci na základě sexuální orientace a ustanovuje, že „každý má právo na sňatek a rodinu“ (a předseda Ústavního soudu řekl, že schválí stejnopohlavní manželství), tomu je prakticky zamezeno v § 14 odst. 1 zákona o rodině:

Služba v armádě.

LGBT Kosované smějí otevřeně sloužit v armádě.

Ochrana před diskriminací.

Článek 24 Ústavy Republiky Kosovo zakazuje diskriminaci na základě všech aspektů, včetně sexuální orientace. Kosovo je tudíž jednou z mála zemí v Evropě, které diskriminaci na základě sexuální orientace ústavně zakazují.  Antidiskriminační zákon z roku 2004 přijatý Kosovským shromážděním zakazuje diskriminaci na základě sexuální orientace ve všech oblastech veřejného života, jako jsou zaměstnání, členství v organizacích, vzdělávání, přístup ke zboží a službám, sociální zabezpečení a ubytovací služby. Definice diskriminace v tomto zákoně přímo zmiňuje přímou i nepřímou diskriminaci, jakož i obtěžování, násilí a segregaci.  Kosovské LGBT hnutí Centrum pro sociální emancipaci popisuje život gayů v Kosovu jako „underground“. Neexistují zde žádné gay kluby a život LGBT komunity je uzavřený a skrytý.  Dárcovství krve, spermií a orgánů od homosexuálních a bisexuálních mužů bylo legalizováno v prosinci 2002. Od března 2006 Kosovo homosexualitu oficiálně nepovažuje za duševní poruchu.

LGBT hnutí v Kosovu.

V Kosovu jsou momentálně tři fungující LGBT organizace: Centrum pro rovnost a liberalismus, Centrum pro sociální rozvoj a Centrum pro sociální emancipaci.

Se vznikem nové ústavy se práva leseb, gayů, bisexuálů a transsexuálů (LGBT) v Kosovu stala jedněmi z nejrozvinutějších, což činí z Kosova a jeho ústavních zákonů jednu z nejliberálnějších zemí v Evropě, která diskriminaci na základě sexuální orientace přímo v ústavě zakazuje.

Lesbian, gay, bisexual, transgender (LGBT) rights in Kosovo have improved in recent years, most notably with the adoption of the new Constitution, banning discrimination based on sexual orientation. However, homosexuality is still viewed by Kosovar society as a taboo topic.


Pozadí a příčiny.

Již v průběhu 80. let byla situace v tehdejší Abchazské autonomní sovětské socialistické republice napjatá a vyostřená a sílily hlasy volající po odtržení Abcházie od Gruzie. Abchazská inteligence v roce 1989 sepsala v obci Lychny na velkém shromáždění oficiálně petici moskevské vládě na vytvoření Abchazské sovětské socialistické republiky, nezávislé na Gruzii, a tuto deklaraci podepsal rektor Suchumské státní univerzity. Tento krok vyvolal masové bouře ze strany Gruzínců žijících v Abcházii, kteří zde tvořili téměř polovinu obyvatelstva Ačkoliv nebylo této žádosti sovětským vedením vyhověno, zůstávali Abchazové loajální vůči sovětské moci. Gruzíni naopak v téže době pořádali v Tbilisi akce, jež přerostly v protisovětské demonstrace, jež byly 9. dubna 1989 složkami sovětské armády krvavě potlačeny. V průběhu této demonstrace též zazněly protiabchazské hlasy a Abchazové to vnímali jako vážnou hrozbu pro své postavení v rámci sovětské Gruzie.  Napětí v Abcházii proto rostlo a vyvrcholilo 16. červenci v ozbrojený střet následkem sporů o založení pobočky Gruzínské státní univerzity v Suchumi vyčleněním gruzínské sekce z Abchazské státní univerzity, kdy bylo zabito nejméně 17 osob a dalších 448 bylo zraněno, z toho 302 bylo Gruzínců.. Pořádek nastolila až sovětská armáda, nastolením stanného práva a obvinila extrémisty z obou táborů ze vzájemné provokace.  V roce 1990 se situace v Abcházii relativně uklidnila, avšak nevraživost Abchazů a Gruzínců přetrvávala. Projevovala se například legislativními válkami a segregací zájmových spolků dle národnosti. V té době nemohla pomoci etnický konflikt vyřešit ani ústřední moc, jež se potýkala s rozpadem Sovětského svazu. Změny přinesla v dubnu 1991 vyhlášená nezávislost Gruzie, jejíž prvním prezidentem se stal nacionalista Zviad Gamsachurdia. Konaly se první svobodné volby, kdy byly pro Nejvyšší sovět Abchazské ASSR nastaveny národnostní kvóty, výrazně ve prospěch Abchazů. Ty však nereflektovaly tehdejší národnostní složení: Abchazové získali 28 křesel z 65 (17 % populace), Gruzínci 26 mandátů (45 %) a zbylých 11 křesel získali Rusové a zástupci ostatních národností (38 %). Takovéto rozdělení na dvě dominantní frakce prohloubilo národnostní spory.  Do čela Abcházie se již o rok dříve dostal Vladislav Ardzinba, pod jehož vedením se země potichu připravovala na další fázi konfliktu. V lednu 1992 došlo k puči v Tbilisi a nastoupila nová moc v čele s Eduardem Ševardnadzem. Gruzie přijala ústavu z roku 1921, která nepočítala s existencí autonomních republik, a tak nové napětí vyvrcholilo v červnu 1992 útokem abchazských demonstrantů a militantů na vládní budovy v Suchumi. Abchazská vláda reagovala dne 23. července 1992 jednostranným vyhlášením nezávislosti na Gruzii a prozatímně obnovila abchazskou ústavu z roku 1925. Nezávislost tehdy nebyla uznána žádným státem z mezinárodního společenství. O pár týdnů později vypukla válka.

Průběh války.

Gruzínská ofenzíva (srpen–září 1992).

Po nastolení režimu Eduarda Ševardnadzeho se Gamsachurdiovi příznivci "(Zviadovci)" stáhli z Tbilisi do západní Gruzie, kde následně vypukla občanská válka. Dne 14. srpna 1992 vyslal šéf gruzínské obrany Tengiz Kitovani do akce policejní jednotky a také jednotky Národní gardy o počtu zhruba 3 tisíc mužů, aby na západě nastolila pořádek a obnovila kontrolu nad Abcházií, jež vyhlásila nezávislost. Tyto jednotky byly doplněny zločinci propuštěnými z vězení pod podmínkou, že budou bojovat v Abcházii. Ještě téhož dne se rozhořely urputné boje v ulicích Suchumi. Jednotka čítající tisíc policistů ve zbrani totiž zaútočila směrem od Gali na Suchumi. Jako první obsadili letiště Suchumi-Babušara. Poté uvalili informační embargo na novináře a během poledne vtrhli do města. Následovaly je gruzínské tanky a pěchotní vozidla, které použili v ulicích proti abchazským militantům, schovaných za barikádami a vyzbrojených Molotovy koktejly a samopaly. Následovala dělostřelba na pozice Abchazů ve městě. Gruzínské jednotky brzy obsadily i velkou část střední a východní Abcházie. 18. srpna 1992 bylo Suchumi gruzínskými jednotkami dobyto. Separatistická vláda pod vedením předsedy abchazského nejvyššího sovětu Vladislava Ardzinby rozhodla o stažení se do Gudauty, kde vyhlásil všeobecnou mobilizaci a začal volat o pomoc.  Na tuto situaci zareagovala Konfederace kavkazských národů ze Severního Kavkazu, která se 19. srpna sešla v Grozném a otevřeně vyhlásila pomoc Abcházii a nepřátelství vůči Gruzii. 22. srpna uveřejnila Konfederace kavkazských národů dekret jejího prezidenta Musy Šanibova a předsedy jejich parlamentu Jusupa Soslanbekova, který zněl:  25. srpna oznámil velitel gruzínských vojsk, vyslaných do Suchumi, Giorgi Karkarašvili přes televizi, že gruzínské jednotky nebudou brát žádné válečné zajatce. Přislíbil, že mírumilovným obyvatelům Abcházie nebude ublíženo, a uskuteční se mírové rozhovory. Separatisty varoval, že pokud jednání o míru ztroskotají a pokud bude zabito sto tisíc Gruzínů, zahyne všech zbývajících 97 tisíc etnických Abchazů, podporujích Ardzinbu. Karkarašvili později vyhrožoval Ardzinbovi, aby se vyvaroval jakýchkoliv akcí, kterými by měly za následek ztrátu potomků abchazského národa. Na Ardzinbu tak přesunul zodpovědnost za jejich případnou budoucí smrt. Tyto výroky později využili separatisté pro potřeby své propagandy a pro ospravedlnění svých vlastních skutků.  Během této fáze bojů došlo k etnickým čistkám, které provázely krutosti na obou stranách. Abchazové byli vyháněni z míst pod gruzínskou kontrolou a Gruzíni byli vyháněni z míst ovládaných abchazskými separatisty. Časté byly loupeže, rabování či únosy a jiné druhy násilí včetně vražd. V Suchumi páchala gruzínská vojska, k nimž se přidaly milice Mchedrioni, tyto zločiny na etnickém základu, dle výpovědí vyháněných abchazských obyvatel často pod vlivem alkoholu. Terčem útoků se staly i abchazské kulturní památky. Gruzínci vyplenili budovy Abchazské státní univerzity, abchazského muzea a další místa. Budova abchazského národního archivu byla skupinou mladých gruzínských vojáků podpálena. Okolní obyvatelé všech národností (včetně Gruzínů) požár uhasili, ale vojáci se pak vrátili, rozehnali obyvatele střelbou, polili budovu kerosinem a znovu ji zapálili. Budova zcela vyhořela a nenávratně bylo zničeno 95 % všech písemností, dokumentů a nahrávek.  Do konce srpna ovládla Gruzie většinu území Abcházie. Abchazové se ocitli obklíčení ze západu i východu v okrese Gudauta, a v severovýchodní části okresu Očamčyra v Tkvarčeli a okolí. V Gudautě byla umístěna ruská letecká základna, což bylo pro budoucí vývoj války klíčové. Zde totiž Abchazové oficiálně požádali o pomoc Rusko. Ruská armáda reagovala prohlášením odsuzující gruzínskou agresi, zatímco prezident Boris Jelcin se k záležitosti postavil neutrálně a na začátku září uspořádal v Moskvě setkání mezi Ševardnadzem a Ardzinbou. 3. září bylo sjednáno příměří, na základě kterého se měla gruzínská vojska stáhnout z okresu Gagra, nejzápadnějšího okresu v Abcházii, a Abchazové měli zařídit odchod severokavkazských dobrovolníků domů. K dojednání nejdůležitějšího bodu smlouvy, který měl definitivně vyjasnit vztah Gruzie k Abchazům, však nedošlo. Zatímco Gruzie svou část dohody o příměří plnila, Abchazové nikoliv.

Operace Gagra (říjen 1992).

Po stažení těžké techniky gruzínské armády z Gagry se ocitli Gruzínci v okrese Gagry bezbranní, a tak Abchazové porušili příměří a obnovili boje. Tentokrát plně zasáhli i severokavkazští bojovníci, podporovaní kozáckými oddíly z Kubáně. Nejpočetnější byli Čečenci, v jejichž řadách bojoval i tehdy ještě neznámý bojovník Šamil Basajev. Bitva o Gagru se uskutečnila 1. až 6. října 1992. Město na pobřeží Černého moře bylo gruzínskou armádou obsazeno již v průběhu bojů o Suchumi, když se zde vylodila. Zdejší posádka zde po podepsání příměří sice nebyla příliš početná, ale byla pořád dobře vyzbrojená. Vojsku složeném z abchazských separatistů, dobrovolníků Konfederace kavkazských národů a Kozáků velel Šamil Basajev a byl úspěšný. Separatisté byli tentokrát vyzbrojeni podstatně lépe než při bitvě o Suchumi, a nasadili tanky T-72, raketomety BM-21 Grad, útočné stíhačky Suchoj Su-25 a helikoptéry. Ševardnadze před bitvou obvinil Rusko z pomoci separatistům, neboť předtím touto výzbrojí Abchazové nedisponovali.  Zdejší malá skupina gruzínských vojsk nejprve bránila město, poté se stáhla do centra a po přeskupení útočníky vytlačila z města do okolních zalesněných hor. 2. října zaútočili separatisté znovu, zatímco Rusové zahájili námořní blokádu Gagry, kterým velel první náměstek ruského ministra obrany Michail Kolesnikov. Jeho jednotka měla asistovat v obsazení Gagry separatisty a ruský tanker „Don“ mezitím dodal separatistům v Gudautě 420 tun paliv.  Během bojů prchali gruzínští civilisté i vojáci na severozápad směrem k ruským hranicím, odkud je Rusové přepravili do Gruzie, nebo se nechali ruskými loděmi zapojených do blokády evakuovat po moři. Gruzíni, kteří během bitvy neuprchli, byli vyhnáni z domovů násilím nebo byli povražděni, často z pomsty za události v Suchumi před více než měsícem. Celkem jich bylo ubito 429. Čečenští militanti jich zhruba sto popravili na gagrském stadionu, usekávali jim hlavy, s kterými tam pak hráli fotbal místo míče. V Gagře byl dopaden i vlivný gruzínský politik Michail Džinčaradze, místopředseda Nejvyšší rady Abcházie, jehož Abchazové nakonec zabili poslední ranou z milosti.  Předseda gruzínského parlamentu Eduard Ševardnadze reagoval na bitvu o Gagru a zejména na zprávy o napomáhání Ruska separatistům pozastavením vyjednávání o statutu Abcházie. Tyto skutky, které označil za vměšováním Ruska do vnitřních záležitostí Gruzie, vedly k prudkému zhoršení rusko-gruzínských vztahů. Rusko dle svých slov pouze evakuovalo 12 tisíc svých civilistů z oblasti bojů a na toto obvinění reagovalo prohlášením, že ofenzíva Gruzie směrem ke Gudautě a překročení řeky Gumisty budou považovány za nepřátelský akt. Do konce roku 1992 Abchazové získali zpět většinu území na západ od Suchumi.

Obrana Tkvarčeli (1992).

Tkvarčeli bylo hornické město v odlehlé části východní Abcházie, sevřené v horském údolí, kde téměř polovinu z téměř 22 tisíc obyvatel tvořili Abchazové a další dvě čtvrtiny Rusové a Gruzínci. S vypuknutím války v srpnu 1992 zdejší Gruzíni uprchli, zatímco Abchazové utvořili partyzánské oddíly a vedle Gudauty se stalo druhým centrem protigruzínského odporu. Gruzínci v průběhu srpna a září obsazovali pobřežní oblasti, ale na Tkvarčeli zaměřili svou pozornost až v říjnu po bitvě o Gagru. Gruzínská armáda zaujala v okolí města pozice a zahájila blokádu s ostřelováním. Jedním z hlavních cílů ostřelování byla tkvarčalská elektrárna, jež přestala vyrábět elektřinu a na více než jeden rok bylo město i okolí odstřiženo od elektrické energie. V celé oblasti pod kontrolou abchazských partyzánů vypukla vážná humanitární krize.  Tu pomohlo zmírnit ruské vojsko, jež zde nechtělo nechat napospas svou početnou diasporu. Ruské letectvo proto poskytovalo obleženému městu Tkvarčeli helikoptérami jak humanitární, tak vojenskou pomoc. Provádělo evakuaci civilistů a pomohlo abchazským partyzánům přepravou bojovníků do města, aby se zapojili do bojů. Gruzínci odpověděli zintenzivněním ostřelování města a útočili na veškeré cíle bez rozdílu, zejména po ztroskotání další fáze vyjednávání o míru na začátku prosince 1992, kdy gruzínský parlament zároveň přijal usnesení o zavedení stanného práva v jimi kontrolovaných částech Abcházie. Kvůli tomu muselo Rusko pozastavit svou pomoc a hledalo cesty, jak k obleženým separatistům obnovit letecký most. Jeden neúspěšný pokus se odehrál 14. prosince 1992, když byla zasažena ruská helikoptéra Mi-8 s uprchlíky na palubě a zahynulo přes padesát osob, včetně 25 abchazských dětí. Ačkoliv gruzínské úřady popřely odpovědnost za toto sestřelení, panovalo přesvědčení, že na vrtulník zaútočili Gruzínci. 16. prosince požádala gruzínská vláda Rusko, aby své lidi evakuovali z Abcházie jinými cestami než letecky, například přes moře, a také aby omezilo výrazně počet letů do Gudauty na svou leteckou základnu.

Boje na gumistské frontě a vyjednávání (1993).

V prosinci 1992 zahájili abchazští separatisté ostřelování Suchumi, které ovládala gruzínská vojska, kdy docházelo k materiálním škodám ve městě i v obcích v okolí abchazské metropole. Dne 4. března 1993 dorazil do Suchumi hlava Gruzie Eduard Ševardnadze, aby osobně řídil obranu města. Vydal rozkaz vyřešit obranu okresů Očamčyra a Suchumi, neboť Abchazové jejich spojenci posilovali dle aktuálních informací své pozice v Gudautě i podél řeky Gumisty, aby zaútočili na Suchumi a uvrhli celou Gruzii do chaosu.  V průběhu jeho pobytu ve městě došlo i k vyjednávání mezi Abchazy a Gruzíny, které vedl abchazský ministr hospodářství Beslan Kobachija a státní ministr Gruzie pro abchazské záležitosti Goga Chaindrava. Dle Kobachiji byl vůdce separatistů Vladislav Ardzinba připraven odstoupit v případě, že Ševardnadze učiní totéž. Dále, že nenařídil krveprolití a rabování v Gagře, a poznamenal, že Abcházie nikdy neprovedla deklaraci své nezávislosti oficiálně. Mezitím ale parlament Gruzie přijal deklaraci, v níž oficiálně obvinil Rusko z agrese vůči Gruzii a žádal, aby stáhlo všechna svá vojska z celého území Abcházie.  Brzy ráno dne 16. března 1993 zahájili separatisté útok na Suchumi, jehož výsledkem byly značné materiální škody a mnoho mrtvých civilistů. Abchazové též zahájili dělostřelbu gruzínských vojenských posádek podél řeky Gumisty a v Suchumi. Později v tentýž den provedlo několik stíhaček Suchoj Su-25 nálet na Suchumi a další následující den. Následně speciální ruský výsadek vedl bojovou operaci po boku Abchazů a jejich spojenců přes řeku Gumistu, kde obsadili část obce Ačadara, než jejich postup zastavila gruzínská vojska a zahnala je zpět. Nevyužili tak zhoršující se situaci v západní Gruzii, kde nadále pokračovala občanská válka, která se zde touto dobou vyostřila, neboť se do Gruzie tajně vrátil exprezident Gamsachurdia.  Dne 14. května bylo vyjednáno zásluhou ruského diplomata Borise Pastuchova další příměří, které zahrnovalo závazek k účasti na mírové konferenci pod dohledem OSN, která měla od Rusů převzít úlohu vyjednávání o míru. Vyslancem generálního tajemníka OSN se stal Eduard Brunner. Abchazská strana se však jednání nezúčastnila a dohodu podepsal jen Jelcin s Ševardnadzem. Do července tak byly boje opět obnoveny. 2. července připlula ruská válečná loď k abchazskému pobřeží poblíž vesnice Tamyš a zapojila se do zuřivé bitvy proti tamním gruzínským ozbrojeným složkám. Tato bitva patřila k nejkrvavějším v celé válce, neboť na obou stranách byly stovky mrtvých a další stovky raněných. Gruzínci při bitvě dokázali uhájit své pozice.  V červenci pak abchazští separatisté a jejich spojenci za asistence Rusů obsadili obce, Achalšeni, Guma a Kamani severně od Suchumi. Nejtěžší boje svedli o Kamani, neboť se tam nacházela posádka Gruzínské národní gardy a batalionu tvořeného gruzínskými dobrovolníky. Bitva trvala několik hodin a vesnice nakonec padla. Následující dva dny Abchazové systematicky mučili, znásilňovali a vyvražďovali obyvatelstvo Kamani. V nedalekém ženském klášteře znásilnili zdejší jeptišky a pak je vraždili před zraky zdejších kněžích, které poté podrobili výslechu o tom, komu patří země Abcházie, a nakonec je vyvedli ven a také je zavraždili. V průběhu masakru zahynulo 120 Gruzínců.  Tímto vítězstvím si abchazští separatisté zajistili téměř všechny strategické výškové body v okolí Suchumi. Krátce poté rezignoval předseda gruzínské rady obrany Abcházie Tamaz Nadareišvili ze zdravotních důvodů a nahradil ho poslanec Žiuli Šartava. V průběhu bojů se o situaci svých diaspor v Abcházii začaly zajímat jejich mateřské země. 15. srpna zorganizovalo Řecko humanitární operaci Zlaté rouno, během níž evakuovalo 1015 etnických Řeků, kteří nestačili uprchnout včas z válečné zóny a uvízli zde. Podobně došlo k evakuaci 170 Estonců třemi letadly, které vypravilo do Abcházie Estonsko ještě v roce 1992. Dle jiných zdrojů bylo evakuovaných Estonců celkem 400..  Situace nebyla pro Gruzii příznivá, a tak byl Ševardnadze nucen zasednout k jednacímu stolu přímo se separatisty v ruském Soči, kde byla podepsána 27. července 1993 dohoda o stažení gruzínských vojsk a kavkazských jednotek z Abcházie s tím, že se tak mělo stát do 15 dnů. Dále mělo být obnoveno hlavní město Abcházie Suchumi a na mír v celém regionu měly dohlížet mírové jednotky s mandátem OSN podle rezoluce Rada bezpečnosti OSN č. 858 z 24. srpna 1993.

Masakr v Suchumi (září 1993).

Abchazové i přes podpis smlouvy nadále zbrojili a 16. září 1993 zahájili další mohutnou ofenzívu proti nepřipraveným Gruzíncům v Suchumi. Abchazové oficiálně argumentovali neplněním dohod ze Soči ze strany Gruzie, ale ve skutečnosti vycítili jedinečnou příležitost, jak se Gruzínců zbavit, protože gruzínská armáda byla již dost oslabená a v Rusku vypukla vleklá politická krize, která umožnila ruské armádě provádět na Kavkazu, co chce, takže mohla pomoci Abchazům v boji s Gruzínci. Po deseti dnech tuhých bojů bylo Suchumi 27. září dobyto a gruzínská armáda byla zatlačena až za řeku Inguri. Zároveň začal Zviad Gamsachurdia svůj ozbrojený odboj vůči Ševardnadzemu v kraji Samegrelo na západě Gruzie a jeho příznivci obsadili přístav Poti a klíčový železniční uzel v Samtredii, takže Tbilisi zůstalo odříznuté od moře. Gruzínské jednotky v Abcházii se musely vzdát a odevzdat zbraně Gamsachurdiovi.  Jakmile v Suchumi převzali vládu opět Abchazové, začal tzv. Masakr v Suchumi, který trval dva týdny. Severokavkazské jednotky spolu s abchazskými začaly pod dojmem vítězství ničit gruzínské části města a vyvražďovat obyvatelstvo gruzínského původu po celé Abcházii. Jenom v Suchumi bylo zavražděno v rámci těchto etnických čistek až 10 000 lidí a zbytek uprchl přes Kodorskou soutěsku do Mingrelie, Tbilisi nebo Ruska. Během této doby bylo v Suchumi Abchazskou armádou zajato několik abchazských politiků loajálních Gruzíncům jak abchazské, tak gruzínské národnosti. Všichni byli pravděpodobně mučeni a následně popraveni, včetně Žiuliho Šartavy, hlavy Abchazské autonomní republiky. Tyto všechny události vedly k přijmutí Rezoluce Rady bezpečnosti OSN č. 876 ze dne 19. října 1993 odsuzující porušení mírové dohody ze Soči a velmi ostře odsuzující etnické čistky, které prováděla Abchazská armáda. Kvůli tomu se několikrát sešla i Organizace pro bezpečnost a spolupráci v Evropě (OSCE) v Budapešti, Lisabonu a Istanbulu. Rusko přistoupilo k totální blokádě Abcházie a přerušení dodávek elektřiny.

Mír.

Zvláštní vyslanec OSN Eduard Brunner svolal jednání o míru do Ženevy, kde měly proběhnout gruzínsko-abchazské rozhovory. Dospělo se k dohodě, podle které obě strany souhlasily s umístěním ruských jednotek na hranicích Abcházie s Gruzií podél řeky Inguri pod přísným dohledem OSN a na základě mandátu SNS. Tím byla válka z let 1992–1993 ukončena. Abcházie tuto smlouvu považovala za uhájení své nezávislosti a vítězství. V květnu 1994 byla uzavřena další dohoda upřesňující podmínky pobytu ruských vojsk u řeky Inguri. 4. prosince byla přijatá společná gruzínsko-abchazská "Deklarace o opatřeních k politickému urovnání gruzínsko-abcházského konfliktu", která vyjadřovala přání obou stran nastolit pořádek a obnovit zemi. Abchazská strana se konečně ze strany Gruzie dočkala uznání práva na existenci autonomní republiky, vlastní ústavy a státnosti. Abchazové se zase museli vzdát myšlenky úplné nezávislosti a do společné kompetence zařadit zahraniční politiku, energetiku, dopravu, ekologii, občanská a lidská práva a práva národnostních menšin. Součástí deklarace byl i závazek Abchazů, že umožní bezpečný návrat domů všem válečným uprchlíkům. Do Abcházie se ale po válce vrátilo už jen málo Gruzínců. Tuto deklaraci podepsali představitelé obou znepřátelených stran, Ruska, OSN a OBSE.

Válka v Abcházii (1992–1993) byl válečný konflikt mezi gruzínskými vládními vojenskými jednotkami a abchazskými separatisty, které podporovali Rusové a militanti ze Severního Kavkazu. Do bojů se zapojili Gruzínci žijící v Abcházii na straně vládních vojsk, zatímco místní Rusové a Arméni podpořili Abchazy. V průběhu války si Abchazové zajistili podporu několika tisíc severokavkazských či kavkazských militantů a též ruských vojenských jednotek, které se nacházely na území Abcházie nebo blízko hranic. Tato válka byla vrcholem gruzínsko-abchazského konfliktu, který je doposud nevyřešený.

The War in Abkhazia from 1992 to 1993 was fought between Georgian government forces for the most part and Abkhaz separatist forces, Russian government armed forces and North Caucasian militants. Ethnic Georgians who lived in Abkhazia fought largely on the side of Georgian government forces. Ethnic Armenians and Russians within Abkhazia's population largely supported the Abkhazians and many fought on their side. The separatists received support from thousands of North Caucasus and Cossack militants and from the Russian Federation forces stationed in and near Abkhazia.


Příběh.

Novela je napsána formou rodinných zápisků prokládaných krátkými básněmi. Popisuje životní poměry a realitu života v uralských stepích, ale také krutost povstání a jeho potlačení. Hlavní děj se soustřeďuje na osudy Petra Alexejeviče Griněva, mladého šlechtice, který, doprovázen svým věrným sluhou Saveličem, odchází do vojenské služby. Po rozloučení s rodiči odjíždí do Orenburgu pro rozkazy, avšak po cestě se ztratí ve sněhové vánici a když už to vypadá beznadějně, pomůže jim neznámý kozák, za což ho odměnili jídlem, pitím a kožichem. Po příjezdu do města pak generál přeložil našeho hrdinu do Bělogorské pevnosti, což však byla pouze chudá vesnička obehnaná plotem a bráněná skromnou postarší posádkou, vybavenou jedním starým dělem, z čehož byl Petr zprvu přímo zděšen, protože si svoji službu představoval jako bujarý život ve městě.  Po krátké době se sblíží s rodinou kapitána Mironova a později také s jeho dcerou, o níž sice zprvu nejeví zájem, ale po čase se do ní zamiluje a potom se o ni utká na život a na smrt s podvratným Švabrinem, který byl do pevnosti přeložen za vraždu. Ač souboj nešťastnou náhodou prohraje, po několika dnech se uzdraví a požádá Marju Ivanovnu Mironovovou o ruku. Jeho rodiče však se sňatkem nesouhlasí, a tak je chce Petr osobně přemluvit.  Na „pevnost“ však zaútočí Pugačovova banda a lehce ji dobude i přes snahu kapitána, který je se svojí ženou a několika dalšími lidmi popraven, přičemž Švabrin okamžitě přechází na stranu povstalců. Petr ujde smrti jen díky tomu, že kozák, kterého potkal po cestě z domova stepí, byl Pugačov, a tak byl ušetřen.  Po dobytí pevnosti odchází Petr svobodně do Orenburgu a podává zprávy generálovi. Zanedlouho však Pugačovova banda obklíčila i Orenburg, který Petr pomáhal bránit, ale poté co se dozví, že jeho dívce hrozí nebezpečí, vydává se zpět do Bělogorské pevnosti bez dovolení generála osvobodit svoji lásku, kde mu ji pomůže vysvobodit ze Švabrinových spárů Pugačov. Marja poté odjíždí se Saveličem k Petrovým rodičům a Petr je obviněn ze spolčení s Pugačovem, na základě udání Švabrina. Za to ho čeká trest doživotního vyhnanství na Sibiři, avšak Marja za něj šla prosit až k carevně Kateřině II., takže byl nakonec osvobozen a mohli žít spolu.

Kapitánská dcerka ( "Капитанская дочка" – kapitánskaja dóčka) je romantická historická novela Alexandra Sergejeviče Puškina. Poprvé vyšla v roce 1836 ve čtvrtém vydání literárního listu "Sovremennik". Příběh zpracovává Pugačovovo kozácké povstání v letech 1773–1774 a je v něm několik jasných romantických znaků: čistá láska, autobiografičnost, hrdinství a čest. Podle novely složil ruský skladatel César Antonovič Kjuj (1835–1918) roku 1911 stejnojmennou operu.

The Captain's Daughter () is a historical novel by the Russian writer Alexander Pushkin. It was first published in 1836 in the fourth issue of the literary journal "Sovremennik". The novel is a romanticized account of Pugachev's Rebellion in 1773–1774.


Život.

Narodil se v rodině zbožného hostinského, který si přál, aby studoval na kněze. Už jako dítě docházel k místnímu faráři, který ho učil latinsky, řecky a hebrejsky. Roku 1810 nastoupil do semináře v Avignonu, kde studoval teologii a filosofii, ale po třech letech odešel a stal se knihovníkem, později profesorem střední školy v Carpentrasu. Roku 1815 odešel jako profesor do Paříže, kde v letech 1816–1820 studoval práva a od roku 1822 přírodní vědy. Roku 1821 jeho pamflet proti misionářům vyvolal velké pobouření. Raspail se stal liberálem, vstoupil mezi zednáře a v letech 1824–1832 publikoval řadu článků o živých tkáních a mikroskopických technikách (mikrotom, barvení vzorků). Popsal také na 150 druhů trav (Lipnicovité), publikoval "Esej o mikroskopické chemii" a "Nový systém organické chemie", které mu zjednaly i mezinárodní věhlas.  Za červencové revoluce v roce 1830 byl těžce zraněn na barikádě a pak vyznamenán Červencovým křížem, kdežto Řád čestné legie odmítl jako zneuctěný monarchisty. Jako demokrat a člen karbonářské skupiny byl roku 1835 odsouzen na dva roky vězení a pět let policejního dohledu. Ve vězení napsal "Nový systém botaniky" (1837) a 1839 publikoval spis o reformě vězeňství.  Roku 1843 vydal třísvazkový "Přírodopis zdraví a nemoci" a stručnější spis "Rodinný lékař". V nich propagoval hygienu a předcházení sepsi a představil metodu laického léčitelství, v níž hrál důležitou úlohu kafr. Pro tuto metodu začal vyrábět různé přípravky, většinou s kafrem. Metoda měla takový úspěch, že jeho "Ročenka zdraví" vyšla od roku 1845 do roku 1935 celkem 77krát a přinášela mu dobrý příjem. Jako léčitel se však rozešel s vědci a představiteli lékařského stavu a byl dokonce odsouzen za nezákonné provozování lékařství. V letech 1855–1860 vydal šestisvazkový "Komplementární přehled věd, aplikovaných v medcíně".  Za revoluce v roce 1848 byl jeden z prvních, kdo provolal republiku, byl zvolen poslancem a ucházel se o funkci prezidenta, ale v následujícím roce byl odsouzen na 6 let vězení. Po propuštění roku 1853 odešel do Belgie a po návratu byl dvakrát zvolen poslancem. Protestoval proti pronásledování komunardů a roku 1870 hlasoval proti vyhlášení války Prusku. Od svých začátků v roce 1815 až do smrti byl vždy v opozici proti vládě a její politice.  S manželkou Henriettou-Adelaidou Raspail měl čtyři syny, z nichž dva se stali lékaři. Stejně jako ona byl nakonec pohřben na hřbitově Père-Lachaise.

Ocenění.

Mezi Raspailovými klienty byla i řada významných osob, například sestra spisovatele Alfreda Musseta, spisovatelé George Sandová a Gustave Flaubert, který ho zmiňuje v románech "Bouvard a Pécuchet" i "Paní Bovaryová". Respailovu metodu užíval i Vincent van Gogh a na jeho "Zátiší s dýmkou a cibulemi" leží na stole výtisk "Ročenky zdraví".  V Paříži je po něm pojmenován dlouhý Boulevard Raspail a řada ulic v jiných městech. Severozápadně od náměstí Denfert-Rochereau stojí mohutný podstavec jeho pomníku.

François-Vincent Raspail ["frãsoa vẽsã raspaj"] (25. ledna 1794 Carpentras, Provence – 7. ledna 1878 Arcueil u Paříže) byl francouzský chemik, botanik a republikánský politik.

François-Vincent Raspail, L.L.D., M.D. (25 January 1794 – 7 January 1878) was a French chemist, naturalist, physician, physiologist, attorney, and socialist politician.


Tenis na Letních olympijských hrách 2016

Odhlášení tenisté: virus zika, zranění a nebodovaný turnaj.

Řada elitních tenistů se před zahájením odhlásila, což v dějišti her kritizoval obhájce zlata a druhý hráč světa Andy Murray slovy: „"Je to ostuda. Roger i Stan patří mezi hráče, kteří na takovém typu turnaje mají šanci uspět. Je nešťastné, že budou chybět".“  Riziko nákazy virem zika jako důvod neúčasti uvedli sedmý hráč žebříčku Milos Raonic a osmý Tomáš Berdych, třetí hráčka klasifikace Simona Halepová i sedmnáctka Karolína Plíšková. Do mužské čtyřhry pro dané riziko nezasáhli obhájci titulu Bob a Mike Bryanovi.  Ze zdravotních důvodů se omluvili třetí a čtvrtý muž pořadí Roger Federer a Stan Wawrinka. Mezi ženami pak světová jedenáctka Dominika Cibulková či šestnáctka Belinda Bencicová.  Olympijská šampionka z mixu a bronzová singlistka z Londýnských her Viktoria Azarenková, figurující na sedmé příčce, v červenci 2016 přerušila kariéru pro těhotenství. Obhájkyně stříbrného kovu z dvouhry Maria Šarapovová byla v době konání suspenzována pro pozitivní dopingový nález s dvouletým zákazem startu. Rozhodnutí Mezinárodní sportovní arbitráže, ke které se odvolala, bylo plánováno na září 2016.  Na rozdíl od Olympiády 2012, kde došlo k přidělení bodů do žebříčků ATP a WTA ve dvouhrách, nebyl riodejaneirský turnaj bodován v žádné ze soutěží, což také mohlo sehrát roli při rozhodování v účasti na hrách.

Kvalifikační kritéria.

Podmínky účasti v Davis Cupu a Fed Cupu.

Pro účast na olympijských hrách byli všichni tenisté povinni být součástí nominace týmu alespoň ve třech mezistáních utkáních Davis Cupu či Fed Cupu olympijského cyklu 2012–2016, z toho minimálně v jednom ročníku mezi lety 2015–2016. Výjimkou se stali hráči a hráčky, jejichž družstvo odehrálo alespoň tři ze čtyř sezón v zonálních základních skupinách, tedy mimo dvě světové skupiny, nebo pokud byl tenista minimálně dvacetkrát v kariéře nominován v Davis Cupu či Fed Cupu. Pro tyto hráče se kritérium snížilo na dvě povinné nominace v letech 2012–2016.  Mezinárodní tenisová federace si ve výjimečných případech vyhradila uznat start i při nesplnění výše uvedených podmínek. Každý národní olympijský výbor (NOV) byl oprávněn nominovat maximálně šest tenistů a šest tenistek, z toho až čtyři jednotlivce do dvouhry a dva páry do každé soutěže čtyřhry.

Ženská a mužská dvouhra.

Oznámení kvalifikovaných hráčů učinila Mezinárodní tenisová federace na základě 56 nejvýše postavených hráčů a hráček na žebříčcích ATP a WTA ve vydáních z pondělí 6. června 2016 (po dohrání French Open). Limitujícím kritériem byla účast maximálně čtyř olympioniků z jednoho státu, respektive národního olympijského výboru (NOV). Pokud byli mezi prvními padesáti šesti hráči žebříčku více než čtyři tenisté jednoho národního svazu, pak do turnaje nastoupili pouze čtyři nejvýše klasifikovaní. Místa tenistů z pátých a dalších pozic v redukovaných národních žebříčcích obsadili hráči umístění za 56. pozicí žebříčku, kteří současně splňovali podmínku figurovat do čtvrtého místa v redukované klasifikaci vlastního státu. Žádní tenisté z jedné výpravy nebyli nalosováni do stejné čtvrtiny pavouka (výjimkou se stali náhradníci).  Zbylých osm míst, do počtu 64 hráčů, bylo rozděleno ve formě divokých karet, z toho šest jich udělil Olympijský výbor ITF a dvě určila Tripartitní komise tenistům z malých států.

Ženská a mužská čtyřhra.

Do soutěží mužské a ženské čtyřhry se automaticky kvalifikovalo deset nejvýše postavených hráčů mužského deblového žebříčku ATP a prvních deset hráček ženského deblového žebříčku WTA ve vydání 6. června 2016. Tito tenisté mohli zvolit svého spoluhráče-krajana, jenž také figuroval na žebříčku dvouhry či čtyřhry.  Přímý postup si dále zajistilo minimálně čtrnáct dalších párů s nejnižším součtem v kombinovaném žebříčku z pondělní klasifikace 6. června 2016 s podmínkou maximálně dvou párů na jednu zemi (pár tvoří tenisté z jednoho národního olympijského výboru). Zbylých osm míst, do počtu 32 párů v soutěži, získá pozvání ve formě divokých karet od Olympijského výboru ITF.

Smíšená čtyřhra.

Do soutěže smíšené čtyřhry může národní olympijský výbor vyslat maximálně dvě dvojice, a v takovém případě každá z nich bude nalosována do jiné poloviny pavouka. Účastnit se soutěže mohou pouze tenisté, kteří již na olympiádě hráli dvouhru a/nebo čtyřhru. Dvanáct párů s nejnižším součtem v kombinovaném žebříčku, z vydání 6. června 2016, si zajistí přímou účast. Čtyři zbylá místa přidělí Olympijský výbor ITF ve formě divokých karet. Přihlášení párů do soutěže končí 9. srpna 2016 v 11:00 hodin místního času.

Body do žebříčků ATP a WTA.

Do žebříčku WTA nebyly hráčkám přiznány žádné body.  Ve věci mužské části zveřejnil 18. listopadu 2015 španělský deník "Marca" informaci od nově zvoleného prezidenta ITF Davida Haggertyho. Americký šéf Mezinárodní tenisové federace (ITF) uvedl, že pokud bude pokračovat neshoda mezi ITF a Asociací tenisových profesionálů (ATP), body do žebříčku ATP přiděleny nebudou. Původní dohoda o jejich distribuci byla podepsána 1. června 2011 a použita na LOH 2012 v Londýně. Vedení ITF však podle deníku odmítlo zaplatit kompenzace, zejména antukovým turnajům ATP, během konání olympiády, na kterých by nestartovali hráči účastnící se LOH v Riu de Janeiru. V reakci na to ATP odmítla obnovit dohodu z roku 2011 o přidělování bodů. Žádné bodové ohodnocení do klasifikace ATP tak přiděleno nebylo.

Herní systém a plán turnaje.

Herní systém.

Všechny soutěže se hrály ve formátu vyřazovacího systému. Do mužské a ženské dvouhry nastoupilo 64 hráčů, což představovalo šestikolový turnaj. Mužská a ženská čtyřhra zahrnovala 32 párů a smíšená čtyřhra pak 16 párů. Poražení semifinalisté odehráli zápas o bronzovou medaili.  Všechny zápasy byly hrány na dvě vítězné sady vyjma finále mužské dvouhry, které se konalo na tři vítězné sady. Tiebreak poprvé v historii uzavíral všechny sety za stavu her 6–6. V rozhodující sadě utkání smíšené čtyřhry byl uplatněn tzv. supertiebreak, v němž zvítězil pár po dosažení 10 bodů za podmínky rozdílu alespoň dvou míčů.

Herní plán.

Olympijský turnaj probíhal od soboty 6. srpna do neděle 14. srpna 2016.

Olympijští vítězové.

Mužskou dvouhru ovládl druhý hráč světa Andy Murray ze Spojeného království, jenž se tak stal prvním tenistou historie, který získal druhou zlatou olympijskou medaili ze soutěží dvouher. Do sbírky britských medailí přispěl sedmnáctým zlatem z tenisových soutěží.  Ženskou dvouhru vyhrála 22letá Mónica Puigová, figurující na 34. příčce světové klasifikace. Stala se tak prvním portorickým reprezentantem, jenž vybojoval olympijské zlato, i první nenasazenou šampionkou singlové soutěže od znovuzařazení tenisu do olympijského programu v roce 1988.  V mužské čtyřhře zvítězili Španělé Marc López s Rafaelem Nadalem. U druhého jmenovaného se jednalo o druhý zlatý kov, když triumfoval již v singlové soutěži Pekingských her 2008.  Ženskou čtyřhru opanoval sedmý nasazený ruský pár Jekatěrina Makarovová a Jelena Vesninová.  Olympijské vítězství ve smíšené čtyřhře si připsali Američané Bethanie Matteková-Sandsová a Jack Sock. Stříbrná medailistka Venus Williamsová se pátou olympijskou medailí stala druhým tenistou historie, jenž vybojoval rekordní počet pěti olympijských kovů. Na čele dané statistiky se zařadila po bok Britky Kathleen McKaneové Godfreeovéu.

Tenisový turnaj na Letních olympijských hrách 2016 probíhal v období od soboty 6. srpna do neděle 14. srpna 2016 na otevřených dvorcích v Olympijském tenisovém centru brazilského Ria de Janeira, součásti Olympijského parku Barra.

The tennis tournament at the 2016 Summer Olympics was held at the Olympic Tennis Centre, from 6 to 14 August. The competition was played on a fast hardcourt surface used in numerous North American tournaments that aims to minimize disruption for players.


Klubová kariéra.

Real Madrid (2010–2015).

Vázquez přišel do juniorského týmu Realu v roce 2007 v 16 letech. V seniorském fotbalu si poprvé zahrál za C-tým Realu v sezoně 2010/11. Svými 23 góly v sezoně 2011/12 pomohl B-týmu Realu k postupu do 2. španělské ligy. Svůj debut v 2. lize odehrál 17. srpna 2012, když odehrál závěrečných 6 minut v zápase proti Villarrealu (1:2). Svůj premiérový gól v 2. lize vstřelil 15. října 2012 proti UD Las Palmas (3:2).

RCD Espanyol (hostování).

19. srpna 2014 byl Vázquez poslán na hostování do Espanyolu hrajícím v Primera División. Svůj debut v La Lize odehrál 30. srpna 2014 proti Seville (1:2). Svůj první gól vstřelil 5. října 2014 proti Realu Sociedad (2:0). 3. června 2014 Vázquez podepsal čtyřletý kontrakt s Espanyolem za 2 miliony €.

Real Madrid (2015–).

V červnu 2015 uplanil Real na Vázqueze výstupní klauzuli a Vázquez se vrátil do Realu. Svůj debut odehrál 12. září 2015 proti svému bývalému klubu, Espanyolu (6:0). V základní sestavě se poprvé objevil o týden později v utkání s Granadou (1:0).  Svúj první gól vstřelil 30. prosince 2015 Realu Sociedad (3:1).  Vázquez se objevil i v 7 utkáních Ligy mistrů 2015/16. Ve finále proti Atléticu Madrid vstřelil gól v penaltovém rozstřelu a potvrdil tak výhru Realu (2:1 ). Následně si zahrál i v Superpoháru proti Seville. V poslední minutě nastavení nahrál Sergiu Ramosovi, který vstřelil gól a srovnal skóre zápasu na 2:2 ().  V říjnu podepsal nový kontrakt trvající do roku 2021.

Reprezentační kariéra.

Vázquez nikdy Španělsko nereprezentoval na juniorské úrovni. Svůj reprezentační debut odehrál 7. června 2016 v přátelském utkání s Gruzií (0:1).  Jeden start si připsal na ME 2016 v osmifinále s Itálií (0:2).

Lucas Vázquez Iglesias (* 1. července 1991, Curtis) je španělský fotbalista hrající za Real Madrid a španělskou fotbalovou reprezentaci na postu pravého křídelního útočníka.

Lucas Vázquez Iglesias (; born 1 July 1991) is a Spanish professional footballer who plays for Real Madrid and the Spain national team as a right winger.


Herbert Gladstone, 1st Viscount Gladstone

Kariéra.

Narodil se v budově ministerstva financí na Downing Street 11 (jeho otec byl tehdy ministrem financí). Vystudoval v Oxfordu, poté byl tajemníkem svého otce. V letech 1880–1910 byl za Liberální stranu členem Dolní sněmovny. Ve vládách svého otce zastával nižší funkce lorda pokladu (1881–1885), komisaře v úřadu veřejných prací (1885–1886), finančního tajemníka na ministerstvu války (1886) a státního podsekretáře vnitra (1892–1894), od roku 1894 byl členem Tajné rady a v letech 1894–1895 státním sekretářem veřejných prací.

Ministr vnitra a generální guvernér v jižní Africe.

V Campbell-Bannermanově a Asquithově vládě letech 1905–1910 byl ministrem vnitra a v této funkci ve spolupráci s Herbertem Samuelem inicioval četné reformy. Po nezvládnutí incidentu katolického procesí v Londýně byl kritizován premiérem Asquithem i králem Eduardem VII. a musel odstoupit z funkce, na jeho rezignaci navazovaly čtyři personální změny ve vládě (na postu ministra vnitra jej nahradil Winston Churchill). V roce 1910 byl povýšen na vikomta a povolán do Sněmovny lordů.  V květnu 1910 byl jmenován vysokým komisařem pro jižní Afriku, všechny britské provincie v této oblasti (Kapsko, Natal, Transvaal, Oranžsko) byly zároveň sloučeny v dominium Jižní Afrika a Gladstone byl jeho prvním generálním guvernérem. Afriku opustil po začátku první světové války (na funkci rezignoval v září 1914) a po návratu do Anglie se věnoval především charitě.  Byl rytířem Řádu lázně (1914) a nositelem velkokříže Řádu britského impéria (1917), získal také čestný doktorát na univerzitě v Kapském Městě, mimoto byl také smírčím soudcem a zástupcem místodržitele v hrabství Hertfordshire. V zahraniční obdržel belgický Řád koruny (1917).

Rodina.

Zemřel bez potomstva a titul vikomta jeho úmrtím zanikl.  Herbertův starší bratr William Gladstone (1840–1891) patřil k blízkým spolupracovníkům jejich otce a v letech 1865–1885 byl též členem Dolní sněmovny za liberály. Další bratr Henry Gladstone (1852–1935) zastával řadu čestných funkcí a v roce 1932 získal titul barona.

Herbert John Gladstone, 1. vikomt Gladstone ("Herbert John Gladstone, 1st Viscount Gladstone") (18. února 1854, Londýn, Anglie – 6. března 1930, Ware, Anglie) byl britský státník, nejmladší syn premiéra Williama Gladstona. Jako liberál byl třicet let poslancem Dolní sněmovny, v roce 1910 s titulem vikomta přešel do Sněmovny lordů. V letech 1905–1910 byl britským ministrem vnitra, v letech 1910-1914 generálním guvernérem v jižní Africe.

Herbert John Gladstone, 1st Viscount Gladstone, (7 January 1854 – 6 March 1930) was a British Liberal statesman. The youngest son of William Ewart Gladstone, he was Home Secretary from 1905 to 1910 and Governor-General of the Union of South Africa from 1910 to 1914.


Charles Ritchie, 1st Baron Ritchie of Dundee

Životopis.

Pocházel z bohaté podnikatelské rodiny dlouhodobě spjaté s obchodními aktivitami ve skotském Dundee. Narodil se jako třetí syn Williama Ritchie (1798–1867), který vedl rodinnou firmu "William Ritchie and Sons". Středoškolské vzdělání získal v Londýně a poté pracoval pro rodinný podnik, později vstoupil do politiky. V letech 1874–1905 byl členem Dolní sněmovny, kde reprezentoval Konzervativní stranu. V Salisburyho první vládě byl finančním tajemníkem admirality a jejím mluvčím v Dolní sněmovně (1885–1886). V druhém Salisburyho kabinetu byl prezidentem úřadu pro místní samosprávu ("President of the Local Government Board", 1886–1892) a od roku 1886 též členem Tajné rady. Nakonec byl ministrem obchodu ("President of the Board of Trade", 1895–1900), vnitra (1900–1902) a financí ("lord kancléř pokladu – Chancellor of the Exchequer"; 1902–1903). Ve funkci ministra financí se dostal do sporu s Josephem Chamberlainem a v září 1903 rezignoval. V závěru roku 1905 získal titul barona a stal se členem Sněmovny lordů, o dva týdny později zemřel v jižní Francii. Zastával také řadu čestných funkcí v rodném Skotsku a mimo jiné byl v letech 1902–1905 lordem rektorem univerzity v Aberdeenu. Dále byl smírčím soudcem v Londýně a v hrabstvích Middlesex a Buckinghamshire.  S manželkou Margaret Ower měl deset dětí. Dědicem baronského titulu byl syn Charles Ritchie, 2. baron z Dundee (1866–1948), mladší syn Harold Ritchie (1876–1918) sloužil v armádě a jako podplukovník padl v závěru první světové války 28. října 1918. Současným představitelem rodu je Charles Ritchie, 6. baron Ritchie (*1958).  Charlesův starší bratr Sir James Thomson Ritchie (1833–1912) byl v letech 1903–1904 starostou v Londýně a v roce 1903 získal titul baroneta.

Charles Thomson Ritchie, 1. baron Ritchie z Dundee (19. listopadu 1838, Dundee, Skotsko – 9. ledna 1906, Biarritz, Francie) byl britský politik, dlouholetý poslanec Dolní sněmovny za Konzervativní stranu. Na přelomu 19. a 20. století zastával několik významných funkcí ve vládě, byl ministrem obchodu (1895–1900), ministrem vnitra (1900–1902) a ministrem financí (1902–1903). V roce 1905 s titulem barona vstoupil Sněmovny lordů, krátce poté zemřel ve Francii.

Charles Thomson Ritchie, 1st Baron Ritchie of Dundee (19 November 1838 – 9 January 1906) was a British businessman and Conservative politician who sat in the House of Commons from 1874 until 1905 when he was raised to the peerage. He served as Home Secretary from 1900 to 1902 and as Chancellor of the Exchequer from 1902 to 1903.


Životopis.

Absolvovala na umělecké škole Duke Ellington School of the Arts. Její otec Dennis a matka Christine jsou pastory ve Covenant Baptist United Church of Christ a jsou označováni jako „pilíře náboženské LGBT komunity“, když Covenant Baptist Church byla jedinou církví ve Washingtonu D.C., která v roce 2007 povolovala sňatky osob stejného pohlaví.  Netají se se svou lesbickou orientací. Od září 2014 chodila se scenáristkou "Orange Is the New Black", Lauren Morelli. Dvojice se vzala v listopadu 2017.  Je tetou herce Asante Blackka, který je jedním z hvězd Netflixového seriálu "When They See Us."

Kariéra.

Studovala herectví na Juilliardu v New Yorku a v roce 2010. Na počátku své kariéry se objevovala výhradně v divadle. V roce 2011 ztvárnila Marii ve hře "Marná lásky snaha" během uvedení v The Public Theater.  Když začal vznikat seriál Netflixu, "Orange Is the New Black", založený na stejnojmenné knize od Piper Kerman se vzpomínkami na ženskou věznici, tak se Wiley o konkurzu dozvěděla od svého kamaráda z Juilliardu, Marca Ramireze, který pro pořad psal scénář. Když se Wiley dozvěděla, že její další kamarádka z Juilliardu, Danielle Brooks, získala roli v seriálu, tak ji požádala o pomoc s přípravou na konkurz, kde se ucházela o roli Poussey Washington, což je v seriálu nejlepší kamarádka postavy, kterou hraje Brooks. Konkurz se jí vydařil, a tak se objevila ve všech dvanácti epizodách první série a ve druhé řadě jí byl udělen větší prostor a stala se oblíbenou postavou mezi fanoušky. Ve třetí sérii seriálu již byla povýšena mezi hlavní postavy.  V roce 2014 se objevila v reklamě na digitální peněžní služby PayPal.  V září 2014 se objevila na titulní stránce a editorialu v Maniac Magazine. Také se objevila v OUT100 Magazine v edici z roku 2014 společně se Samem Smithem, Ellen Page a Zachary Quintem.

Samira Wiley (* 15. dubna 1987 Washington, D.C., Spojené státy americké) je americká herečka. Proslavila se rolemi Poussey Washington v seriálu "Orange Is the New Black" (2013–2017) a Moiry v seriálu "Příběh služebnice" (2017–dosud), za kterou získala cenu Emmy v kategorii nejlepší ženský herecký výkon v hostující roli v dramatickém seriálu.

Samira Denise Wiley (born April 15, 1987) is an American actress. She is best known for her starring role as Poussey Washington in the Netflix comedy-drama series "Orange Is the New Black" (2013–2019) and as Moira in the Hulu dystopian drama series "The Handmaid's Tale" (2017–present), for which she won the Primetime Emmy Award for Outstanding Guest Actress in a Drama Series.


Životopis.

Narodil se na Gibraltaru jako jediný syn námořního kapitána Sira George Greye (1767-1828), po matce Mary Whitbread (1770-1858) byl potomkem bohaté podnikatelské rodiny Whitbreadů. Vystudoval v Oxfordu, původně měl být duchovním, ale zvolil kariéru v justici a od roku 1826 působil jako úspěšný právník. V letech 1832-1852 a 1853-1874 byl členem Dolní sněmovny za Liberální stranu. Brzy po vstupu do parlamentu začal zastávat i nižší vládní funkce, v letech 1834-1835 a 1835-1839 byl státním podsekretářem kolonií, poté byl nejvyšším vojenským sudím (1839-1841), od roku 1839 byl též členem Tajné rady. Členem vlády se stal poprvé v roce 1841 krátce před pádem Melbournova kabinetu jako lord kancléř vévodství lancasterského. Po návratu liberálů k moci se v Russelově vládě stal poprvé ministrem vnitra (1846-1852). V této funkci měl zásluhu na zlepšení hygienických podmínek a veřejného zdravotnictví (krátce poté byl zřízen samostatný úřad pro zdravotnictví). Proslul také svými aktivitami v době irského hladomoru v roce 1847. Přes nabytou popularitu v roce 1852 neuspěl ve volbách.  Do parlamentu byl znovu zvolen v doplňovacích volbách v roce 1853 za město Morpeth, a i když původně odmítl účast v koaliční Aberdeenově vládě, nakonec přijal post ministra kolonií (1854-1855). V následující Palmerstonově vládě byl znovu ministrem vnitra (1855-1858). Kvůli názorovým neshodám s Palmerstonem v jeho dalším kabinetu obdržel původně jen méně vlivný post lorda kancléře vévodství lancasterského (1859-1861), ale nakonec se potřetí stal ministrem vnitra (1861-1866). V roce 1874 neuspěl ve volbách a odešel do ústraní na své sídlo "Fallodon House".  Byl ženatý s Anne Ryder (1805-1893), dcerou lichfieldského biskupa Henryho Rydera a vnučkou významného státníka 1. hraběte z Harrowby. Měli spolu jediného syna Charlese Greye (1835-1874), který sloužil v armádě, dosáhl hodnosti podplukovníka. Vnuk Edward Grey (1862-1933) byl později dlouholetým ministrem zahraničí.  Jeho sestra Jane Grey (1804-1838) byla manželkou 1. barona Northbrooka, ministra financí a námořnictva.

Sir George Grey, 2. baronet Grey ("Sir George Grey, 2nd Baronet Grey of Fallodon") (11. května 1799, Gibraltar – 9. září 1882, Fallodon Hall, Anglie) byl britský státník ze starobylého rodu Greyů, synovec premiéra 2. hraběte Greye. Čtyřicet let byl poslancem Dolní sněmovny za Liberální stranu a v několika vládách zastával různé funkce. Celkem 14 let byl ve třech funkčních obdobích britským ministrem vnitra.

Sir George Grey, 2nd Baronet, PC (11 May 1799 – 9 September 1882) was a British Whig politician. He held office under four Prime Ministers, Lord Melbourne, Lord John Russell, Lord Aberdeen, and Lord Palmerston, and notably served three times as Home Secretary.


Constantine Phipps, 1. markýz z Normanby

Constantine Phipps, 1st Marquess of Normanby

Životopis.

Pocházel ze šlechtického rodu Phippsů, mimo jiné patřil k nemanželskému potomstvu Jakuba II. Narodil se jako nejstarší syn generála a ministra Henryho Phippse, 1. hraběte z Mulgrave (1755-1831). Studoval v Etonu a Cambridge, v rodinné tradici byl poslancem Dolní sněmovny za Scarborough (1818-1820). V roce 1820 kvůli nesouhlasu s politickými názory svého otce dočasně opustil Anglii a v letech 1820-1822 žil v Itálii. Znovu byl členem Dolní sněmovny v letech 1822-1830, brzy si získal reputaci svými projevy a uplatnil se jako politický publicista, napsal také několik románů. Ve volbách v roce 1830 nekandidoval s ohledem na zdravotní stav svého otce a předpokládaný přechod do Sněmovny lordů. Rodové tituly zdědil v roce 1831 a stal se členem Horní sněmovny (do té doby jako otcův dědic vystupoval pod jménem "vikomt Normanby").  V letech 1832-1834 byl guvernérem na Jamajce, po návratu do Anglie zaujal funkci lorda strážce tajné pečeti (1834). V druhé Melbournově vládě byl místokrálem v Irsku (1835-1839), mezitím byl v roce 1838 povýšen na markýze. Od února do září 1839 zastával funkci ministra války a kolonií, poté byl ministrem vnitra (1839-1841). Po několika letech v opozici se s návratem liberálů k moci stal velvyslancem v Paříži (1846-1852), svou kariéru završil jako vyslanec ve Florencii (1854-1857). Z Toskánska byl odvolán poté, co podle názoru parlamentu projevoval nepřípustné sympatie rakouské politice v Itálii. V roce 1847 obdržel velkokříž Řádu lázně, v roce 1851 získal Podvazkový řád.

Rodina.

V roce 1818 se oženil s Mary Liddell (1798-1882), která pocházela ze staré šlechtické rodiny a byla dvorní dámou královny Viktorie. Její blízký vztah ke dvoru byl jedním z impulsů pro udělení titulu markýze jejímu manželovi v roce 1838. Měli spolu jediného syna Georga (1819-1890), který zastával vysoké funkce u dvora a ve správě kolonií. Hlavním rodovým sídlem byl zámek "Mulgrave Castle" (Yorkshire) z někdejšího majetku vévody z Buckinghamu. Z jeho bývalé titulatury také pocházel markýzát Normanby.  Jeho synovec Sir Constantine Phipps (1840-1911) byl vyslancem v Brazílii (1894-1900) a Belgii (1900-1906). Prasynovec Sir Eric Clare Edmund Phipps (1875-1945) byl také diplomatem a patřil k významným osobnostem meziválečného období jako velvyslanec v Německu (1933-1937) a Francii (1937-1939).

Constantine Henry Phipps, 1. markýz z Normanby ("Constantine Henry Phipps, 1st Marquess of Normanby, 2nd Earl of Mulgrave, 2nd Viscount Normanby, 4th Baron Mulgrave") (15. května 1797 – 28. července 1863, Londýn, Anglie) byl britský státník, byl synem generála a ministra 1. hraběte z Mulgrave. Politicky náležel k whigům, tím se již v mládí odcizil otci. Během své kariéry byl místokrálem v Irsku, ministrem vnitra a kolonií, nakonec působil jako diplomat a byl velvyslancem ve Francii a Toskánsku. V roce 1838 získal titul markýze a byl rytířem Podvazkového řádu. Pokračovatelem rodu byl jeho nejstarší syn George Phipps, 2. markýz z Normanby (1819-1890), který zastával funkce u dvora a ve správě kolonií.

Constantine Henry Phipps, 1st Marquess of Normanby (15 May 1797 – 28 July 1863), styled Viscount Normanby between 1812 and 1831 and known as The Earl of Mulgrave between 1831 and 1838, was a British Whig politician and author. He notably served as Lord Lieutenant of Ireland from 1835 to 1839 and as Home Secretary from 1839 to 1841 and was British Ambassador to France between 1846 and 1852.


Životopis.

Pocházel z obchodnické rodiny, narodil se jako nejstarší syn Munbee Goulburna (1756–1790), po matce Susannah byl potomkem šlechtické rodiny Chetwyndů. Otec vlastnil pozemky na Jamajce, statky v Gloucestershire a také dům v Londýně. Henry studoval soukromě, poté absolvoval univerzitu v Cambridge. Po dosažení plnoletosti převzal otcovské dědictví, které bylo zatíženo značnými dluhy, i když výnosy z cukrových plantáží na Jamajce činily několik tisíc liber ročně. V letech 1808–1856 byl poslancem Dolní sněmovny za stranu toryů, od roku 1831 zastupoval v parlamentu prestižní volební obvod cambridgeské univerzity. Kariéru ve státních úřadech zahájil jako státní podsekretář vnitra (1810–1812), poté byl dlouholetým státním podsekretářem války a kolonií (1812–1821), mezitím byl v roce 1814 jedním z delegátů při uzavření mírové smlouvy v USA po skončení britsko-americké války.  V Liverpoolově vládě zastával funkci státního sekretáře pro Irsko (1821–1827), od roku 1821 byl též členem irské Tajné rady. Ve Wellingtonově vládě byl ministrem financí (1828–1830), podařilo se mu snížit státní dluh a jeho úřadování přineslo také zásadní změnu v obchodu s pivem. V letech 1834–1835 byl krátce ministrem vnitra a v druhé Peelově vládě byl znovu ministrem financí (1841–1846). I když část jeho kompetencí na sebe přebíral premiér Peel, Goulburn se opět podílel na snižování státního dluhu. Ve spolupráci s Peelem prosadil zrušení obilních zákonů. Po rezignaci vlády zůstal do smrti poslancem, mimo jiné byl členem Královské společnosti a v roce 1834 obdržel čestný doktorát v Oxfordu.

Rodina.

Jeho manželkou byla od roku 1811 Jane Montagu z rodu baronů z Rokeby. Jejich jediný předčasně zemřelý syn Henry Goulburn (1813–1843) byl absolventem univerzity v Cambridge a právníkem.  V roce 1816 koupil panství "Betchworth House" (Surrey), které jeho rodině patřilo do roku 1980.  Z doby jeho působení na ministerstvu kolonií pochází pojmenování města Goulburn v Novém Jižním Walesu.  Henryho mladší bratr Edward Goulburn (1787–1868) byl právníkem, působil v několika městech jako soudce a uplatnil se jako spisovatel. Další bratr Frederick Goulburn (1788–1837) sloužil v armádě a jako koloniální úředník působil v Austrálii.

Henry Goulburn (19. března 1784, Londýn, Anglie – 12. ledna 1856, Betchworth House, Surrey, Anglie) byl britský státník. Přes čtyřicet let byl poslancem Dolní sněmovny, patřil k blízkým přátelům a spolupracovníkům Roberta Peela. Během své dlouholeté politické kariéry zastával funkce v několika vládách, byl ministrem pro Irsko (1821–1827), ministrem vnitra (1834–1835) a dvakrát ministrem financí (1828–1830, 1841–1846).

Henry Goulburn PC FRS (19 March 1784 – 12 January 1856) was a British Conservative statesman and a member of the Peelite faction after 1846.


Příběh.

Rip Hunter přicestuje zpět v čase do roku 2016, aby vytvořil tým, který mu má pomoci zabránit nesmrtelnému tyranskému Vandalu Savageovi ovládnout v Ripově současnosti (rok 2166) celý svět. V časové lodi společně prochází různými érami a místy, o kterých díky dějinným záznamům ví, že se v nich Savage nacházel, a snaží se nalézt způsob, jak jej zabít. Pronásledováni jsou však Time Mastery, organizací z budoucnosti, která chrání neměnnost časové linie a jejímž členem byl i Rip Hunter.  Ve druhé řadě seriálu se skupina Legend pod vedením Sary Lance snaží zabránit časovým anomáliím v historii, které způsobuje Reverse-Flash se svými spolupracovníky. Třetí série se věnuje souboji s démonem Mallusem. Ve čtvrté řadě Legendy bojují s démonem Neronem.

Produkce.

V lednu 2015 ohlásil producent a scenárista Greg Berlanti rané práce na spin-offu seriálu "Arrow", který by byl zaměřen na postavu Raye Palmera / Atoma (Brandon Routh). O měsíc později bylo oznámeno, že se seriál zaměří na superhrdinský tým. Ve zmíněné show, jejímiž autory jsou Greg Berlanti, Andrew Kreisberg a Marc Guggenheim a showrunnerem Phil Klemmer, se mělo objevit několik vedlejší postav ze seriálů "Arrow" a "The Flash". Natáčení pilotního dvojdílu bylo zahájeno 9. září 2015.

Vysílání.

Seriál byl stanicí The CW nasazen do vysílání v polovině televizní sezóny 2015/2016, premiéra první části pilotního dvojdílu proběhla v 21. ledna 2016. První řada čítala 16 epizod a ještě před jejím ukončením oznámila stanice dne 11. března 2016 objednání druhé řady seriálu, jejíž úvodní díl měl premiéru 13. října 2016. K původním třinácti epizodám této série byly v listopadu 2016 přidány další čtyři. Třetí řada byla objednána 8. ledna 2017, její první díl byl odvysílán 10. října 2017. Začátkem dubna 2018 byla ohlášena čtvrtá řada seriálu, která byla uvedena na podzim 2018. Pátá řada seriálu byla ohlášena 31. ledna 2019. Její úvodní díl tvořil 14. ledna 2020 závěrečnou část pětidílného crossoveru „Crisis on Infinite Earths“, na což v dalších týdnech navázaly řádné díly páté série. Dne 7. ledna 2020 televize The CW uvedla, že objednává šestou řadu seriálu.

Související seriály.

"Legends of Tomorrow" vznikl jako spin-off seriálů "Arrow" a "The Flash". Odehrává se ve stejném fikčním světě, tzv. Arrowverse, a jeho hlavní hrdinský tým je tvořen různými postavami, které byly většinou již představeny ve vedlejších rolích ve zmíněných pořadech. Kromě nich ale v "Legends" hostují i další postavy z obou seriálů, včetně hlavních hrdinů.  Během druhé řady seriálu "Legends of Tomorrow" proběhl na podzim 2016 crossover mezi třemi superhrdinskými seriály stanice The CW – "Arrow", "The Flash" a "Legends of Tomorrow", ve kterém se představila i Supergirl ze stejnojmenného seriálu. Na podzim 2017 uskutečnila stanice The CW čtyřdílný crossover mezi všemi čtyřmi seriály.  Ve třetí řadě "Legends of Tomorrow" se jako host objevil také Matt Ryan v roli lovce démonů John Constantina, který tuto postavu hrál ve vlastním seriálu a jako host se objevil i v "Arrowovi".

DC's Legends of Tomorrow (zkráceně Legends of Tomorrow) je americký akční televizní seriál, natočený podle komiksů vydavatelství DC Comics. Jedná se o spin-off seriálů "Arrow" a "The Flash", do jejichž fikčního světa je rovněž zasazen. Seriál je premiérově vysílán od 21. ledna 2016 na stanici The CW, od té doby vznikly celkem čtyři řady s 67 díly. V televizní sezóně 2019/2020 je vysílána pátá řada.

DC's Legends of Tomorrow, or simply Legends of Tomorrow, is an American superhero television series developed by Greg Berlanti, Marc Guggenheim, Andrew Kreisberg, and Phil Klemmer, who are also executive producers along with Sarah Schechter and Chris Fedak; Klemmer and Fedak serve as showrunners. The series, based on the characters of DC Comics, airs on The CW and is a spin-off featuring characters introduced in "Arrow" and "The Flash" along with new characters, set in the Arrowverse, the same fictional universe. It is the fourth series in the Arrowverse, after "Arrow", "The Flash", and "Supergirl". The series premiered in January 2016. "Legends of Tomorrow" has been renewed for a fifth season, which premiered in January 2020. In January 2020, The CW renewed the series for a sixth season, which is set to premiere in midseason 2021.


Dějiny.

V roce 1649 byl Diego Velázquez jako dvorní malíř španělského krále Filipa IV. poslán do Říma, aby zakoupil umělecká díla pro Alcázar v Madridu. Byla to Velázquezova druhá cesta do Itálie a vezl si s sebou zotročeného muže Juana de Pareja, malíře afrického původu narozeného v Seville, který pracoval jako jeho pomocník v umělecké dílně. Během svého pobytu v Římě namaloval Velázquez olejomalbu s portrétem Juana de Pareja, která byla vystavena v rámci výstavy obrazů v Pantheonu dne 19. března 1650. Podle Velázquezova životopisce Antonia Palomina obraz vystavený „v křížové chodbě rotundy (kde je pohřben Raffael z Urbina)... sklidil všeobecný úspěch, neboť podle názoru všech malířů z nejrůznějších zemí vypadaly všechny ostatní portréty jako obrazy, a pouze tento byl jako skutečný.“  Velázquez namaloval portrét Juan de Pareja ve své dílně, jako cvičení v rámci přípravy na oficiální portrét papeže Innocenta X. Papež, brunátný ve tváři, vyobrazen ve světle růžových a karmínových šatech, představoval barevně i kompozičně složité zadání. Navíc, šlo o portrétování se živým modelem, byl Velázquez nucen pracovat rychle a přitom zachytit podstatu papežova charakteru. Portrét Juana de Pareja odráží Velázquezovo zkoumání obtíží, s nimiž předpokládal, že se setká při tvorbě papežově portrétu. Otrok je oblečen v elegantním oděvu s límcem, který se často nenosil ani u panovnického dvora, a se šerpou přes rameno, kterou nosili vysocí hodnostáři. Aby vyrovnal omezenou paletu barev, Velázquez zvolil volnou, téměř impresionistickou podobu tahů štětcem, čímž portrétovanému dodává intenzivní živý vzhled. Palomino o tomto i ostatních římských portrétech píšeː „Všechny tyto portréty namaloval dlouhými tahy stejně jako velký Tizian a o nic hůře.“  Za tento obraz byl Velázquez přijat za člena Římské akademie (1650).  Juan de Pareja (asi 1610–1670) se stal umělcem a v roce 1654 byl Velázquezem propuštěn.

Vlastnictví a kopie.

Vlastnictví obrazu mezi jeho první výstavou v Pantheonu v Římě v roce 1650 a koncem osmnáctého století není známo. Ve Španělsku není o malbě žádný záznam. Nejstarší zmínka o vlastnictví obrazu se objevuje v eseji napsaném v roce 1765 Franciscem Preciadem, ředitelem Královské španělské akademie v Římě. Uvádí, že obraz vlastní kardinál Trajano D'Acquaviva (1694-1747), který žije v Římě.  Obraz se pak znovu objeví v záznamech jako součást sbírky vévodů z Baranella (kardinál Tomasso Ruffo, † 1753) v Neapoli. V letech 1764 až 1798 je registrován jako součást sbírky sira Williama Hamiltona, britského velvyslance v Neapolském království. Soupis inventáře Palazzo Sessa, jeho rezidence v Neapoli, obsahuje „portrét maurského otroka od Velázqueze“. Když opustil Neapol, poslal Hamilton portrét spolu s dalšími díly do Londýna k úschově, na palubě lodi Fondroyant, vlajkové lodi lorda Nelsona. Hamilton se vrátil do Anglie těžce zadlužený a portrét byl vydražen v aukčním domě Christie's v roce 1801. V aukčním katalogu byl obraz uveden jako Velazquezův „Portrét maurského otroka, který byl v jeho službě a stal se velkým malířem“. Prodal se za 39 guinejí a znovu zmizel ze záznamu.  Později se objevil ve sbírce Jacoba Pleydell-Bouverie, 2. hraběte Radnora na hradě Longfordu v Salisbury. V katalogu sbírky rodiny Radnorů, zveřejněné v roce 1909, se uvádí, že portrét byl součástí sbírky do roku 1814 a mohl být získán v roce 1811. Zůstal ve vlastnictví rodiny Radnorů více než 150 let, dokud nebyl 27. listopadu 1970 prodán v Christie's v Londýně za rekordní částku 2 310 000 liber (v přepočtu 2 200 000 guinejí nebo 5 544 000 dolarů). Byl to první obraz, který se prodal za více než 1 000 000 liber, čímž se stanovil nový rekord v ceně obrazů prodaných v aukci.  Obraz je považován za jednu z „nejvýznamnějších akvizic v historii muzea“. Theodore Rousseau, hlavní kurátor muzea, uvedl, že obraz je „jedním z nejkrásnějších uměleckých děl, která se v současné době na trh dostalo“.  Nejlepší a nejznámější kopie patří Hispánské společnosti Ameriky v New Yorku. Kopie Hispánské společnosti je považována za malovanou podle originálu v době, kdy byl ve sbírce hraběte Radnora na hradě Longford. Existuje teorie, že kopii Hispánské společnosti namaloval samotný model, Juan de Pareja.

Odkaz a vliv.

Portrét inspiroval slavný román "Já, Juan de Pareja" z roku 1965 od Elizabeth Borton de Treviño. Román získal dětskou literární cenu Newbery Medal v roce 1966.  Velazquezův obraz interpretoval surrealistický malíř Salvador Dalí ve svém díle "z" roku 1960 "Portrét Juan de Pareja, Velázquezova pomocníka," který je ve sbírce Minneapolis Institute of Art"."  Francouzsko-senegalský umělec Iba N'Diaye zakomponoval Velázquezův portrét do svého obrazu z roku 1986, "Juan de Pareja agresse par les chiens ("Juan de Pareja ohrožený psy")".  Ústředním tématem hry 2012 "Znechucený" Ayada Akhtara je obraz protagonisty, jihoasijského muslimského muže, který namaloval svou bílou manželku ve stylu portrétu "Juana de Pareja".

Juan de Pareja je obraz španělského umělce Diega Velázqueze, portrét jeho asistenta Juana de Pareja, významného malíře, který byl v době, kdy byl obraz dokončen, Velázquezovým otrokem. Velázquez namaloval portrét v Římě v roce 1650.

The Portrait of Juan de Pareja is a painting by Spanish artist Diego Velázquez of his assistant Juan de Pareja, a notable painter in his own right, who was enslaved and owned by Velázquez at the time the painting was completed. Velázquez painted the portrait in Rome, while traveling in Italy, in 1650. It is the earliest known portrait of a Spanish man of African descent.


Život.

Když byl Gillum v první třídě, jeho rodiče se rozvedli. V té době byl jeho otec docentem na Kalifornské univerzitě. Gillum zůstal s matkou se kterou se poté přestěhoval ke svým prarodičům do Berkeley, Kalifornie. Později se stěhovali znovu, tentokrát do Oaklandu, přesto nadále studoval na škole v Berkeley. Když bylo Gillumovi 12 let, začala jeho matka chodit s ženou jménem Melissa Mills.  Gillum zpočátku matku nepodporoval. Přesto později její novou známost přijmul jako člena rodiny a vyrůstal v její blízkosti., Mills začínala mít deprese z léků, které brala, aby léčila svojí bipolární afektivní poruchu. Jednoho dne, přišel Gerald domů a nalezl Mills mrtvou, zemřela na předávkování. Tyto detaily popisuje v poslední sloce písně „Everything Will Be OK", která vyšla na jeho třetím albu "When It's Dark Out."

Kariéra.

2008–14: Začátek kariéry.

Začal jako hudební producent a zároveň se také začínal věnovat prvním singlům, zatímco stále studoval na Loyolské Univerzitě v New Orleans. V začátcích jeho kariéry se stal členem místní hip hopové skupiny zvané „The Bay Boyz", který vydala pár svých singlů na jejich oficiální Myspace stránce. V roce 2010, G-Eazy začínal nabírat popularitu, která mu otevírala nové možnosti.  G-Eazy v srpnu 2011 vydal svůj zřejmě nejznámějši mixtape "The Endless Summer". Roku 2012, se zúčastnil Vans Warped Tour. V červnu roku 2012, oznámil Excellent Adventure Tour, ve které účinkoval i Hoodie Allen. Tito dva působili ve městech po celých Spojených státech včetně Pittsburghu, St. Louis, Columbusu, Des Moines, New Orleans, Atlanty, Austinu, a Filadelfie. 26. září 2012 vydal jeho první studiové album "Must Be Nice". Toto album se umístilo třetí v hudebním Hip-Hopovém žebřičku iTunes.  V lednu 2014 oznámil „These Things Happen Tour" ve které účinkovali i rappeři Rockie Fresh, KYLE a Tory Lanez. Tour měla 40 zastávek v USA a Kanadě a trvala až do dubna 2014.

2014–současnost:.

Svojí druhou desku "These Things Happen" vydal 23. čevna 2014. Album se umísťovalo na předních příčkách hudebních žebříčků ve Spojených státech a prodalo se ho kolem 265 000 kopií až do dnešního dne. V roce 2014 se svojí tour navštívil také Austrálii a Nový Zéland. Bylo to poprvé, kdy účinkoval jinde než v Severní Americe.  V roce 2015 hrál na významných festivalech včetně Lollapalooza, Electric Forest, Bonnaroo, Outside Lands a Made in America. Jeho třetí album "When It's Dark Out" bylo vydáno 4. prosince 2015. Na začátku roku 2016 zahájil svou druhou světovou tour. Tour se konala po Spojených státech, Evropě a Austrálii. Jeho singl „Me, Myself & I" se umístil na sedmém místě v americkém hudebním žebříčku "Billboard" Hot 100.  V květnu 2016, G-Eazy oznámil, že bude spolupracovat na singlu s Britney Spears. Singl byl vydán 15. června 2016 a byl zařazen i na deváté studiové album Britney Spears. V prosinci roku 2017 vydal zatím svoje poslední album The Beautiful & Damned.

Studium.

Po absolvování střední školy Berkeley High School se přestěhoval do New Orleans aby mohl navštěvovat zdejší Loyolskou Univerzitu. Studoval marketing, produkci a obchod. V roce 2011 absolvoval i Loyolskou Univerzitu.

Gerald Earl Gillum (* 24. května, 1989), známější pod pseudonymem G-Eazy, je americký rapper a hudební producent z Oaklandu, Kalifornie. Jeho první album s názvem "Must Be Nice" bylo vydáno 26. září 2012. Jeho třetí studiové album s názvem "When It's Dark Out" bylo vydáno 4. prosince 2015 a dostalo se i do první desítky amerického hudebního žebříčku "Billboard" Hot 100.

Gerald Earl Gillum (born May 24, 1989), known professionally as G-Eazy, is an American rapper. His first major-label album, "These Things Happen", was released on June 23, 2014, and peaked at number 3 on the US "Billboard" 200. His second studio album, "When It's Dark Out", was released on December 4, 2015. It featured the single "Me, Myself & I", which reached the top 10 of the US "Billboard" Hot 100. His third album, "The Beautiful & Damned", was released on December 15, 2017, featuring "No Limit" which reached number 4 of the US "Billboard" Hot 100. His EP "B-Sides," released on June 27, 2019 (updated on August 22 and September 19, 2019), included all the songs that didn't make it to his upcoming album "These Things Happen Too," expected to be released in 2020.


Algernon Percy, 6. vévoda z Northumberlandu

Algernon Percy, 6th Duke of Northumberland

Životopis.

Pocházel z významného šlechtického rodu Percyů, narodil se jako třetí syn George Percyho, 2. hraběte z Beverley a pozdějšího 5. vévody z Northumberlandu (1778–1867), po matce pocházel ze skotské rodiny markýzů z Bute. Měl dva starší bratry (oba nesli jméno Algernon), kteří zemřeli v dětství. Studoval v Etonu a poté sloužil v armádě, v hodnosti kapitána odešel do výslužby (1837). Mezitím od roku 1830 jako otcův dědic užíval titul "lord Lovaine" a v letech 1831–1832 byl krátce členem Dolní sněmovny. V roce 1834 krátce zastával hodnost finančního inspektora dvora irského místokrále markýze Wellesleye. Ve volbách do Dolní sněmovny kandidoval neúspěšně v letech 1841 a 1847, do parlamentu se znovu dostal až v roce 1852 za hrabství Northumberland a poslancem zůstal do roku 1865.  V druhé Derbyho vládě zastával několik nižších funkcí, byl civilním lordem admirality (1858–1859), generálním intendantem armády ("Paymaster General") a viceprezidentem úřadu pro obchod (1859), od roku 1859 byl též členem Tajné rady. V roce 1867 po otci zdědil titul vévody z Northumberlandu a stal se členem Sněmovny lordů. Souběžně začal zastávat čestné hodnosti v hrabství Northumberland, kde byl nakonec v letech 1877–1899 lordem místodržitelem. V Disraeliho vládě zastával úřad lorda strážce tajné pečeti (1878–1880), z titulu této funkce byl v letech 1878-1880 zároveň předsedou vládní komise pro dobročinné ústavy v Londýně. Získal čestný doktorát na univerzitě v Durhamu a v letech 1883–1892 byl prezidentem Královského archeologického institutu. V roce 1886 získal Podvazkový řád, dále byl též smírčím soudcem a zástupcem místodržitele v hrabství Surrey. Zemřel na hlavním rodovém sídle "Alnwick Castle" (Northumberland), je pohřben v rodové hrobce ve Westminsterském opatství.

Rodina.

Od roku 1845 byla jeho manželkou Louisa Drummond (1813–1890), dcera a dědička bankéře a politika Henryho Drummonda (1786–1860). Po otci zdědila panství "Albury Park" (Surrey), které zůstalo až do 21. století v majetku vévodů z Northumberlandu. Šestý vévoda z Northumberlandu měl dva syny, dědicem titulů a majetku byl Henry Percy, 7. vévoda z Northumberlandu (1846–1918), dlouholetý člen Dolní sněmovny, který později zastával čestné hodnosti u dvora. Mladší syn lord Algernon Percy (1851–1933) byl poslancem Dolní sněmovny.  Mladší bratr šestého vévody, lord Josceline Percy (1811–1881), byl absolventem cambridgeské univerzity a několik let členem Dolní sněmovny. Další bratr lord Henry Percy (1817–1877) sloužil v armádě a dosáhl hodnosti generála.

Algernon George Percy, 6. vévoda z Northumberlandu ("Algernon George Percy, 6th Duke of Northumberland, 7th Earl of Northumberland, 6th Earl Percy, 3rd Earl of Beverley, 7th Baron Warkworth, 7th Baron Percy") (20. května 1810, Londýn, Anglie – 2. ledna 1899, Alnwick Castle, Anglie) byl britský politik z bohaté šlechtické rodiny. Patřil k nejbohatší pozemkové aristokracii v Anglii, byl dlouholetým členem Dolní sněmovny za konzervativní stranu. V nižších funkcích byl členem několika vlád druhé poloviny 19. století, od roku 1867 byl jako dědic titulu vévody členem Sněmovny lordů. Zastával řadu čestných hodností a v roce 1886 získal Podvazkový řád.

Algernon George Percy, 6th Duke of Northumberland, (20 May 1810 – 2 January 1899), styled Lord Lovaine between 1830 and 1865 and Earl Percy between 1865 and 1867, was a British Conservative politician. He held office under the Earl of Derby as Paymaster-General and Vice-President of the Board of Trade in 1859 and under Benjamin Disraeli as Lord Privy Seal between 1878 and 1880.


Historie.

V dubnu 2012 opustili Oskar Montelius, Rikard Sundén, Daniel Mullback a Daniel Mÿhr kapelu Sabaton a společně s Nilsem Patrikem Johanssonem založili skupinu Civil War. K té se připojil i Stefan Eriksson. V listopadu 2012 vydali přes Despotz Records extended play "Civil War".  Rok na to následovalo debutové album "The Killer Angels", které se ve Švédsku stalo zlaté (alba se prodalo více jak 20 000 kusů). Po vydání alba začali Civil War vystupovat na festivalech po Švédsku a v únoru 2014 se vydali na své první evropské turné. Během něho navštívili i Česko, kde zahráli v pražském klubu Storm. Jako sedmý člen se ke kapele připojil kytarista Petrus Granar.  Kapela poté podepsala smlouvu s vydavatelstvím Napalm Records a začala připravovat druhé studiové album, "Gods and Generals", které vydala v květnu 2015. Krátce před vydáním prvního singlu, „Bay of Pigs“, Civil War opustili Oskar Montelius a Stefan Eriksson. Místo hledání náhrady na post baskytaristy se kapela rozhodla pokračovat v pěti členech. 4. listopadu 2016 vyšlo třetí album, které dostalo název "The Last Full Measure". Na konci roku 2016 se Johansson rozhodl bez dalších oznámení opustit skupinu. Ostatní členové k tomu prohlásili, že najdou nového zpěváka a všechna ohlášená vystoupení odehrají podle plánu. Jako náhrada byl vybrán americký zpěvák Kelly Sundown.  Na začátku roku 2018 se Civil War zúčastnili jako „speciální host“ evropského turné skupiny Gloryhammer, během něhož odehráli i vystoupení ve Zlíně. Během zbytku roku 2018 skupina plánuje napsat a nahrát nové písně pro připravované album, které by mohlo vyjít do konce téhož roku.

Civil War je švédská heavymetalová kapela založená v roce 2012 bývalými členy kapely Sabaton. Stejně jako v Sabaton, i zde se členové při psaní textů nechávají inspirovat válkou a historickými bitvami.

Civil War is a power metal band from Falun, Sweden formed in 2012 by several former members of Sabaton. The band adopted the same lyrical themes of war and historical battles that were characteristic of Sabaton. However, unlike Sabaton, many of Civil War's songs focus on American history and conflicts, whereas Sabaton's songs are primarily about European history and conflicts.


James Edward Cecil, 4. markýz ze Salisbury

James Gascoyne-Cecil, 4th Marquess of Salisbury

Původ a mládí.

Narodil se jako nejstarší syn 3. markýze ze Salisbury a jeho manželky Georginy, rozené Alderson (1833-1899). Svého otce doprovázel na diplomatických cestách, zúčastnil se konference v Istanbulu (1876–1877) a kongresu v Berlíně (1878). Studoval na elitní škole v Etonu a na oxfordské univerzitě, kde v roce 1885 dosáhl titulu bakaláře. Od roku 1885 byl poslancem Dolní sněmovny, v roce 1892 sice mandát ztratil, ale v následujícím roce se do parlamentu vrátil v doplňovacích volbách. Krátce sloužil v armádě a zúčastnil se búrské války.

Politická kariéra.

V letech 1900-1903 byl státním podsekretářem zahraničí, v roce 1903 po otci zdědil titul markýze ze Salisbury a vstoupil do Sněmovny lordů (do té doby jako otcův dědic užíval titul vikomt Cranborne), v souvislosti s tím také změnil svou pozici ve vládě. Tehdejším ministrem zahraničí byl 5. markýz z Lansdowne a zažitá tradice neumožňovala, aby ministr i jeho náměstek zasedali ve Sněmovně lordů. Nový markýz ze Salisbury se proto vzdal postu na ministerstvu zahraničí a členem vlády zůstal jako lord strážce tajné pečeti (1903-1905), v roce 1903 byl zároveň uveden do Tajné rady, od března do prosince 1905 provizorně spravoval také ministerstvo obchodu. Po pádu konzervativní vlády v roce 1905 byl dlouhodobě v opozici, vliv si ale udržoval jako přední mluvčí Konzervativní strany ve Sněmovně lordů a v roce 1917 obdržel Podvazkový řád. Do vlády se vrátil po první světové válce, byl lordem prezidentem Tajné rady (1922-1924) a znovu lordem strážcem tajné pečeti (1924-1929). Předseda Sněmovny lordů 1925-1929, poté byl znovu v opozici, v roce 1931 proslul kritikou zákona o Indii. Při korunovaci Jiřího VI. v roce 1937 zastával čestnou hodnost lorda korunovačního nejvyššího hofmistra.  V roce 1887 se oženil s Cicely Gore (1867–1955), dcerou 5. hraběte z Arranu. Měli spolu čtyři děti, nejstarší syn 5. markýz ze Salisbury byl ministrem v Churchillových koaličních vládách, mladší syn lord David Cecil (1902–1986) proslul jako spisovatel. Dcera Mary Alice (1895-1988) se provdala za 10. vévodu z Devonshire a v letech 1953–1966 byla nejvyšší hofmistryní královny Alžběty II.

James Edward Hubert Gascoyne-Cecil, 4. markýz ze Salisbury ("James Edward Hubert Gascoyne-Cecil, 4 Marquess of" "Salisbury, 10 Viscount Cranborne, 10 Baron Cecil of Essendon") (23. října1861 Londýn – 4. dubna 1947 Londýn) byl britský státník z významného šlechtického rodu Cecilů, byl synem trojnásobného premiéra 3. markýze ze Salisbury. V období mezi dvěma světovými válkami v koaličních vládách zastával několik ministerských funkcí a byl také předsedou Sněmovny lordů.

James Edward Hubert Gascoyne-Cecil, 4th Marquess of Salisbury, (23 October 1861 – 4 April 1947), known as Viscount Cranborne from 1868 to 1903, was a British statesman.


Příčiny vzniku nezávislého Finska.

Území dnešního Finska bylo od roku 1809 součástí ruského impéria jako autonomní velkoknížectví spojené s Ruskem personální unií (ruský car byl finským velkoknížetem). Nicméně i přes finské snahy o zachování finské autonomie a snahy nedopadnout podobně jako Poláci v "Kongresovce", se Rusové snažil o rusifikaci Finska, která zesílila po roce 1898, kdy se generálním guvernérem stal Nikolaj Ivanovič Bobrikov, který byl jejím velkým zastáncem. Dalším generálním guvernérem, který byl zastáncem rusifikace Finska, byl Franz Albert Seyn.  Situace se změnila po Únorové revoluci, kdy abdikoval car a velkokníže Mikuláš II. a podle finských politiků byla rusko-finská unie u konce, jelikož cara Mikuláše na trůnu nevystřídal ani jeho syn Alexej ani bratr Michail Alexandrovič. Předpokládali tak, že carovy pravomoci budou přesunuty na Finský parlament, což však ruská dočasná vláda nemohla přijmout.  V parlamentu socialisté podali návrh, který omezoval ruský vliv na domácí události, ale nijak se nedotkl moci ruské vlády v záležitostech obrany a zahraniční politiky. Pro Prozatímní vládu ale byl příliš radikální. Protože parlament překročil svou pravomoc, byl rozpuštěn. Nové volby slibovaly dosavadní menšině šanci získat většinu, která by podle jejich přesvědčení mohla vylepšit porozumění s Ruskem. Nesocialisté chtěli spolupracovat s Prozatímní vládou také proto, že se báli, že moc socialistů poroste a vyústí v radikální reformy, jako třeba rovné volební právo v obecních volbách a pozemkovou reformu. Většina měla ale samozřejmě úplně opačný názor a neakceptovala právo ruské dočasné vlády rozpustit Parlament. Když se parlament po letní recesi v srpnu 1917 znovu sešel, byly přítomny jen skupiny podporující návrh. Ruské jednotky obsadily sněmovnu, parlament byl rozpuštěn a byly vypsány nové volby. Výsledkem byla malá buržoazní většina a zcela nesocialistický senát.  Říjnová revoluce zcela změnila dosavadní situaci. 15. listopadu 1917 bolševici vyhlásili obecné právo na sebeurčení včetně práva na úplné odtržení pro všechny národy Ruska. Kvůli obavám z vývoje v Rusku a doma ve Finsku navrhl nesocialistický senát parlamentu Vyhlášení nezávislosti Finska, se kterým parlament souhlasil 6. prosince. Ruská revoluční vláda vyhlášení o nezávislosti přijala až téměř po měsíci, 4. ledna 1918. Německo a skandinávské státy nezávislost Finska vzápětí uznaly také.  Finsko prošlo od ledna do května 1918 krátkou, ale hořkou občanskou válku (finsky sisällissota). Finská vláda porazila socialistické povstání rudých, kteří vyhlásili Finskou socialistickou dělnickou republiku. Vůdcem bílých byl Pehr Evind Svinhufvud a jejich velitelem generál baron Carl Gustaf Emil Mannerheim (oba regenti). Vítězství bílých v občanské válce bylo dosaženo za podpory císařského Německa.  I přes tradiční monarchistické zaměření velké části Finů, ale především díky odporu k carskému systému, podal finský Senát při vyhlášení finské nezávislosti návrh na republikánské zřízení. Monarchie však byla pro Finsko tradiční a mezinárodní situace tomu nahrávala. Navíc Finové věřili, že monarchie nastolí tak silný systém, že zabrání dalším povstáním nebo případně další občanské válce. Pro monarchii hrálo také to, že její odpůrci – socialisté – v parlamentu chyběli a konzervativci tak měli většinu.  Jelikož ve Finsku neproběhla revoluce jako např. v Rusku, bylo Zemské zřízení Gustava III. vykládáno jako platné a panovnická moc byla svěřena regentovi do doby než bude řádně zvolen panovník. Prvním regentem byl v květnu 1918 zvolen Pehr Evind Svinhufvud. Ten posléze jmenoval Paasikiviho promonarchistickou vládu. Ovšem ani jeden z návrhů konstituční monarchie nezískal v parlamentu pětišestinovou potřebnou většinu. Po druhém neúspěchu tak vláda začala urychleně hledat nového panovníka podle Zemského zřízení z roku 1772.

Kandidáti na trůn.

Jelikož se o žádném Finovi jako králi nedalo uvažovat, musela se vláda obrátit do zahraničí. Při hledání nového panovníka padla volba na Německo, kde byli zdejší princové a knížata "hojným vývozním artiklem" (např. Albert Sasko-Kobursko-Gothajský, Leopold I. Belgický, Ferdinand II. Portugalský, Jiří I. Řecký, Karel I. Rumunský, Ferdinand I. Bulharský, Ferdinand I. Rumunský, Vilém Wied, atd.). Finští politici, kteří byli do jisté míry „císařtější než císař“, se nechtěli spokojit jako králem s nikým menším než samotným synem císaře Viléma II. princem Oskarem. Proto také regent Svinhufvud navštívil Viléma II. a přesvědčoval ho, aby souhlasil s Oskarovým nástupem na trůn. Pro německou stranu by ale takový krok byl velice riskantní a tak se Finové museli porozhlédnout jinde.  Někteří monarchisté doufali, že by se králem stát sám baron Mannerheim, ale on tuto možnost odmítl.  Nakonec se Finové spokojili s "pouhým" švagrem císaře Viléma II., hesensko-kasselským lankrabětem Fridrichem Karlem, který jako švagr císaře Viléma II. představoval pro Finy německou podporu a navíc byl luterán jako většina Finů. A tak tedy 9. října 1918 finský parlament nabídl Fridrichu Karlovi novou finskou korunu. Fridrich Karel by jako král vládl pod jménem "Väinö I.", "Karel (Kaarle I)" nebo "Fredrik Kaarle". Bylo také v plánu oženit jeho nejstaršího syna a následníka trůnu s finskou šlechtičnou.  Pro budoucího krále byla vyrobena nová královská koruna. Oficiální titul krále měl být: "Jeho Veličenstvo, král Finska a Karélie, velkovévoda Laponska, vévoda Aland, pán Kalevy a severu" (finsky "Suomen ja Karjalan kuningas, Ahvenanmaan herttua, Lapinmaan suuriruhtinas, Kalevan ja Pohjolan isäntä").

Finské království (finsky: "Suomen kuningaskunta", švédsky: "Kungariket Finland") je označení krátkého historického období finských dějin, kdy ke konci první světové války byla vyhlášena nezávislost Finska na ruské říši poté, co car Mikuláš II. abdikoval a skončila rusko-finská unie. Nově nezávislé Finsko zůstalo monarchií a mělo být prohlášeno královstvím. Králem byl zvolen Fridrich Karel Hesenský (švagr císaře Viléma II.). Po celou dobu existence nezávislé finské monarchie vládli jako regenti Pehr Evind Svinhufvud a Carl Gustaf Emil Mannerheim. Kvůli německé prohře ve válce ale nakonec k realizaci nedošlo a Fridrich Karel Hesenský se musel vzdát trůnu.

There was an attempt to establish a monarchy in Finland in 1918 (; ). In the aftermath of the Finnish Declaration of Independence from Russia in December 1917 and the Finnish Civil War from January–May 1918, the victorious Whites in the Parliament of Finland considered making the newly independent Finland a kingdom and creating a monarchy. The attempt came to naught; the king-elect never reigned nor came to Finland, and republican victories in the next election ensured the proposal was abandoned.


Vývoj a konstrukce.

V roce 1956 oslovila US Army (konkrétně sekce Transportation Corps) letecké společnosti o návrhy na lehké víceúčelové vozidlo, které by kombinovalo všestrannost a operativní lehkost jeepu se schopností přeletět náročný nebo nesjízdný terén. Armádní činitelé si představovali jednoduchý a přitom robustní stroj („flying jeep“ nebo „aerial jeep“, létající jeep) schopný dopředného letu v malé výšce a režimu visení, který by po určitou dobu unesl 450 kg nákladu v letové hladině mezi 1,5 – 4 m. Návrhy vytvořilo vícero firem, z nich byly na začátku roku 1957 pro vývoj prototypů vybrány společnosti Curtiss-Wright, Piasecki Aircraft Corporation a Chrysler.  Firma Piasecki Aircraft Corporation představila letadlo se dvěma tandemovými třílistými krytými rotory poháněnými dvěma pístovými motory Lycoming O-360-A2A o výkonu 134 kW každý. Pilot a jeden cestující seděli na sedačkách mezi rotory. První ze dvou prototypů označený původně Model 59K Skycar a později přejmenovaný Piaseckim na Airgeep dostal armádní označení VZ-8P. Poprvé vzlétl 22. září 1958.  Poté byly pístové motory nahrazeny jedním turbohřídelovým motorem Turbomeca Artouste o výkonu 317 kW. V této podobě létal až do června 1959. Byl zapůjčen námořnictvu (US Navy) pod označením Model 59N, která jej vybavila plováky. Po navrácení stroje US Army byl motor Turbomeca Artouste nahrazen lehčím a výkonnějším typem Garrett AiResearch TPE331-6 o výkonu 410 kW.  Druhý prototyp byl zkonstruován s modifikovaným designem a označen Piaseckim jako Model 59H AirGeep II a armádou jako VZ-8P (B). Byl poháněn 2 motory Turbomeca Artouste, vybaven katapultovacím sedadlem pro pilota a ko-pilota/střelce a navíc měl tři sedačky pro další pasažéry. Byl také vybaven poháněným tříkolovým podvozkem pro zvýšení pozemní mobility. Tento druhý prototyp vzlétl poprvé 15. února 1962, pilotoval jej "Tommy" Atkins.  Airgeep mohl operovat nízko nad zemí a byl stabilní v letu. Díky nízké letové hladině se stroj vyhl radarové detekci. I přes jeho kvality a výhody nad dvěma konkurenty v konkurzu (Chrysler VZ-6, Curtiss-Wright VZ-7) se armáda rozhodla, že koncepce „létající jeep“ je nevhodná pro moderní bojiště a soustředila se na vývoj konvenční helikoptéry.

Specifikace (VZ-8P (B)).

Data z: "Flying Jeeps: The US Army's Search for the Ultimate 'Vehicle

Piasecki VZ-8 Airgeep (původním továrním označením Model 59K Skycar) bylo americké letadlo VTOL postavené koncem 50. let 20. století na objednávku US Army společností Piasecki Aircraft Corporation. Šlo o konstrukci se dvěma zaplášťovanými rotory v trupu. Stroj byl schopen vertikálního vzletu a přistání (VTOL).

The Piasecki VZ-8 Airgeep (company designation PA-59) was a prototype vertical takeoff and landing (VTOL) aircraft developed by Piasecki Aircraft. The Airgeep was developed to fulfill a U.S. Army Transportation Research Command contract for a flying jeep in 1957. The flying jeep was envisioned to be smaller and easier to fly than a helicopter.