Architektura.

Vlastní zámecký areál má obdélníkový půdorys, který je obehnán 1,2 km dlouhou zdí s devíti původně asi 40 m vysokými věžemi a 27 m širokým vodním příkopem. Na západní straně je hradba přerušena opevněnou obytnou věží. Má čtvercový půdorys o délce 16,20 m a šest pater. Tloušťka její stěny dosahuje asi 3,30 m. Vlastní zámecké budovy tvoří pavilon krále a pavilon královny v jižní části areálu stojící proti sobě a mezi nimi je nádvoří. Severně od nich stojí zámecká kaple Sainte-Chapelle, která byla postavena v letech 1380-1552 a je velmi podobná stejnojmenné kapli na ostrově Cité v Paříži.

Historie.

Vincenneský lesík byl oblíbeným loveckým revírem krále Ludvíka VII., který kolem roku 1150 nechal postavil uprostřed lesů lovecký zámeček. Ve 13. století jej králové Ludvík IX. a Filip II. August nechali přestavět na královský hrad. V tomto loveckém zámečku zemřeli Ludvík X. Francouzský a Karel IV., poslední Kapetovci na francouzském trůnu. Karlův následovník Filip VI. plánoval od roku 1337 zřízení donjonu v západní části objektu, jehož stavba proběhla během stoleté války za vlády Jana II. a jeho nejstaršího syna Karla V. a byla dokončena v roce 1373. V těchto dobách sloužila dobře opevněná pevnost jako králova rezidence. V 17. století připojil Louis Le Vau, královský architekt Ludvíka XIV. dvě křídla, pavilon krále a pavilon královny. Zámek se stal třetí královskou rezidencí. Když jej královský dvůr opustil, sloužil Vincennes jako státní vězení, kde byli mj. vězněni markýz de Sade, hrabě Mirabeau nebo Denis Diderot. V roce 1739 byla v zámku založena manufaktura na výrobu porcelánu, která v roce 1756 přesídlila do města Sèvres. Za Velké francouzské revoluce od roku 1796 byl zámek využíván rovněž jako arzenál. V roce 1804 byl v hradním příkopu popraven Louis Antoine Henri de Bourbon Condé, vévoda d'Enghien na příkaz Napoleona za údajné spiknutí. 15. října 1917 zde byla popravena Mata Hari za údajnou špionáž pro Německo.  Zámecký park byl v 19. století přeměněn ve stylu anglické zahrady. Napoleon III. předal území o rozloze téměř 10 km v roce 1860 jako veřejné prostranství městu Paříži.  V roce 1940 byl zámek sídlem francouzského generálního štábu při neúspěšné obraně země proti německé invazi, poté jej do roku 1944 obývala okupační německá armáda.  V roce 1964 zvažoval tehdejší francouzský prezident Charles de Gaulle přeložení svého sídla z Elysejského paláce v centru Paříže do Vincennes, avšak z plánu sešlo.  Zámek dodnes slouží ministerstvu obrany, které zde umístilo vojenský archiv a centrum vojenského historického výzkumu a rovněž ministerstvu kultury, jehož středisko pro historické památky zde rovněž sídlí.  Od roku 1988 proběhly rozsáhlé rekonstrukční práce prováděné ministerstvem kultury a ministerstvem obrany. Zámecká kaple a donjon byly pečlivě restaurovány.

Zámek Vincennes (fr. "Château de Vincennes") je zámek ve Francii, který se nachází ve městě Vincennes na jihovýchodním okraji Paříže. Jedná se původně o královský hrad. Jeho donjon je 50 metrů vysoký a je jeden z nejvyšších ve Francii.

The Château de Vincennes is a massive 14th and 17th century French royal fortress in the town of Vincennes, to the east of Paris, now a suburb of the metropolis.


Popis.

Hlazence jsou jednoleté nebo vytrvalé byliny nebo nízké keře. Odění se zpravidla skládá z vícebuněčných, žláznatých nebo vidličnatých chlupů, výjimečně jsou lysé. Listy jsou přisedlé nebo řapíkaté, zpravidla vstřícné a křižmostojné nebo přeslenité, vzácně částečně střídavé. Palisty jsou přítomny v podobě několika štětin při bázi řapíku. Květy jsou jednotlivé, úžlabní, nebo v jedoduchých či složených hroznech či vrcholících. Květy jsou dvoustranně souměrné, stopkaté. Kalich je trubkovitý, dvanáctižilný, zploštělý, na bázi tupý nebo ostruhatý a v ústí často zúžený. U některých druhů je kališní trubka nápadně zbarvená. Kališní trubka je uvnitř většinou chlupatá a je zakončena 6 cípy. Koruna je růžová nebo fialová, řidčeji bílá nebo žlutá, složená nejčastěji ze 6, řidčeji z menšího počtu (2 nebo 4) plátků. Horní pár korunních lístků je zpravidla odlišného tvaru a velikosti než ostatní. Výjimečně koruna chybí. Tyčinek je nejčastěji 11, výjimečně jen 6 nebo 9, a jsou přirostlé ke kališní trubce. Semeník je přisedlý, srostlý ze 2 plodolistů a nedokonale předělený na 2 komůrky, z nichž každá obsahuje několik až mnoho vajíček. Semeník postupně přechází v čnělku zakončenou nezřetelnou bliznou. Čnělka je zanořená nebo až dlouze vyčnívající z květu. Plodem je tenkostěnná, vejčitá nebo podlouhlá tobolka obalená vytrvalým kalichem. Obsahuje zpravidla mnoho semen. Semena jsou drobná, vejcovitá až okrouhlá, někdy tence křídlatá.

Rozšíření.

Rod hlazenec zahrnuje asi 260 druhů. Je to největší rod čeledi kyprejovité. Je rozšířen v tropické a subtropické Americe od USA po Argentinu a na Karibských ostrovech. Rod má 2 centra druhové diverzity. Za primární centrum je považována východní Brazílie, zatímco oblast západního a jižního Mexika je považována za druhotné centrum, vniklé přenosem jednoho či několika jihoamerických druhů a následnou speciací.  Z USA jsou uváděny 4 původní druhy. "C. viscosissima" se vyskytuje v jihovýchodních oblastech USA, "C. strigulosa" a "C. aspera" pouze na Floridě a "C. wrightii" v Arizoně a Novém Mexiku. Některé další druhy byly zavlečeny a v nejjižnějších oblastech USA zdomácněly.  Většina druhů roste na otevřených, středně vlhkých až podmáčených stanovištích. Zpravidla se jedná o endemity s úzce vyhraněnými ekologickými nároky. Často obývají speciální stanoviště, jako jsou písčité savany, vápencové výchozy, mokřiny nebo oblasti s periodickými požáry. Menší počet druhů obývá narušené a degradované půdy a mají rozsáhlý areál výskytu, zejména "C. carthagenensis" a "C. strigulosa". Některé z těchto druhů se staly plevely či invazními rostlinami a rozšířily se i na jiné kontinenty.

Ekologické interakce.

Květy druhů s dlouhou, nápadně (zejména červeně) zbarvenou květní trubkou jsou specializovány na opylování kolibříky, případně velkými druhy včel. Bylo zjištěno, že tento typ květů se vyvinul vícekrát nezávisle z původně drobných květů se zelenou trubkou, opylovaných širším spektrem hmyzích opylovačů. U některých druhů (např. "C. ignea", "C. pulchra") přebrala nápadně zbarvená kališní trubka funkci koruny do té míry, že koruna zcela chybí. Tobolky hlazenců za zralosti pukají i s vytrvalou kališní trubkou a vystavují semena k jejich dalšímu šíření. Semena mají na povrchu osemení spirální sliznaté chlupy, které napomáhají přichycení semen. Tato struktura je s výjimkou několika blízce příbuzných rodů v rostlinné říši zcela ojedinělá.

Taxonomie.

Rod "Cuphea" je tradičně členěn na 2 podrody ("Cuphea" a "Bracteolataes") a 13 sekcí, toto členění však čeká na revizi. Při fylogenetických studiích byl rod shledán monofyletickým. Nejblíže příbuzným rodem je "Pleurophora".

Obsahové látky.

Mezi obsahové látky zjištěné v různých druzích hlazenců náležejí zejména třísloviny, flavonoidy, triterpenické sloučeniny, steroidy, aromatické kyseliny a nenasycené mastné kyseliny.

Význam.

Některé druhy hlazenců jsou pěstovány jako okrasné rostliny. Mezi běžněji pěstované náleží zejména hlazenec yzopolistý ("Cuphea hyssopifolia"), hlazenec ohnivý ("C. ignea") a druhy "C. llavea", "C. micropetala" a "C. lanceolata". V mírném pásu se pěstují zpravidla jako letničky.  Četné druhy hlazenců jsou využívány v místní tradiční medicíně. Široké použití mají zejména druhy "C. carthagenesis" a "C. glutinosa". Nať "C. aequipetala" je používána při léčbě rakoviny a při trávicích potížích, "C. asperta" a "C. calophylla" při vysokém tlaku, "C. epilobifolia" při revmatismu, "C. racemosa" při infekcích močových cest, "C. strigulosa" při různých kožních chorobách. Medicínskými studiemi byly mimo jiné prokázány cytostatické a antimikrobiální účinky některých druhů.  Olej ze semen některých hlazenců je ceněný zejména při výrobě mýdla, kosmetických přípravků a technických lubrikantů. Jako olejnina je pěstován zejména kříženec "Cuphea lanceolata" f. "silenoides" a "C. viscosissima", známý po označením PSR23. Byl zaveden do kultury v roce 2004. Je možno jej jako jednoletou plodinu pěstovat i v mírném pásu a představuje alternativu k jediným dosavadním rostlinným zdrojům nasycených mastných kyselin se středně dlouhým řetězcem (MCFA), kterými jsou kokosová a olejná palma.  Jednoletý druh "Cuphea carthagenensis" zdomácněl v tropech téměř celého světa a v některých oblastech (např. na Floridě, na Havaji a v tropické Asii) náleží mezi obtížné invazní rostliny. Obsazuje zejména obdělávané a narušené půdy, místy však proniká i do řidších porostů přirozené vegetace. V Indonésii je řazen mezi 10 nejobtížnějších plevelů.

Hlazenec ("Cuphea") je rod rostlin z čeledi kyprejovité. Jsou to byliny a nízké keře se vstřícnými či přeslenitými jednoduchými listy. Květy jsou dvoustranně souměrné, s nápadnou kališní trubkou. Rod zahrnuje asi 260 druhů a je rozšířen v tropické a subtropické Americe od jihovýchodních oblastí USA po Argentinu. Některé druhy zdomácněly i v jiných oblastech tropů. Hlazence jsou pěstovány jako okrasné rostliny, mají význam i v medicíně a jako zdroj technického oleje. V České republice se jako letnička pěstuje zejména hlazenec yzopolistý.

Cuphea is a genus containing about 260 species of annual and perennial flowering plants native to warm temperate to tropical regions of the Americas. The species range from low-growing herbaceous plants to semi-woody shrubs up to tall. Commonly they are known as cupheas, or, in the case of some species, as cigar plants. The generic name is derived from the Greek word κυφος ("kyphos"), meaning "bent," "curved," or "humped."


Historie.

Rod Stourtonů, baroni ze Stourtonu, žili na Stourheadském panství 500 let, dokud nebylo prodáno siru Thomasi Meresovi v roce 1714. Jeho syn, John Meres, majetek prodal Henrymu Hoare I., synu bohatého bankéře Sira Richarda Hoare v roce 1717. Původní zámek byl zbourán a nový dům, byl postaven jako jeden z prvních svého druhu. Byl navržen Colenem Campbellem a postaven Nathanielem Iresonem v letech 1721 a 1725. V průběhu dalších 200 let rod Hoare získal mnoho majetku z dědictví, včetně velké knihovny a uměleckých sbírek. V roce 1902 byl dům zničen požárem. Nicméně, mnoho z dědictví bylo zachováno, a dům byl rekonstruován přibližně do původního stylu. Poslední rodinný příslušník rodu Hoare, který byl i vlastníkem majetku, Henry Hugh Arthur Hoare, daroval dům Stourhead a zahrady organizaci National Trust v roce 1946, jeden rok před svou smrtí. Jeho jediný dědic a syn, kapitán "Harry" Henry Colt Arthur Hoare (člen oddílu Queen's Own Dorset Yeomanry), zemřel na zranění, které utržil v bitvě u Mughar Ridge dne 13. listopadu 1917 v I. světové válce. Kapitána "Harry" Hoare připomíná pamětní deska na památníku v Stourhead. Poslední člen rodu Hoare, který se narodil v domě je Edward Hoare dne 11. října 1949.

Zahrada.

Architektura.

I když hlavní osnova panství v Stourhead byla vytvořena Colenem Campbellem, byly zde různí jiní architekti podílející se na vývoji parku v průběhu let. William Benson, nevlastní bratr Henryho Hoare, byl částečně odpovědný za úpravy panství v roce 1719. Francis Cartwright, stavitel a architekt, získal kvalifikaci "zodpovědný provinční projektant v palladianském stylu" a pracoval na Stourhead v letech 1749–1755. Cartwright byl známý řezbář, pravděpodobně pracoval s materiály jako je dřevo a kámen. Předpokládá se, že jeho příspěvek na Stourhead byl v tomto směru. Nathaniel Ireson byl stavitel a provedl velký objem prací na pozemku. Je to dílo které založilo jeho kariéru v roce 1720. Původní panství zůstalo nedotčeno, i když byly provedeny změny a dodatky v průběhu času. Henry Flitcroft postavil na pozemku tři chrámy a věž. Chrám bohyně Ceres byl přidán v roce 1744, následovala stavba Herkulova chrámu v roce 1754 a Apollónův chrám v roce 1765. Ten stejný rok navrhl Alfredovu věž, ale nedokončil stavbu do roku 1772. V roce 1806, zedník a stavební konstruktér John Carter přidal okrasné domy na pozemku na žádost Sira Richarda Hoare Colta. Architekt William Wilkins vytvořil zámeček v řeckém stylu v roce 1816 pro Sira R. Colt Hoare. V roce 1840, více než sto let poté, co byly postaveny původní budovy, byl najat Sirem Hughem Hoare Charles Parker, aby provedl na panství úpravy. Bylo přidáno sloupoví (portikus) do hlavní budovy, spolu s dalšími změnami. Konstrukce úprav se držela v souladu s původními plány.

Genius loci.

Jezero v Stourhead je uměle vytvořeno. Cesta kolem jezera má připodobnit cestu Aenea do podsvětí. Kromě řecké mytologie, rozložení působí jako "genius loci" vlivem konceptu slavného básníka Alexandra Pope. Budovy a památky A. Pope postavil na památku rodiny a místní historie. Henry Hoare byl sběratelem umění – jedno z jeho děl (které vlastnil) byl Aeneas na Delosu od Nicolase Poussina. Tento obraz jej inspiroval k úpravě designu zahrad. Pasáže vyprávějící o cestě Aenea jsou uvedeny v chrámech kolem jezera. Památky jsou používány tak, aby tvořily celek a vzájemně na sebe navazovaly. Například Pantheon navržený Flitcroftem láká návštěvníky k procházce k němu, ale jakmile jej pozorovatel dosáhne, pohled z protějšího břehu jezera láká k použití cesty v sníženém terénu k pokračování do okolních míst, kde pozorovatel má možnost přemýšlet nad celém okolním panorama. Pantheon byl považován za nejdůležitější vizuální prvek zahrad. Tak jako mnoho dalších kusů uměleckých děl ve vlastnictví Hoare, líčí cesty Aenea. Výsadba v zahradě byla uspořádána takovým způsobem, který evokoval různé nálady. Podle Henryho Hoare, "zeleň by měla společně v souladu s velkými hmotami jako stíny jsou v obraze, v. kontrastu k temným masám a světlostí ulehčit každou temnou hmotu malými světle zelenými jiskrami."  Zahrady byly navrženy Henrym Hoare II. a byly upraveny mezi léty 1741 a 1780 v designu klasickém pro Anglii 18. století (anglický park), kolem velkého jezera, vytvořeného přehrazením malého potoka. Inspirací k vzniku této úpravy byly práce malířů jako Claude Lorrain, Nicolas Poussin, a zejména Gaspar Dughet, který maloval utopické krajiny podobné italské krajině. Tyto obrazy byly podobné jako styl úprav zahrad v Stowe. Podle tohoto vzoru i další zahrady té doby měly být módně upraveny podle obrazů. „Obrazoborecký“ styl úprav kritizuje Humphry Repton v knize Umění zahradní architektury. V zahradě je řada chrámů inspirovaných scénami z Grand Tour of Europe, tradičního výletu vyšší třídy (kasty) Britů po Evropě. Na jednom kopci s výhledem do zahrady stojí obelisk a Věž krále Alfreda vysoká 50 m, s povrchem z cihel, navržená Henry Flitcroftem v roce 1772. Na jiném kopci je chrám Apolla nabízející vhodné místo k pohledu na nádherné rododendrony, vodní prvky, kaskády a chrámy. Velký středověký Bristol High Cross byl přesunut z Bristolu do zahrady. Mezi kopci obklopujícími chrámy jsou také zbytky dvou opevnění z doby železné Whitesheet Hill a Park Hill Camp.  Apollónův chrám je přesnou kopií archeologického nálezu v Baalbeku. Zahrady jsou velkou sbírkou stromů a keřů z celého světa.  Richard Colt Hoare, vnuk Henry Hoare II, zdědil Stourhead v roce 1783. Přistavěl křídlo zámku s knihovnou a na zahradě zbudoval loděnice a odstranění několik úprav, které nebyly v souladu s klasickými a gotickými prvky (včetně tureckého stanu). Také významně rozšířil výsadby. Apollónův chrám stoupá ze zalesněného svahu, který byl vysazen v době úprav Colta Hoare. S vášní pro starověk, měl vykopat 400 starověkých mohyl pro výzkum historie starověkého Wiltshire.  Když byl park v Stourhead poprvé otevřen v roce 1740, časopisy jej popisovaly jako žijící dílo umění (‘a living work of art’). Jeden z nejvýznamnějších architektů 20. a 21. století v ČR Ivar Otruba dává úpravu parku do souvislosti s postupem industrializace: "„tvůrce......ve snaze „odvrátit" vliv technické, přímočaré a spěchající civilizace, utíká do přírody, idealizuje a dotváří ji symbolikou historických artefaktů.“"

Stourhead je pozemek o rozloze 1072 ha (2650 akrů) u pramene řeky Stour nedaleko Mere, ve Wiltshire, v Anglii. Součástí objektu je panské sídlo v palladianském stylu,

Stourhead () is a 1,072-hectare (2,650-acre) estate at the source of the River Stour in the southwest of the English county of Wiltshire, extending into Somerset. The estate is about northwest of the town of Mere and includes a Grade I listed 18th-century Palladian mansion, the village of Stourton, gardens, farmland, and woodland. Stourhead has been part-owned by the National Trust since 1946.


Mládí a první světová válka.

Carl Oberg se narodil 27. ledna roku 1897 v Hamburku jako syn profesora medicíny. Po dokončení vzdělání a získání maturity vstoupil v srpnu roku 1914 do armády, kde byl zařazen v hodnosti "Fähnrich" (praporčík) ke 24. pluku polního dělostřelectva ("Feldartillerie Regiment Nr. 24"). Zde sloužil až do srpna následujícího roku.  Jeho dalším postem se stal 45. pluk polního dělostřelectva ("Feldartillerie Regiment Nr. 45"), kde sloužil až do konce války. Válku ukončil v hodnosti "Leutnant" (poručík) a získal oba stupně Železného kříže.  Poté, co bylo po prohrané válce Německo nuceno zredukovat svou armádu, vstoupil Carl Oberg do řad jednotek Freikorps a účastnil se také Kappova puče v roce 1920.  V letech 1942 až 1944 velel Oberg německým policejním jednotkám ve Francii (včetně SD a gestapa), které poté převzal plukovník SS Helmut Knochen. Oberg ve Francii vedl protižidovské akce a boj proti hnutí odporu. Byl také zodpovědný za „konečné řešení židovské otázky ve Francii“. Tato akce vyústila v deportaci 75 000 Židů do vyhlazovacích táborů v Německu a Polsku.  V roce 1945 byl zadržen americkými vojáky v jedné tyrolské vesnici. V roce 1946 byl nejprve ve Wuppertalu odsouzen k trestu smrti. Poté byl předán do Francie, kde byl za válečné zločiny 9. října 1954 odsouzen ke stejnému trestu. V roce 1958 mu byl trest změněn na doživotí. 28. listopadu 1962 byl Carl Oberg společně s Helmutem Knochenem po amnestii prezidenta de Gaulla propuštěn na svobodu. Poté až do své smrti žil ve Flensburgu.

Poznámka.

Další varianty psaní jména v literatuře jsou (částečně je také sám používal): Karl Albrecht Oberg, Carl-Albrecht Oberg, Karl Oberg.

Carl Albrecht Oberg (27. ledna 1897, Hamburk – 3. června 1965, Flensburg) byl německý válečný zločinec a důstojník Waffen-SS a policie v hodnosti SS-Obergruppenführer "und General der Waffen-SS und Polizei" během druhé světové války. Nechvalně proslulým se stal díky svému působení jako vyšší šéf SS a policie ve Francii.

Carl Oberg (27 January 1897 – 3 June 1965) was a German SS functionary during the Nazi era. He served as the Higher SS and Police Leader (HSSPF) of France during the Second World War. Oberg deported over 40,000 Jews from France. After the war, he was twice sentenced to death by two different courts. However, in 1958 the death sentence was commuted to life imprisonment and later reduced to 20 years hard labour. Oberg was pardoned and released on 28 November 1962.


Život.

Narodila se v roce 1911 (stát Oklahoma), ještě v dětství se Mary Robinsonová Brownová přestěhovala do Texasu a později do Kalifornie. Po absolvování San Jose State College získala stipendium na Chouinard Art Institute v Los Angeles, kde jejími pedagogy byli umělci jako Pruett Carter, Russell Morgan a Lawrence Murphy. V roce 1934 se vdala za Lea Everetta Blaira.

Kariéra.

Po práci v různých animátorských společnostech začali s manželem v roce 1940 pracovat pro Walta Disneye. Po tom, co opustila na krátkou dobu studia, v roce 1941 cestovala po jihoamerických zemích s Waltem a Lilian Disneyovými a dalšími umělci kvůli průzkumu trhu v rámci programu amerického prezidenta Franklina D. Roosevelta – Dobrá sousedská politika.  Začátek padesátých let byl pro studia Walta Disnee velmi rušný, takřka každoročně vyprodukovali nový film. V tomto období to byli nejznámější filmy, které jsou přisuzované Mary Blairové – Popelka (1950), Alenka v říši divů (1951), Petr Pan (1953). Po dokončení Petra Pana se stala nezávislou grafičkou a ilustrátorkou, vytvářela reklamní kampaň pro společnosti Nabisco, Pepsodent, Maxwell House a další. Ilustrovala také víceré knihy, z nichž některé jsou v tisku dodnes. Navrhovala také vánoční a velikonoční výzdobu pro Radio City Music Hall.  Na žádost Walta Disneye začala pracovat na atrakci nazvané Malý svět (It's a Small World). Atrakce s přispěním Pepsi-Coly byla umístěná v pavilóně na podporu UNICEF po dobu světové výstavy v roce New Yorku (1964). Atrakce se později přestěhovala do Disneylandu a byla vícekrát zreplikovaná, např. v tokijském nebo pařížském Disneylandu. Mary Blairová zemřela v roce 1978 na krvácení do mozku.  Mary Blairová inspirovala mnoho současných grafiků a ilustrátorů, posmrtně získala několik ocenění. Nejznámějším je kromě Legendy Walta Disneye také Winsor McCay, které získala v roce 1996.

Mary Blairová, rozená Mary Robinsonová (21. října 1911 McAlester, Oklahoma – 26. července 1978 Soquel, Kalifornie) byla americká výtvarnice, grafička a ilustrátorka, která se významným způsobem podílela na výrobě animací pro společnost Walta Disneye, vytvořila koncept pro filmy jako Alenka v říši divů, Petr Pan, Píseň jihu a Popelka. Ilustrovala také knihy pro děti. Získala ocenění jako Legenda Dysneye v roce 1991.

Mary Blair (born Mary Browne Robinson; October 21, 1911 – July 26, 1978) was an American artist, animator, and designer. She was prominent in producing art and animation for The Walt Disney Company, drawing concept art for such films as "Alice in Wonderland", "Peter Pan", "Song of the South" and "Cinderella". Blair also created character designs for enduring attractions such as Disneyland's It's a Small World, the fiesta scene in El Rio del Tiempo in the Mexico pavilion in Epcot's World Showcase, and an enormous mosaic inside Disney's Contemporary Resort. Several of her illustrated children's books from the 1950s remain in print, such as "I Can Fly" by Ruth Krauss. Blair was inducted into the group of Disney Legends in 1991.


Vliv hypoxie na organismus.

Vliv hypoxie na organismus rozlišujeme podle 2 základních kritérií. Záleží na míře hypoxie a délce trvání hypoxie. Studie prokázaly, že pokud se kontroluje míra hypoxie a její délka trvání, a to nejčastěji v normobarické hypoxii vytvořené pomocí speciálních hypoxických systémů, dochází k:  Pokud se míra a délka hypoxie nedá kontrolovat, ovlivňuje hlavně:  Léčba hypoxie se nazývá oxygenoterapie. Spočívá v podávání kyslíku, který je ohřátý a zvlhčený, s malou přítomností oxidu uhličitého. Jelikož je kyslík sám o sobě toxický, sledujeme neustále hladinu vdechovaného kyslíku z kyslíkové láhve. Při vyšší koncentraci kyslíku může vzniknout retinopatie – odchlípení sítnice v oku až oslepnutí. Diagnóza hypoxie je potvrzena laboratorními výsledky z nesražené kapilární krve – vyšetření dle Astrupa. V takovém vzorku sledujeme množství kyslíku a ostatních krevních plynů a dále saturaci červených krvinek kyslíkem.

Normobarická normoxie vs Normobarická hypoxie.

Normobarická hypoxie je snížený parciální tlak kyslíku, avšak bez změny celkového parciálního tlaku všech plynů. Nejčastěji se normobarická hypoxie vytváří pomocí membránových generátorů na výrobu hypoxického vzduchu, kdy jsou molekuly kyslíku přes membránu filtrovány a deficit se doplní dusíkem. Rozdíl mezi normobarickou normoxií a normobarickou hypoxií můžete vidět na následujícím grafu:

Zdroje.

XI, Lei. a Tatiana V. SEREBROVSKAYA. "Intermittent hypoxia and human diseases". Dordrecht: Springer, c2012..  HAYES, H. B., A. JAYARAMAN, M. HERRMANN, G. S. MITCHELL, W. Z. RYMER a R. D. TRUMBOWER. Daily intermittent hypoxia enhances walking after chronic spinal cord injury: A randomized trial. "Neurology"[online]. 2014, 82(2), 104-113 [cit. 2018-02-27]. DOI: 10.1212/01.WNL.0000437416.34298.43. ISSN 0028-3878. Dostupné z: <nowiki>http://www.neurology.org/cgi/doi/10.1212/01.WNL.0000437416.34298.43</nowiki>  PALTSYN, Alexander A, Eugenia B MANUKHINA, Anna V GORYACHEVA, H Fred DOWNEY, Ivan P DUBROVIN, Svetlana V KOMISSAROVA a Aslan A KUBATIEV. Intermittent hypoxia stimulates formation of binuclear neurons in brain cortex—A role of cell fusion in neuroprotection?. "Experimental Biology and Medicine" [online]. 2014, 239(5), 595-600 [cit. 2018-02-27]. DOI: 10.1177/1535370214523898. ISSN 1535-3702. Dostupné z: <nowiki>http://journals.sagepub.com/doi/10.1177/1535370214523898</nowiki>  WIESNER, Susanne, Sven HAUFE, Stefan ENGELI, Harry MUTSCHLER, Ute HAAS, Friedrich C. LUFT a Jens JORDAN. Influences of Normobaric Hypoxia Training on Physical Fitness and Metabolic Risk Markers in Overweight to Obese Subjects. "Obesity" [online]. 2010, 18(1), 116-120 [cit. 2018-02-27]. DOI: 10.1038/oby.2009.193. ISSN 1930-7381. Dostupné z: <nowiki>http://doi.wiley.com/10.1038/oby.2009.193</nowiki>  MACKENZIE, Richard, Neil MAXWELL, Paul CASTLE, Gary BRICKLEY a Peter WATT. Acute hypoxia and exercise improve insulin sensitivity (SI2*) in individuals with type 2 diabetes. "Diabetes/Metabolism Research and Reviews" [online]. 2011, 27(1), 94-101 [cit. 2018-02-27]. DOI: 10.1002/dmrr.1156. ISSN 1520-7552. Dostupné z: <nowiki>http://doi.wiley.com/10.1002/dmrr.1156</nowiki>  PONSOT, Elodie, Stéphane P. DUFOUR, Joffrey ZOLL, et al. Exercise training in normobaric hypoxia in endurance runners. II. Improvement of mitochondrial properties in skeletal muscle. "Journal of Applied Physiology" [online]. 2006, 100(4), 1249–1257 [cit. 2018-02-27]. DOI: 10.1152/japplphysiol.00361.2005. ISSN 8750-7587. Dostupné z: <nowiki>http://www.physiology.org/doi/10.1152/japplphysiol.00361.2005</nowiki

Hypoxie je obecně menší či nedostatečné množství kyslíku pro tělesný metabolismus, než na které je organismus zvyklý. Hypoxie je způsobena sníženým parciálním tlakem kyslíku nebo špatnou funkcí některého článku dopravy kyslíku k buňkám organismu. Hypoxii proto dělíme na tyto skupiny podle příčiny vzniku:

Hypoxia is a condition in which the body or a region of the body is deprived of adequate oxygen supply at the tissue level. Hypoxia may be classified as either "generalized", affecting the whole body, or "local", affecting a region of the body. Although hypoxia is often a pathological condition, variations in arterial oxygen concentrations can be part of the normal physiology, for example, during hypoventilation training or strenuous physical exercise.


Biografie.

Narodil se jako Mahershalalhashbaz Gilmore v roce 1974 v Oaklandu ve státě Kalifornie. Jeho otec, Phillip Gilmore byl herec, který hrál například i v Broadway theatre. V roce 1996 vystudoval St. Mary's College of California (SMC). Ačkoliv byl na školu přijat díky stipendiu na hraní basketbalu, postupně se na univerzitě přeorientoval od sportu k herectví. Po ukončení koleje sv. Marie se přihlásil na herectví na Newyorskou univerzitu, kterou vystudoval v roce 2000.  Ačkoliv byl svou matkou vychován jako křesťan, později konvertoval k islámu a změnil si své příjmení na Ali. Vyznává učení Ahmadíja. Je pojmenovaný po Maher-shalal-hash-bazovi, jednom ze synů starozákonního proroka Izajáše (Maher-shalal-hash-baz,, ).

Kariéra.

Do roku 2010 hrál pod svým plným jménem Mahershalalhashbaz Ali, poté si ho pro umělecké potřeby zkrátil na Mahershala Ali. Ali uvádí, že důvodem změny nebyl tlak agenta nebo studií, ale praktický důvod. Jeho celé jméno se údajně nevešlo na plakát k filmu "Za borovicovým hájem" (2012). Dalším důvodem, který ho přesvědčil pro zkrácení byl i fakt, že celý tvar by se fanouškům nemusel dobře vyslovovat.  Začínal v televizních seriálech "Drzá Jordan" (2001–2002) a "" (2003–2004). Průlomovou rolí bylo ztvárnění Richarda Tylera v seriálu "4400" (2004–2007). Svůj filmový debut si odbyl v nezávislé komedii "Making Revolution" (2003). První větší filmová role ovšem přišla až s filmem "Podivuhodný případ Benjamina Buttona" (2008). Tu následovaly role ve snímcích "Imigranti" (2009) a "Predátoři" (2010). V roce 2011 se vrátil do televize, kde hrál v seriálech "Treme" (2011–2012) a "Výjimeční" (2011–2012).  V roce 2012 hrál ve festivalovém snímku "Za borovicovým hájem". V následujícím roce získal roli v novém seriálu streamovací platformy Netflix "Dům z karet", kde hrál v prvních čtyřech sériích (2013–2016). Současně se už naplno vrhl do natáčení velkých hollywoodských filmů. V letech 2014 a 2015 šly do kin snímky "" a "", ve kterých hrál. V roce 2016 byl k vidění v dalším seriálu Netflixu "Luke Cage". Rok 2016 byl jeden z jeho nejproduktivnějších, vedle seriálu "Luke Cage" se objevil také ve filmech "Skrytá čísla", "Kecky", "Boj za svobodu" a především ve snímku "Moonlight". Film byl oceněn třemi Oscary, přičemž sám Ali získal Oscara za nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli. V roce 2017 hrál v životopisném snímku "Roxanne Roxanne".  V roce 2018 nadaboval postavu Aarona Davise v úspěšném animovaném filmu "". Film obdržel na 76. ročníku předávání cen Asociace zahraničních novinářů v Hollywoodu Zlatý glóbus za nejlepší celovečerní animovaný film za rok 2018. Následně v oscarovém filmu "Zelená kniha" (2018) ztvárnil roli muzikanta Dona Shirleyho, za což obdržel Zlatý glóbus za nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli a svého druhého Oscara za nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli.. V roce 2019 se objevil ve filmu "" a ve třetí řadě seriálu "Temný případ".  V červenci 2019 bylo na San Diego Comic-Con International oznámeno, že ztvární komiksovou postavu Bladea v nové adaptaci v rámci Marvel Cinematic Universe.

Mahershalalhashbaz Ali (* 16. února 1974 Oakland), známý pod profesní zkratkou jména Mahershala Ali, je americký herec. Svou kariéru započal v televizních seriálech, kde ztvárnil roli Richarda Tylera ve sci-fi seriálu "4400" (2004–2007). Ve filmu prorazil rolí ve snímku "Podivuhodný případ Benjamina Buttona" (2008). Následně hrál ve filmech jako: "Predátoři", "Skrytá čísla", "", "", v oscarovém snímku "Moonlight" nebo ve filmu oceněném Zlatými glóby "Zelená kniha".

Mahershala Ali (; born Mahershalalhashbaz Gilmore; February 16, 1974) is an American actor and rapper. He is the recipient of several accolades, including two Academy Awards and a Golden Globe Award. "Time" magazine named him one of the 100 most influential people in the world in 2019.


Dětství.

Marie Anna se narodila v zámku Benrath jako dvanácté dítě svých rodičů. Její rodina byla velmi početná – pocházela ze 14 dětí.  Dětství strávila v Neuburgském zámku spolu se svými sestrami Marií Sofií, Dorotou Sofií a Hedvikou Alžbětou, kde na jejich výchovu a vzdělání dohlížela vychovatelka paní ven Klauová. Blízká rodina ji oslovovala Mariandl. Marii Annu popisovali jako povýšenou, autoritativní a sobeckou.  Marie Louisa Orleánská, první manželka španělského krále Karla II., zemřela bezdětná dne 12. února 1689. Jako druhou manželku si Karel vybral Marii Annu. Pravděpodobně k tomu přispěl i fakt, že její starší sestra Eleonora byla manželkou římskoněmeckého císaře a rakouského arcivévody Leopolda I., což by pomohlo posílit vztahy mezi španělskou a rakouskou větví Habsburků.

Svatba se španělským králem.

Svatba Marie Anny a Karla se konala 28. srpna 1689 v Ingolstadtu v Německu a byla to tzv. svatba v zastoupení. Svatby se zúčastnilo několik významných hostů, kromě jiných například švagr Marie Anny, císař Leopold, a její sestra Eleonora. Maria Anna se však vydala do Španělska až několik měsíců po svatbě, na jaře roku 1690. Oficiální svatba se konala 14. května 1690 ve městě San Diego nedaleko Valladolidu. I toto manželství Karla II. však zůstalo bezdětné, čímž se potvrdilo, že král měl zdravotní problémy.

Manželství.

Maria Anna se během období, kdy byla královnou, podílela na intrikách na španělském královském dvoře. Snažila se o to, aby se její synovec Karel VI. Habsburský stal příštím španělským králem. I tato její snaha byla příčinou jejího špatného vztahu se tchyní Marií Annou Habsburskou, která prosazovala na trůn svého pravnuka Josefa Ferdinanda Bavorského.  Maria Anna byla obecně na královském dvoře velmi neoblíbená. Důvodem byl mimo jiné i její velmi nákladný způsob života, přičemž mnoho finančních prostředků posílala své rodině. Svým německým příbuzným posílala dokonce i vzácné obrazy ze španělské umělecké sbírky.

Vdova.

Manžel Marie Anny zemřel 1. listopadu 1700 v Madridu a ve své poslední vůli uvedl, že jeho manželka má nárok na každoroční finanční příspěvek. Vyslovil přání, aby jeho nástupce s ní zacházel s respektem. Ale nový král Filip V. přikázal Marie Anne opustit Madrid ještě předtím, než do města sám vstoupí. Vdova po králi neměla jinou možnost než jeho příkaz respektovat a usadila se nedaleko města Toleda, kde žila ve starém a tmavém hradě Alcazar. Během období, kdy zde pobývala, poslala několik dopisů své rodině. Na začátku roku 1701 její starší bratr, kurfiřt Jan Vilém, adresoval císařovně Eleonoře následující dopis:

Poslední roky života a smrt.

Marie Anna však musela v Alcazaru zůstat. V roce 1706 se však změnila její situace, když její synovec Karel VI. Habsburský dobyl se svou armádou Toledo. Marii Annu tato událost velmi potěšila a synovce s armádou přivítala, což byl důvod, proč ji král Filip vykázal o několik let později ze Španělska. Tehdy se Marie Anna usadila v Bayonne ve Francii, kde žila několik následujících desetiletí. V roce 1739, kdy byla už stará a měla podlomené zdraví, se konečně do Španělska vrátila. Zůstala bydlet v paláci Infantado v Guadalajaře, kde nakonec 16. července 1740 zemřela. Pohřbena je v královské hrobce v El Escorialu.

Marie Anna Falcko-Neuburská (28. října 1667 – 16. července 1740) byla španělská královna jako druhá manželka Karla II. Byla jedním z mnoha dětí Filipa Viléma Falckého a Alžběty Amálie Hesensko-Darmstadtské.

Maria Anna of Neuburg (; 28 October 1667 – 16 July 1740), was Queen of Spain from 1689 to 1700 as the second wife of Charles II, last Habsburg King of Spain.


Život.

Narodil se ve vesnici Barabaš v rodině vojáka. Po vystudování vojenské univerzity se stal vojenským důstojníkem sovětské zpravodajské služby. Od roku 1970 působil v nomenklatuře Ústředního výboru komunistické strany Sovětského svazu. V roce 1974 absolvoval Vojenskou diplomatickou akademii, čtyři roky působil jako kapitán GRU ve Vídni.  Zde přeběhl v roce 1978 k Angličanům a byl přijat do britské zpravodajské služby MI6. V SSSR byl v nepřítomnosti odsouzen k trestu smrti. Ve svých knihách kritizuje atmosféru a situaci v Sovětském svazu v období okolo II. světové války.  Velkou pozornost vzbudila jeho teorie, že J. V. Stalin chtěl v roce 1941 přepadnout západní Evropu a rozšířit tak sféru vlivu marxismu-leninismu. V knize Poslední republika (Praha NV 2008) tento názor rozvádí a dokládá mnoha argumenty. Stejným tématem se zabývá i v knize Den"M" (Jota 1996).  V knize "Stín vítězství" (Praha NV 2005) hodnotí maršála Žukova jako vojevůdce, který svou velitelskou brutalitou a vojevůdcovskou neschopností způsobil zbytečnou smrt mnoha sovětských vojáků a špatnými rozhodnutími prodloužil II. světovou válku. Zejména kritizuje vystavení svěřených vojáků nebezpečí ozáření při zkoušce sovětské nukleární bomby. V knize Můj život v Sovětské armádě (Jota 1996) vzpomíná na přelom let šedesátých a sedmdesátých a popisuje přípravy a částečně průběh sovětské invaze v roce 1968 do Československa.  Sovětskou invazi a likvidaci tzv. pražského jara v roce 1968 popisuje z hlediska velitele sovětského tanku v knize The Liberators (Londýn 1983). Vyšlo také jako Oslobodenie (ve slovenštině).  V knize Specnaz seznamuje čtenáře s málo známými údaji o sovětských elitních jednotkách speciálního nasazení, o jejich výcviku, výzbroji a předpokládaném použití (obdoba známějších comandos či rangers).  Spisovatelova formulační dovednost dává dílům vysokou čtivost. Díla jsou systematicky navazující a při studiu vojenské literatury vhodná díky jinému širšímu úhlu pohledu k porovnání s oficiálnější literaturou.

Viktor Suvorov (rusky "Виктор Суворов", vlastním jménem "Vladimir Bogdanovič Rezun" ("Владимир Богданович Резун", * 20. dubna 1947) je ruský vojenský historik.

Vladimir Bogdanovich Rezun (; born 20 April 1947), known by his pseudonym of Viktor Suvorov (), became known as a Russian writer on Soviet military history after he defected to the United Kingdom in 1978. Of Russian-Ukrainian ancestry, Suvorov attended Russian military schools, was a veteran of the armed forces (including the 1968 invasion of Czechoslovakia), and had worked as a Soviet military intelligence officer in the Soviet Union.


Rodina.

Lucien se narodil jako druhý syn neapolského krále Joachima Murata a jeho manželky Caroline Bonaparte.  Jeho strýci z matčiny strany byli Josef Bonaparte, Napoleon Bonaparte, Lucien Bonaparte, Ludvík Bonaparte a Jérôme Bonaparte. Tetami byly Élisa a Pauline Bonaparte.

Život v exilu.

Murat musel po otcově popravě opustit Apeninský poloostrov. Mezi lety 1815 až 1822 získal Lucien a jeho starší bratr Achille vzdělání na zámku Frohsdorf v Rakouském císařství. Později odjel do Benátek, kde jej sledovaly rakouské úřady požadující jeho odchod do Spojených států.  Jeho loď však ztroskotala ve Španělsku a byla lapena Španěly, což ho donutilo zůstat tam po mnoho měsíců, než jeho bratr získal podporu od prezidenta Spojených států Jamese Monroea. Do Spojených států nakonec dorazil v dubnu 1825. Odcestoval do Filadelfie, kde se setkal se svým strýcem Josefem Bonapartem a odtud cestoval po západní části země, stejně tak po Texasu a Kalifornii.  18. srpna 1831 se oženil s protestantkou Caroline Georginou Fraserouvou, dcerou Thomase Frasera, skotského emigranta ve Spojených státech a majora v loyalistické milici během americké revoluce, a jeho manželky Ann Loughton Smithové. Vzali se v Bordentownu v New Jersey, kde několik let žili. Na svých četných cestách do Francie hledal Murat v letech 1838 a 1844 možnost získat zpět své rodinné právo na trůn, kterého se jeho starší bratr vzdal. Ve Francii měl vždy dovoleno zůstat jen 5 týdnů.

Usazení ve Francii.

Pokračoval v životě ve Spojených státech, udržoval každodenní korespondenci se svými podporovateli až dokud se v roce 1848 neobjevily po pádu krále Ludvíka Filipa nové možnosti vzestupu. Vrátil se s manželkou do Francie, kde byl zvolen členem Ústavodárného shromáždění a v roce 1849 ustanoven ministrem pro Turín. V roce 1852 přijal postavení senátora a titul prince.  V roce 1861 se znovu pokusil získat neapolský trůn a složil manifest, který podpořil jeho nárok. To nepřijal dobře jeho bratranec Napoleon III. a Murat se vzdal nadějí na znovuzískání koruny.  Během prusko-francouzské války byl Murat po francouzské porážce při obléhání Mety s francouzským maršálem François Achille Bazainem zajat. Po pádu Druhého Francouzského císařství se Murat na krátký čas odstěhoval zpět do Spojených států, kde měl stále ještě obchodní zájmy.  Napoléon Lucien Murat zemřel 10. dubna 1878 v Paříži.

Potomci.

Lucien Murat měl s Caroline Georginou Fraserovou několik dětíː

Lucien Murat ("Lucien Charles Joseph Napoléon, princ francouzský, princ neapolský, 2. kníže de Pontecorvo, 3. kníže Murat"; 16. května 1803, Milán – 10. dubna 1878, Paříž) byl francouzský politik a v letech 1812 až 1815 svrchovaný kníže z Pontecorvo.

Lucien Charles Joseph Napoléon, Prince Français, Prince of Naples, 2nd Prince de Pontecorvo, 3rd Prince Murat (16 May 1803 – 10 April 1878) was a French politician, and the sovereign Prince of Pontecorvo between 1812 and May 1815.


Rozšíření.

Rostlina pochází z jihu Evropy, z Apeninského a Balkánského poloostrova, kde vytváří bylinné patro ve vlhčích lesích, v zastíněných roklinách a na vlhčích úbočích skal. Byla šířena jako dekorativní rostlina téměř do celé Evropy a dále do Severní a Jižní Ameriky i do Austrálie. Na nových místech se ze zahrad často semeny samovolně šíří do okolí v blízkosti lidských sídel, vyrůstá na skládkách, rumištích i v příměstských lesích na lehkých, propustných a humusem dostatečně zásobených půdách. Přestože na slunečném stanovišti lépe prospívá a má hezčí květy, dobře snáší i polostín pod řídkými korunami stromů.

Popis.

Je to jednoletá nebo dvouletá bylina dorůstající do výšky od 30 do 100 cm. Přímá lodyha vyrůstá z tenkého kůlovitého kořene, je porostlá odstálými bělavými chlupy a bývá často již od báze větvená. Dolní listy vyrůstající vstřícně mají dlouhé řapíky. Jejich čepele mívající délku 2,5 až 10 cm a šířku 3 až 7,5 cm, jsou srdčitého tvaru, po obvodě nepravidelně pilovité až zubaté a na konci mají špičku. Horní listy jsou přisedlé, bez řapíků a vyrůstají střídavě. Listy jsou oboustranně drsně chlupaté.  Pravidelné oboupohlavné květy vyrůstají v postupně se rozvíjejících volných hroznovitých květenstvích, dlouhých až 20 cm, tvořených i několika desítkami květů. Uzavřený kalich o délce 5 až 9 mm je tvořen čtyřmi vzpřímenými kališními lístky, dvěma vnitřními a dvěma vnějšími. Koruna má čtyři purpurově fialové (vzácně i bílé) korunní lístky o délce 15 až 25 mm a šířce 8 až 10 mm. Ve květu je šest tyčinek s nitkami dlouhými až 8 mm zakončenými protáhlými prašníky. Štíhlé květní lůžko nesoucí pestík je dlouhé 8 až 18 mm. Svrchní jednodílný semeník je srostlý ze dvou plodolistů.  Kvete již v dubnu až červnu, opylování zajišťuje hmyz. Plody jsou ploché, eliptické, na obou koncích zaokrouhlené průhledné, stříbřité, podélně přepažené šešulky, veliké téměř 5 × 3 cm. Vyrůstající nejprve vzpřímeně na šikmo odstálých stopkách, později jsou převislé. Otvírají se v místě srůstu plodolistů, obsahují několik málo hnědých semen ledvinovitého tvaru obsahující alkaloidy lunarin a lunaridin.

Pěstování.

Rostlina se vysévá v letních měsících přímo na stanoviště, vytvoří se tak prvým rokem jen přízemní růžici listů a teprve druhým vyrostou květonosné lodyhy. Obnovovacími pupeny přezimují těsně při povrchu půdy. Ze semen vysetých na jaře sice většinou vyrůstají rostliny vykvetající ještě téhož roku, kvetou však jen málo. Lze ale malé rostlinky vyseté na jaře koncem léta přesadit, pak pokvetou až příštím rokem. Měsíčnice roční se pěstuje pro své květy a hlavně pro šešulky, ty se suší v zelené zralosti nebo po vypadání semen, jsou pak v suchých kyticích trvanlivé i několik let.

Odkazy.

Externí odkazy.

Měsíčnice roční ("Lunaria annua") je okrasná rostlina pěstovaná v zahradách pro své nafialovělé nevonné květy a okrouhlé dekorativní plody, které jsou po usušení velmi trvalé a používají se do suché vazby.

Lunaria annua, called honesty or annual honesty in English, is a species of flowering plant native to the Balkans and south west Asia, and naturalized throughout the temperate world.


Dětství a mládí Markéty.

Svatá Markéta z Cortony se narodila roku 1247 v Lavianu, nedaleko toskánského města Chiusi. Byla dcerou chudého sedláka, matka jí zemřela, když bylo Markétě sedm let. Otec se znovu oženil, ale nevlastní matka se k vyvdané dceři chovala chladně a nepřátelsky. Markéta tedy nezažila šťastné dospívání. Ač pocházela z chudé rodiny, o nápadníky neměla nouzi díky své kráse. V 16 letech se seznámila s mladým šlechticem Arseniem z Montepulciana. Opustila rodný dům a přestěhovala se do domu svého druha. Tento veřejný vztah, který nebyl svázán svatbou, budil všeobecné pohoršení. Markéta dokonce brzy nato porodila syna. Ani narození potomka nebylo důvodem pro uzavření sňatku. Po devíti letech vztahu, kdy Arsenio odjel zkontrolovat své panství, byl násilně přepaden lupiči a zabit. Domů se vrátil pouze pánův pes, který také Markétu k tělu mrtvého přivedl. Pomíjivost lidského života ji dovedla k zamyšlení nad svými činy. Všechen majetek rozdala příbuzným Arsenia, nechala si jen pár šperků, které darovala chudým.

Počátky církevního života.

Otec s nevlastní matkou odmítli poskytnout Markétě a jejímu synovi přístřeší. Roku 1273 odešla do Cortony, města, které leží v nadmořské výšce 500 m n. m., na hranici mezi kraji Toskánska a Umbrie, kde se ucházela o úkryt v domě dvou paní z rodiny Moscari. Ty jí poskytly dočasné ubytování a odvedly ji do místního kláštera františkánek. V klášteře ji však řádové sestry odmítly z důvodu jejího mládí a také pro to, jaký dosud vedla život. Markéta svých činů ale litovala a dala se na pokání. Začala se všemožně kát, postila se, spala na kamenné podlaze atd. Také se jednoho dne objevila ve svém rodném Lavianu na mši s oprátkou na krku a prosila o odpuštění. Františkáni jí dokonce museli bránit v tom, aby si nezohyzdila tvář. Když však prošla všemi zkouškami, směla po třech letech složit sliby a stát se františkánskou terciářkou (členkou třetího řádu sv. Františka z Assisi, určeného pro osoby, které se nemohly stát členy mužského či ženského řádu sv. Františka). Až do své smrti vedla velmi přísný život. Dopřávala si málo jídla i spánku a nosila jen žíněnou košili. Svůj život věnovala dobročinnosti, a do doby než její syn vyrostl, pracovala, aby ho uživila. Syn byl pak poslán do školy v Arezzu, kde studoval, dokud nevstoupil do františkánského řádu. Mnozí lidé v okolí přesto pochybovali o pokání Markéty a šířili o ní pomluvy. Říkalo se například, že udržuje poměr s jedním z mnichů.

Závěr života.

Postupně se tak Markéta stále více uzavírala do sebe, ačkoli z veřejného života úplně neodešla. V Cortoně založila špitál pro chudé a nemocné, kromě toho také uvedla v život společnost sester III. řádu. Její modlitby a rady přispěly k obrácení mnoha hříšníků. Dostalo se jí řady mystických milostí. Je jí připisován nespočet zázračných uzdravení.  Poslední léta života prožila zcela v osamění. Zemřela po sedmnáctidenní nemoci, kdy ani nepřijímala žádnou stravu, v Cortoně dne 22. února 1297 ve věku 50 let.

Kult sv. Markéty z Cortony.

Její ostatky byly nalezeny v roce 1392 v neporušeném stavu a jsou dodnes uloženy ve skleněné schránce v Santuario di Santa Margherita v Cortoně. Kostel je často navštěvovaným poutním místem. Mnohokrát se na jejím hrobě děly zázraky. Po své smrti se stala velmi obdivovanou osobností. Její kult je ale rozšířen hlavně v okolí jejího bývalého působení a v celé Itálii. Začala být opětovaně zobrazována, nejdříve už ve 14. století. Jedno ze zobrazení, snad nejstarší, lze dodnes spatřit v diecézním muzeu v Cortoně. Ukazuje Markétu jako terciářku s růžencem. Často ji můžeme vidět znázorněnou se psem. Pes odkazuje na příhodu, kdy její pes nalezl mrtvolu Markétina druha. Jako příklad tohoto zobrazení můžeme najít v Palazzo Pitti ve Florencii oltářní obraz z let 1618 – 1620 od italského malíře Giovanniho Lanfranca. Je možné, že malba inspirovala Berniniho při práci na slavném sousoší Extáze svaté Terezy. Markétinými atributy jsou podoba jeptišky františkánky, kříž a další nástroje umučení Krista a pes. Stala se patronkou kajícníků, jejího působiště Cortony, přímluvkyní zoufalých nevěstek a těch, kdo prožívají životní krize a životní zklamání. Svatořečena byla 16. května 1728 papežem Benediktem XIII. Tento papež mimochodem o rok později než sv. Markétu také kanonizoval českého světce sv. Jana Nepomuckého.

Markéta z Cortony (1247 – 1297) byla italská světice pocházející z Toskánska. Nejprve žila zcela světským životem v nemanželském vztahu se šlechticem, kterému porodila i syna. Po smrti svého druha se zcela změnila, vstoupila jako terciářka do řádu františkánů. Její ostatky jsou dnes uloženy v Cortoně, místě jejího působení. Byla svatořečena 16. května 1728 papežem Benediktem XIII.

Margaret of Cortona (1247 – 22 February 1297) was an Italian penitent of the Third Order of Saint Francis. She was born in Laviano, near Perugia, and died in Cortona. She was canonized in 1728.


Kariéra.

Počátky v NHL.

Na Massachusettské univerzitě v Lowellu byl nominovaný na Hobey Baker Memorial Award a byl nominován do NCAA All-American Teamu. Přes tyto úspěchy nebyl nikdy draftován týmem NHL. V roce 1994 podepsal jako volný hráč smlouvu s klubem NHL Calgary Flames. Poté střídal tým Calgary s jejich farmářským týmem Saint John Flames hrajícím v nižší severoamerické lize AHL. V roce 1998 podepsal jako volný hráč s Buffalem Sabres, aby dělal záložního brankáře Dominiku Haškovi. Po dvou letech u Sabres byl Roloson vybrán v rozšiřovacím draftu NHL v roce 2000 Columbusem Blue Jackets. Poté, ale podepsal smlouvu s týmem AHL Worcesterem IceCats.

Minnesota Wild.

Roloson se rozhodl ještě jednou zkusit prorazit v NHL a v roce 2001 podepsal smlouvu s Minnesotou Wild. V Minnesotě se stal prvním brankářem a společně s Mannym Fernandezem dovedl Wild v sezóně 2002-03 do playoff. V prvním kole porazili Colorado Avalanche a ve druhém Vancouver Canucks. I přes to, že v tehdejší sezóně se o zápasy dělil pravidelně s Fernandezem, tak byl ve 34 letech poprvé zvolen do Utkání hvězd NHL 2004 a po sezóně vyhrál Roger Crozier Saving Grace Award za nejvyšší procento chycených střel.  Během výluky NHL v sezóně 2004-05 hrál v SM-liize za Lukko Raumu.

Edmonton Oilers.

8. března 2006 byl Roloson vyměněn do Edmontonu Oilers za výběr v prvním kole vstupního draftu NHL 2006, který později Minnesota vyměnila do Los Angeles Kings, kteří si v draftu vybrali útočníka Trevora Lewise. Zpočátku byl generální manažer Oilers Kevin Lowe tvrdě kritizován v médiích za to, že za stárnoucího brankáře Rolosona pustil první kolo draftu diviznímu soupeři.  Kritiku postupně umlčely kvalitní výkony Rolosona, který v playoff pomohl Oilers až do finále Stanley Cupu a spolu s Chrisem Prongerem byl považován za favorita na Conn Smythe Trophy v případě že Edmonton vyhraje Stanley Cup, ale během prvního zápasu finále proti Carolině Hurricanes utrpěl zranění kolene, když na něj spadl spoluhráč Marc-André Bergeron, kterého strčil carolinský Andrew Ladd. Po zápase trenér Oilers Craig MacTavish oznámil, že Roloson nebude moci pokračovat v dalších zápasech finále. Výsledkem těchto událostí bylo to, že brankář Ty Conklin, který v prvním zápase finále Rolosona nahradil v zápase společně se spoluhráči prohrál a v dalších zápasech playoff jej nahradil švédský brankář Jussi Markkanen. Oilers nakonec s Hurricanes prohráli v sedmi zápasech. Po měsících intenzívní rehabilitace se Roloson stihl uzdravit do začátku sezóny 2006-07. Roloson podepsal 1. července 2006 smlouvu na další tři roky.  Na mistrovství světa 2007 byl členem kanadského národního týmu, se kterým vyhrál zlatou medaili po vítězství 4:2 nad Finskem ve finále.  Sezónu 2007-08 začal Roloson bez formy a na začátku ledna se stal jedničkou týmu Mathieu Garon. 13. března 2008 se Garon zranil a tak dostal možnost opět Roloson. Na počátku sezóny 2008-09 byl v Edmontonu přetlak na pozici brankářů. Kromě Rolosona byl u týmu Mathieu Garon a mladý Jeff Deslauriers. Zpočátku se zdálo, že prvním brankářem bude Garon, ale po špatných výkonech se rozhodl trenér MacTavish, že bude všechny tři brankáře pravidelně střídat. Nakonec se tým zbavil Garona, kterého vyměnili do Pittsburghu Penguins. Poté se Roloson stal týmovou jedničkou, chytal 36 zápasů po sobě a stal se nejstarším brankářem, který odchytal více než 60 zápasů v jedné sezóně.  Pouze pár dní po posledním zápase sezóny Rolosona společně s jeho spoluhráčem Shawnem Horcoffem pozval trenér kanadského národního týmu do reprezentace pro mistrovství světa a chytal ve finále, ve kterém prohráli s Ruskem 1:2.

New York Islanders.

1. července 2009 se stal Roloson po odmítnutí jednoleté smlouvy na 3 miliony dolarů (asi 60 miliónů kč) volným hráčem bez omezení. Roloson podepsal dvouletou smlouvu na 5 miliónů USD (asi 100 miliónů kč) s New York Islanders. Islanders také podepsali smlouvu s Martinem Bironem, který měl v týmu zastávat pozici záložního brankáře Rolosona v době, kdy byl Rick DiPietro zraněný. Roloson nakonec v sezóně 2009-10 odchytal 50 zápasů.

Tampa Bay Lightning.

1. ledna 2011 byl Roloson vyměněn do Tampy Bay Lightning za obránce Tye Wisharta. První zápas za Tampu Bay vyhrál s týmem 1:0 v prodloužení a proti Washingtonu Capitals, tak vychytal čisté konto. Nicméně další den proti Pittsburghu Penguins obdržel v prvních deseti minutách 3 góly a byl vystřídán Danem Ellisem. Ve druhé třetině se sice vrátil do zápasu, ale na začátku třetí třetiny byl po dalších dvou obdržených gólech opět vystřídán a zápas skončil porážkou 1:8. Ve svých prvních 11 zápasech za Lightning vychytal 4 čistá konta.

Rekordy.

Klubový rekord Worcester IceCats

Albert Dwayne Roloson (* 12. října 1969, Simcoe, Ontario, Kanada) je bývalý kanadský hokejový brankář hrající v severoamerické lize NHL.

Albert Dwayne Roloson (born October 12, 1969) is a Canadian former professional ice hockey goaltender and former goaltending coach of the Anaheim Ducks of the National Hockey League (NHL). During his NHL career, Roloson played for the Calgary Flames, Buffalo Sabres, Minnesota Wild, Edmonton Oilers, New York Islanders and Tampa Bay Lightning. He is often affectionately referred to by his fans as "Roli". Following Mark Recchi's retirement in 2011, Roloson became the oldest active NHL player at the time and the last active NHL player to have been born in the 1960s.


Život.

Mládí a výcvik.

Narodil se 12. července 1957 ve městě Amarillo v Texasu. Dostudoval v roce 1980 obor strojírenství na Texaské technice v Lubbocku a nastoupil k vojenskému letectvu. Pilotním výcvikem prošel na základně Vance Air Force Base ve státě Oklahoma. Zpočátku létal na strojích F-4E. Na základně Edwards v Kalifornii absolvoval Školu zkušebních pilotů, pak byl instruktor a zkušební pilot. Nalétal přes 3800 hodin na strojích 40 různých typů. Pokračoval ve studiu na Kalifornské státní univerzitě ve Fresnu, kterou úspěšně zakončil v roce 1990 a nastoupil jako zkušební pilot na britské letecké základně "Bascombe Down".

U NASA.

V prosinci roku 1994 Husband prošel konkurzem na astronauta. S výcvikem v Johnsonově kosmickém středisku začal v březnu 1995. Po ukončení základního výcviku pracoval na vylepšení raketoplánů, na plánovaném záchranném člunu pro kosmickou stanici CRV (Crew Return Vehicle), podílel se na studiích o možnosti letu na Měsíc a na Mars, působil jako manažer oddělení bezpečnosti astronautů.

Lety do vesmíru.

Svůj první let do vesmíru absolvoval jako pilot raketoplánu Discovery v roce 1999 při misi STS-96.  V roce 2000 byl jmenován do funkce velitele posádky raketoplánu Columbia pro misi STS-107, na start však musel čekat až do roku 2003. Raketoplán odstartoval z mysu Canaveral v půli ledna 2003 bez problémů. Na palubě bylo sedm astronautů: Richard Husband, Michael Anderson, Kalpana Chawlaová, David Brown, Laurel Clarková, Ilan Ramon z Izraele a William McCool. Během letu provedli 80 různých experimentů. Úspěch mise se však proměnil v katastrofu, když se během přistávacího manévru v atmosféře nad Texasem raketoplán rozpadl a celá posádka zahynula.  Richard Husband byl hluboce věřící. S manželkou Evelyn měl syna Matthewa a dceru Lauru.

Uctění památky.

Po katastrofě po něm pojmenovali nejvyšší horu pohoří "Columbia Hills" na Marsu jako "Husband Hill". Jeho jméno též nese letiště v jeho rodném městě "Husband Amarillo International Airport" a planetka (51823) Rickhusband.

Richard Douglas „Rick“ Husband (12. července 1957 – 1. února 2003) byl americký vojenský pilot a astronaut. Zahynul na palubě raketoplánu Columbia, který se rozpadl po vstupu do zemské atmosféry.

Rick Douglas Husband (July 12, 1957 – February 1, 2003) (Colonel, USAF) was an American astronaut and fighter pilot. He traveled into space twice: as Pilot of STS-96 and Commander of STS-107. He and the rest of the crew of STS-107 were killed when "Columbia" disintegrated during reentry into the Earth's atmosphere. Husband is a recipient of the Congressional Space Medal of Honor.


Historie.

Původní verzi programu codice_1 napsal Daniel Halbert, postgraduální student na Kalifornské univerzitě v Berkeley v roce 1978. Příkaz byl poprvé začleněn do BSD verze 3.0 a od té doby je standardní součástí všech unixových systémů a pronikl jako užitečná utilita i do jiných operačních systémů.

Popis funkce.

Program codice_1 umožňuje zobrazit delší text na terminál po jednotlivých stránkách, což bylo v dobách jednoduchých textově orientovaných terminálů jediným způsobem, jak zabránit odrolování vypisovaného textu nahoru mimo obrazovku. Proto je program označován jako "pager" ("stránkovač"). Program může být spuštěn s parametrem, který určuje jméno textového souboru, který bude po stránkách zobrazován. Nebo může být spuštěn bez parametru se jménem souboru, kdy se začne chovat jako filtr, který čte svůj vstup ze standardního vstupu ("stdin") a obratem ho vypisuje na standardní výstup ("stdout"), což je využíváno zejména při řazení příkazů do kolon.

Ovládání.

Program codice_1 zobrazí na terminál vždy jen tolik textu, aby zaplnil obrazovku (tj. aby žádný text nebyl odrolován a nezmizel uživateli z očí). V levém dolním rohu je zobrazen text codice_7 (v českém překladu codice_8) a procento vyjadřující množství již zobrazeného textu. Pak čeká na vstup od uživatele, který určuje pohyb v zobrazeném textu (další jeden řádek, další stránka atp., viz níže uvedené příkazy). Po dosažení konce souboru (100 %) codice_1 skončí. Příkazem je míněn stisk určité klávesy, ve většině případů mu může předcházet celé číslo (označeno jako "k"). Pokud není číslo zadáno, použije se implicitní hodnota, která je uvedena v závorkách:

Přepínače.

Chování příkazu lze ovlivnit na příkazovém řádku pomocí přepínačů:

Přepínače v proměnné.

Přepínače se obvykle zadávají přes příkazový řádek, ale lze je zadat i přes proměnnou prostředí codice_43. Pokud proměnná codice_43 obsahuje nějakou hodnotu, pokládá se za parametry z příkazového řádku, přičemž stejný parametr zadaný na příkazovém řádku hodnotu předefinuje.  Proměnná codice_43 obsahuje:  na příkazovém řádku uživatel zadá:  vykoná se:  Parametr codice_32 je zůstal nezměněn, ale parametr codice_47 z proměnné codice_43 byl nahrazen parametrem codice_49 z příkazového řádku.

codice_1 je v informatice název filtru, který umožňuje zobrazit delší text na terminál po jednotlivých stránkách. Program codice_1 je součástí mnoha operačních systémů (unixové systémy, DOS, OS/2 i Microsoft Windows). V původní implementaci bylo možné posouvat zobrazení pouze dopředu. V té době byl naprogramován nástroj less, který poskytoval stejnou funkčnost, ale navíc umožňoval též pohyb v textu zpět. Vylepšení později převzal i původní program codice_1.

In computing, codice_1 is a command to view (but not modify) the contents of a text file one screen at a time. It is available on Unix and Unix-like systems, DOS, Digital Research FlexOS, IBM/Toshiba 4690 OS, IBM OS/2, Microsoft Windows and ReactOS. Programs of this sort are called "pagers". codice_1 is a very basic pager, originally allowing only forward navigation through a file, though newer implementations do allow for limited backward movement.


United Buddy Bears na cestě kolem světa.

"United Buddy Bears" je dílo umělců z více než 140 zemí spojených národů (UN), kteří malují na medvědy motivy charakteristické pro jejich zemí. Tato různá grafická zpracování medvědů vytváří v celku jedno velké mezinárodní umělecké dílo. Návštěvníkům se takto nabízí jakási výtvarná cesta kolem světa. Posláním těchto medvědů je prosazování porozumění mezi národy, tolerance a respektování jiných kultur a náboženství.  Umělci, podílející se na výtvarném zpracování medvědů, byli vybraní ministerstvem kultury příslušné země. V jednom velkém ateliéru v Berlíně tak dostal každý z medvědů výtvarníkův vlastní umělecký podpis.  Výstavy "United Buddy Bears", které zhlédlo do dnešních dnů zhruba na 30 miliónů návštěvníků, se prezentovaly v těchto městech čtyř kontinentů:  Kazda výstava byla otevřena starostou pořádajícího města za účasti velvyslanců UNICEF, jakými byli Sir Peter Ustinov, Jackie Chan, Christiane Horbiger, ale i Keň Done a Mia Farrow.  Mottem výstav: "Musíme poznat jeden druhého lépe, tím si více porozumíme, budeme si více věřit a naučíme se žít v míru" se snažili manželé Eva a Klaus Herlitzovi z Berlína, iniciátoři tohoto projektu, podpořit myšlenku klidného a mírového spolužití všech národů. A právě z tohoto důvodů stojí 140 medvědů ruku v ruce, vedle sebe ve velikém kruhu nazývaném pořadateli také "The art of Tolerance".  Na konci každé výstavy se medvědí vydraží na dobročinné aukci, jejíž výtěžek je pak věnován na pomoc dětem. Do dnešního dne tyto aukce vydělaly přes 2,3 miliónů eur.

Politický rozsah jednotlivých výstav.

Jackie Chan a medvědí z Berlína.

Při natáčení filmu "Around the World in 80 days" narazil Jackie Chan v Berlíně na tyto pestré zmalované medvědy, kteří ho okamžitě zaujali. Jeho přičiněním se pak uskutečnila podobná výstava v Hongkongu, která sklidila značný úspěch. Výtěžek z této aukce, ve výši 340.000 eur, byl opět věnován na charitativní účely.

Buddy Bears jsou umělecky pomalované, dva metry vysoké umělohmotné odlitky medvědů. Jedna se zde o sochy pestře zmalovaných medvědů v životní velikosti, kteří jsou symbolem určité myšlenky, jako tomu bylo například při "Cow-Parade" v Curychu a nebo New Yorku.

Buddy Bears are painted, life-size fiberglass bear sculptures developed by German businesspeople Klaus and Eva Herlitz, in cooperation with sculptor Roman Strobl. The raised arms of the standing Buddy Bears are intended to indicate friendliness and optimism. The first bears were displayed at an artistic event in Berlin in 2001.


Geografie a geologie.

Tok potoka Átalér vytvořil v místě čtyři až pět teras vyhloubených vodou v travertinu, které byly již ve starší době kamenné osídleny. Od dob římského osídlení až doposud je zde travertinový vápenec těžen a využíván ve stavebnictví.

Archeologické naleziště.

I přes četné archeologické výzkumy nebylo v Maďarsku dlouho objeveno žádné paleolitické naleziště. Z Vértesszőlőse byly známy nálezy rostlinných zkamenělin v místním travertinu. Jejich stáří je odhadováno na 400 000–500 000 let. Až nálezy archeologů Ottó Hermanse a Ottokára Kadicse ze začátku 20. století v jeskyni Szeleta nedaleko Miskolce dokázaly, že území dnešního Maďarska bylo osídleno již ve starší době kamenné.  Roku 1962 zde geolog Márton Pécsi, který zde prováděl stratigrafický průzkum travertinových vrstev nalezl první archeologické artefakty z kvarcitu a zvířecí kosti se stopami tepelné úpravy. V letech 1963 až 1968 zde probíhal rozsáhlý archeologický průzkum pod vedením László Vértese. 1. května 1968 zde bylo otevřeno muzeum pod širým nebem jako pobočka Národního muzea v Budapešti. László Vértes často prohlašoval: "Žiji a umírám pro Vértesszőlős". Tento výrok se potvrdil krátce po otevření muzea, Vértes zemřel na onemocnění srdce, které si přivodil náročnou prací právě ve Vértesszőlősi.

Kamenné industrie.

Během vykopávek bylo nalezeno celkem 8890 kusů kamenných artefaktů valounové industrie. Materiál těchto nástrojů pochází výlučně z místních lokalit, především z teras vytvořených potokem Átalér. Jedná se hlavně o vápenec a kvarcit. Přibližně polovina z nalezených nástrojů nese výrazné známky použití. Mezi těmito nástroji jsou sekáče s unifaciální i bifaciální úpravou ostří, úlomky sloužící jako řezné nástroje, škrabky, struhadla a špice a také jednoduché pěstní klíny.  Vértes se pokusil vytvořit z inventáře těchto nástrojů specifickou typologii a nazval ji „Buda-Industrie“. Tuto myšlenku se však nepodařilo prosadit a dnes jsou kamenné nálezy z této lokality řazeny ke starším Acheuléenským nebo Abbevillienským industriím.

Kostěné industrie.

Ve Vértesszőlősi bylo nalezeno také 105 kostěných fragmentů, které byly jednoznačně určeny jako nástroje. Tyto nástroje nebyly pouze rozštěpeny, ale byly opracovány podobně jako kamenné nástroje. Kromě toho zde byl nalezen také pěstní klín z kosti. Kosti byly používány kromě výroby nástrojů pravděpodobně také jako palivo.

Nález člověka - Vértesszőlős I.

V travertinových vrstvách byly během vykopávek v roce 1965 nalezeny čtyři fragmenty mléčných zubů patřících asi sedmiletému dítěti. Jednalo se o levý špičák a levé stoličky spodní čelisti (v literatuře označováno jako "Vsz I"). Antropologické určení je sporné, jisté je, že se jedná o druh člověka žijícího v Evropě ještě před člověkem neandrtálským, pravděpodobně jde o "Homo erectus heidelbergensis" - "Homo heidelbergensis".

Nález člověka - Vértesszőlős II.

Během stejné etapy vykopávek jako v předchozím případě, byly 21. srpna opět v travertinové vrstvě, asi 8 metrů od předchozího nálezu, nalezeny ostatky pravěkého člověka (v literatuře označováno jako "Vsz II"). Část týlní kosti patřila pravděpodobně mladému dospělému muži. K deformacím, které jsou na kosti patrné, došlo až posmrtně při uložení v travertinové vrstvě, žádná z nich nebyla patologická. Na velkém týlním otvoru jsou znatelné stopy, o kterých se Vértes domníval, že jsou pozůstatkem rituálního odstranění mozku a možná i důsledkem kanibalismu. Tento názor je však dnes považován za nepravděpodobný. Antropologické určení je opět obtížné, objem lebky je cca 915–1225 cm3, což odpovídá druhu "Homo erectus heidelbergensis".  Zvláštností naleziště jsou velmi dobře zachovalé stopy osídlení, výjimečné v období starší doby kamenné. V prostoru naleziště byly kromě živočišných pozůstatků (včetně stop), které z větší části nemají souvislost s osídlením, nalezeny části kostí, které mohou být jednoznačně určeny jako zbytky potravy, některé nesou stopy po nožích po odkrojování masa a po získávání morku z kostí.  Ze zvířat byly ve Vértesszőlősi zpracováváni koně ("Equus mosbachensis"), jeleni ("Cervus elaphus") a bizoni ("Bison schoetensacki"). Nalezeno bylo také velké množství kostí medvědích ("Ursus deningeri") u kterých však není jisté, zda zde byly uloženy přirozeně nebo člověkem.  Původní teorie o využití mršin postupem bádání ustoupila do pozadí, a i přes nedostatek přímých důkazů o lovu, je možné díky velkému množství zvířecích kostí o Vértesszőlősi mluvit jako o staropaleolitické "lovecké stanici".  Nejednalo se o lov v pravém smyslu slova, spíše o taktiku lovu, známou dnes u některých domorodých národů: zvířecí stádo při napájení se u pramene nebo řeky bylo obklíčeno, a následně zpanikařeno hlukem, házením předmětů a také pomocí ohně. Zpanikařená zvířata se zraňovala podupáním nebo uklouznutím. Poraněná zvířata pak lovci mohli snáze zabít. Tato technika se pro toto naleziště zdá velmi pravděpodobná, protože zde nebyly nalezeny žádné zbraně použitelné pro klasický lov. V této době byly pravděpodobně luky a oštěpy ještě neznámé.  Roku 1966 nalezl István Skoflek během práce na zahradě ve sprašové vrstvě 5 cm silnou vrstvu dřevěného uhlí ve formě čoček širokou asi 7 metrů. Při podrobnějším průzkumu 47 nalezených částic dřevěného uhlí a částečně do hněda spálené spraše, se dospělo k názoru, že se zde nacházelo ohniště, které díky své mocnosti, barvě a nalezeným zbytkům, bylo využíváno po dobu několika let.  Nález ohniště se stal archeologickou senzací, protože do té doby se předpokládalo, že ve starší době kamenné neznali oheň. Naleziště Vértesszőlős se tak stalo dalším důkazem. Dle stop kostí v ohništích se předpokládá, že kosti v ohništích sloužily i jako palivo a udržovaly oheň, který několik dní jen doutnal a následně byl znovu rozdmýchán.

Datace.

Vrstvy s nálezy lidských lebek byly thorium-uranovou metodou datovány na stáří 350 000 let, použití elektronspinové resonanční metody určilo stáří na 333 000 +/– 17 000 let. Maximální stáří vrstev bylo určeno na 600 000 let. Datace zvířecích kostí a popela byla určena na asi 350 000 let a zařazena do středního pleistocénu.

Význam lokality.

Na základě množství a kvality nálezů z Vértesszőlőse je možné toto naleziště řadit na roveň dalším významných staropaleolitickým nalezištím: Bilzingsleben, Schöningen, Boxgrove, Swanscombe aj. Významné je zde, jinde zřídka se vyskytující, sídliště a nálezy nalezené a zkoumané "in situ", tedy ve své původní lokaci. Mimo to místní nálezy potvrzují teorii o zalidnění evropského kontinentu od britských ostrovů až po Karpaty již v starším paleolitu.

Hospodářství.

Významné je v obci zemědělství, především pěstování vinné révy na svazích pohoří Gerecse. Místní vinice patří do vinařské oblasti Ászár-Neszmély. Význam má také těžba travertinu a těžba cihlářských jílů severně od obce. Fungovala zde také cihelna. Velká část obyvatel obce dojíždí za prací do blízkých měst Tatabánya (dříve především hlubinná těžba hnědého uhlí) a Tata, případně i do vzdálenějšího Komárna nebo Budapešti.

Doprava.

Západním okrajem obce prochází silnice č. 1 z Budapešti přes Győr a Vídně. Dříve to byl hlavní silniční tah do severozápadního Maďarska a Rakouska a velmi zatěžoval obec tranzitní dopravou. Odlehčení přišlo s vybudováním dálnice M1 v 80. letech 20. století. Dálnice vede západně západně od obce.  Obcí také prochází hlavní dvojkolejná železniční trať Budapešť - Györ - Hegyeshalom - (Vídeň). V 90. letech 20. století prošla tato trať rekonstrukcí a v prostoru železniční zastávky Vértesszőlős, ležící v oblouku byla přeložena o cca 10 metrů ke středu oblouku a traťová rychlost v tomto úseku byla zvýšena na 140 km/h. Na zastávce zastavují osobní vlaky.  Autobusová doprava je zajišťována linkou z Taty do Tatabányi provozovanou společností Vértes Volán.

Obyvatelstvo.

Ve vesnici žila velmi početná slovenská menšina, národnostní složení obce se změnilo v roce 1947, kdy byla provedena výměna obyvatelstva mezi Československem a Maďarskem. I dnes se lze ještě slovensky v obci domluvit, je zde aktivní Slovenské centrum.

Vértesszőlős je obec v severním Maďarsku v okrese Tatabánya, v župě Komárom-Esztergom. Vesnice leží na západním úpatí pohoří Gerecse, protéká jí potok Átalér. Světoznámou se vesnice stala v 60. letech 20. století, kdy v ní byly nalezeno rozsáhlé sídliště Homo erectus. Žije zde 2 981 obyvatel.

Vértesszőlős is a village in Komárom-Esztergom county, Hungary. It is most known for the archaeological site where a Middle Pleistocene human fossil, known as "Samu", was found.


Vývoj.

American Airlines požádala Convair, aby navrhla letoun schopný letět od pobřeží k pobřeží nonstop z New Yorku do Los Angeles, disponující také větší kapacitou, než měl jeho předchůdce typ 880, který byl nejmenší z první generace amerických proudových dopravních letadel. První Convair 990 opustil tovární budovu v San Diegu v listopadu 1960 a 24. ledna 1961 provedl svůj první let.  Mezi změny oproti typu 880 patřily klapky na horní části odtokové hrany křídla, které snižovaly hluk a zvyšovaly kritické Machovo číslo. Letoun také dostal vylepšené motory General Electric CJ-805-23, které byly jedinečné v tom, že měly dmychadlo v zadní části motoru. Motor Pratt & Whitney JT3D, který poháněl konkurenční letadla, měl dmychadlo klasicky v přední části. CJ-805-23 byl zjednodušenou civilní verzí motoru J79 bez přídavného spalování. Stejně jako většina verzí J79, produkovaly i CJ805 a CJ805-23 mnoho zplodin, ačkoli pozdější dopravce Spantax na svých letounech CV-990 nechal spalovací komory vyměnit za bezdýmové.

Služba.

Letoun CV-990 nesplnil slíbené požadavky a společnost American Airlines v důsledku toho snížila jejich objednávku. Vznikl vylepšený model 990A, ale navzdory změnám letadlo nikdy nesplnilo požadavek na let od pobřeží k pobřeží, tedy nonstop let z New Yorku do Los Angeles. Swissair počátkem roku 1962 pořídila osm strojů 990A, které létaly na dlouhých trasách do Jižní Ameriky, Západní Afriky, na střední i dálný východ, stejně tak na vytížených evropských trasách. Jejich flotila byla stažena z provozu v roce 1975. Scandinavian Airlines letouny Coronado využívala k letům do Tokia a dalších míst na Dálném východě. Nad typem 990 se stáhla mračna příchodem strojů Boeing 720 a Boeing 720B - deriváty Boeingu 707 a později Boeingu 727. V době uzavření montážní linky roku 1963 bylo vyrobeno pouze 37 letounů CV-990, čímž se celková produkce trupů civilních dopravních letadel mateřské společnosti General Dynamics dostala na číslo 102 kusů. Neúspěch leteckých společností přijmout letouny Convair 880 a 990 vedl mateřskou společnost firmy Convair - General Dynamics - do jedné z největších korporátních ztrát v historii. V důsledku toho se Convair stáhl z trhu s dopravními letouny, ačkoli později stavěl trupy pro letouny McDonnell Douglas DC-10, KC-10 a MD-11.

Convair 990 Coronado je americký úzkotrupý čtyřmotorový proudový dopravní letoun vyráběný firmou Convair. Šlo o prodlouženou verzi předchozího typu Convair 880 vyráběnou dle požadavků leteckého přepravce American Airlines. Trup Convairu 990 byl prodloužen asi o 3 metry, což zvýšilo počet cestujících z původních 88 a 110 ve verzi 880 na počet mezi 96 až 121 u verze 990. Pořád to však nestačilo na srovnatelné typy jako Boeing 707 (110 až 189) nebo Douglas DC-8 (105 až 173), i když Convair 990 měl o asi 40–56 km/h větší cestovní rychlost.

The Convair 990 Coronado is an American narrow-body four-engined jet airliner produced by the Convair division of General Dynamics, a stretched version of their earlier Convair 880 produced in response to a request from American Airlines. The 990 was lengthened by, which increased the number of passengers from between 88 and 110 in the 880 to between 96 and 121 in the 990. This was still fewer passengers than the contemporary Boeing 707 (110 to 189) or Douglas DC-8 (105 to 173), although the 990 was faster than either in cruise.


Vývoj.

V roce 1947 v SSSR začal vývoj ručních protitankových střel. První takovou střelou byla RPG-1, ale kvůli nedostatečným výkonům a citlivosti výmetného prachu nebyla zavedena do armády. Brzy na to v roce 1949 se do armády dostala RPG-2, která splňovala armádní požadavky. Na vzdálenost 150 metrů dokázala probít pancíř silný 200 mm. Ale nejvíce byl kritizován krátký dostřel zbraně a tak se ve vývoji pokračovalo.  Člen skupiny konstruktérů Valentin Firulin přišel s návrhem urychlit střelu reaktivním pohonem. Při intenzivních zkouškách se však dlouho nedařilo zmenšit rozptyl a odchylky od cíle – to se podařilo nakonec přidáním malé turbínky na konec granátu, která střelu mírně roztočila tak aby nedošlo ke snížení účinku kumulativního paprsku. Nakonec byla zavedena v roce 1961 pod označením "RPG-7 Semjorka" („sedmička“). Kromě raketového pohonu se inovoval i systém míření optikou, tím pádem byla přesnější než RPG-2. Také na odpalovací trubici přibyla další rukojeť k pohodlnějšímu a pevnějšímu uchopení.

Charakteristika.

Odpalovací trubice ráže 40 mm dokázala vystřelit granát ráže 85 mm na vzdálenost 500 m. Ale účinná vzdálenost, kdy střela přesně zasáhla cíl, byla 200 m. Délka zbraně v pochodové pozici byla 990 mm, v palebné 1 370 mm. Základní náboj vážil 2,2 kg. Obsluhovali ji 2 muži. Rychlost střelby byla 4 až 6 ran za minutu. Průbojnost pancíře se pohybovala kolem 300 mm.  Od roku 1963 se vyráběla verze RPG-7D pro výsadkáře, která se dala rozložit na dvě části. V roce 1970 přišla verze RPG-7V s vylepšenými optickými mířidly PGO-7V. Vznikly také varianty RPG-7N a DN pro noční boj. V současnosti ruská zbrojovka Bazalt vyrábí zdokonalené verze RPG-7V2 a RPG-7D3.  Samotný projektil se skládá z hlavice, motoru a výmetné nábojky. Střelec musí sešroubovat nábojku se střelou a kompletně ji zasune do hlavně zbraně. Pak ze špičky hlavice odstraní krytku a vytáhne bezpečnostní kolík. Stisknutím spouště se nejprve aktivuje výmetná náplň, která střelu vymrští ven z trubice. Pak se roztáhnou stabilizační křidélka na granátu, zapálí se stopovka na turbínce a aktivuje se raketový motorek na tuhá paliva, který hoří několik sekund. Pokud nefouká silný boční vítr, zbraň zasáhne cíl poměrně přesně.  Základní granát PG-7V měl kumulativní hlavici a dokázal probít 260mm pancíř. V současnosti se tato verze nevyrábí, ale vyrábí se moderní verze PG-7VL s dvojnásobným účinkem, přičemž dokáže probít pancíř silný až 500 mm. Ještě lepší efektivitu nabízí verze PG-7VR s dvojitou kumulativní hlavicí, kde probíjí nejprve dynamickou ochranu tanku a pak samotný pancíř až do tloušťky 600 mm. Pro tzv. měkké cíle existuje ještě verze OG-7V, která po explozi vytváří šrapnely se smrtícím účinkem až do 7 metrů. Speciální verze granátu TBG-7V pracuje na termobarickém principu a dokáže účinně likvidovat budovy.

Použití.

První použití protitankové zbraně RPG-7 bylo zaznamenáno za šestidenní války v roce 1967 a později se s ní setkala americká vojska ve Vietnamu. Od té doby se používá v každém větším konfliktu. Známé bylo použití v Somálsku, kdy s ní povstalci sestřelili americký vrtulník UH-60 Blackhawk. Zbraň byla hojně používána i v dalších konfliktech, např. v Iráku, Afghánistánu, Sýrii a také v konfliktu na Ukrajině. Do služby se dostala i v Islámském státě, u Kurdů či v Syrské armádě věrné Asadovi.  Vyráběna byla v licenci (a mnohdy i bez ní) v několika státech. Ze států Varšavské smlouvy to bylo například Československo, Polsko, NDR, Bulharsko a Rumunsko. Dále pak ČLR, která ji vyrábí pod označením Type 69, pak Egypt, KLDR, Irák, Írán nebo Pákistán. Samotná ruská armáda ji považuje za zastaralou a nahrazuje ji novější RPG-27.  Licenční výroba také probíhá v americké zbrojovce AirTronic USA. Nápad vyrábět RPG-7 pod licencí v USA vznikl kvůli velké americké angažovanosti ve světě, respektive programům vojenské pomoci různým státům ať Balkánu, Afriky či Blízkého východu. Ale klasická RPG-7 nevyhovuje z hlediska přesnosti, životnosti či kompatibility s různými doplňky ze západu. Právě proto firma AirTronic v roce 2009 prezentovala novou verzi ruské pancéřovky RPG-7 pod označením PSLR-1 ("Portable Shoulder-fired Rocket Launcher"). Základní koncepce je zachována, ale oproti ruskému originálu se zvýšil účinný dostřel na 500–800 m, přesnost a životnost zbraně na 1000 výstřelů, z původních 250. Rovněž se změnil i materiál, ze kterého je zbraň vyrobena. Ruská RPG se odlévala z běžné oceli, americká verze je přesně obráběna z kvalitní slitiny, tím pádem je pevnější, lehčí (6,35 kg) a kratší (z původních 0,950 m na 0,915 m). Kromě toho se na zbraň přidala pažbička převzatá z pušky M16 a různé lišty k upevnění nejrůznějších zaměřovačů a jiných doplňků.  Společnost AirTronic později pracovala na dalších změnách a v roce 2016 představila novu variantu pod označením GS-777, na rozdíl od PSLR-1 používá novější materiály, což ji ještě odlehčilo z 6,35 kg na 3,50 kg. Také se zvýšila životnost na 2000 výstřelů. AirTronic USA ve spolupráci s firmou Chemring Ordance chtějí začít dodávat nové střelivo, protože dnes musí americké ozbrojené síly kupovat střely z Bulharska či Polska. Plánuje se kromě tradičních druhů granátů i naváděné a s prodlouženým dostřelem na 2000 m. Pancéřovky AirTronic USA budou směřovat hlavně k silám podporovaným USA a to do armád Iráku, Afghánistánu či „umírněné“ syrské opozice.

RPG-7 (zkratka z ruského "ручной противотанковый гранатомёт" - Ručnoj Protivotankovij Granatomjot; "ruční protitankový granátomet") je reaktivní protitankový granátomet původem z SSSR. Je vyráběný od roku 1961, rozšířený do asi 40 států a v množství ozbrojených konfliktů se používá dodnes.

The RPG-7 () is a portable, reusable, unguided, shoulder-launched, anti-tank rocket-propelled grenade launcher. It—along with its predecessor, the RPG-2—were designed by the Soviet Union; it is now manufactured by the Russian company Bazalt. The weapon has the GRAU index (Russian armed forces index) 6G3.


11. dobrovolnická divize tankových granátníků SS „Nordland“

Vznik.

I když německá propaganda hlásala mezinárodní charakter 5. SS-Panzer Division „Wiking“, ve skutečnosti bylo mužstvo z 90% tvořeno Němci. V nové divizi byl záměr zvýšit procento zahraničních dobrovolníků, a to také ve velení. Mužstvo tak tvořili z 40% členové rozpuštěných zahraničních legií, 35% "Volksdeutsche" (Němci žijící mimo území Německé říše) a 25% "Reichsdeutsche" (Němci pocházející z území Říše). V průběhu druhé světové války tak v divizi sloužili Dáni, Maďaři, Nizozemci, Norové, Estonci, Finové, Francouzi, Rumuni, Španělé, Švédové, Švýcaři a Britové.  Na základě rozkazu OKW k založení III. (Germanische) SS-Panzerkorps ze začátku roku 1943, byla v únoru 1943 vytvořena Kampfverband Waräger. Ještě téhož měsíce byla přejmenována na Germanische-Freiwilligen-Division. V dubnu 1943 na SS-Panzer Grenadier Division 11 (Germanische) a v červenci na 11. SS-Panzergrenadier Freiwilligen Division „Nordland“. Konečný název divize obdržela v říjnu 1943, a to 11. SS-Freiwilligen-Panzergrenadier-Division „Nordland“.  Původní název pro divizi „Waräger“, byl změněn na „Nordland“ samotným Adolfem Hitlerem. Důvodem byly bojové zásluhy pluku „Nordland“, který byl stažen z divize „Wiking“ a posloužil jako základ divize „Nordland“.  Po skončení výcviku a zformování jednotek, byla divize přesunuta do Chorvatska, kde se zapojila do akcí proti Titovým partyzánům. Koncem listopadu 1943 se pluk „Danmark“ zúčastnil těžkých bojů s 5000 partyzány poblíž města Glina. Během této doby obdržel SS-Panzer Abteilung 11 jméno „Herman von Salza“ na počest čtvrtého velmistra Řádu německých rytířů.  Dne 25. listopadu obdržela divize rozkaz k přesunu na východní frontu a 22. prosince zaujala své postavení v rámci skupiny armád Sever, které velel polní maršál Walter Model.

Bitva na Narvě.

Divize „Nordland“, spolu s ostatními částmi III. (Germanische) SS-Panzerkorps zaujala postavení poblíž Leningradu, kde se zapojila do pokusu o zastavení sovětského útoku, jehož hlavním cílem bylo prolomení blokády Leningradu. To se nakonec podařilo a divize se musela stáhnout k městu Oranienbaum (nyní Lomonosov). 14. ledna 1944 byla německá fronta znovu prolomena a divize „Nordland“ se musela stáhnout do města Narva v Estonsku, kterým protéká řeka Narva, podél níž byla budována nová obranná linie. Počátkem února začali Sověti útočit směrem na město a tím začala bitva na Narvě.  Tato bitva vešla ve známost jako „Bitva evropských SS“, protože se jí zúčastnilo velké množství dobrovolníků z celé Evropy. Obránci na linii Narvy čítali 50 000 mužů. Proti nim vrhlo sovětské velení 200 000 vojáků.  Hlavní útok byl zahájen 13. února proti pravé straně narvské obranné linie. Současně byl také zahájen obojživelný útok z Baltského moře poblíž Mereküla, který ale divize „Nordland“ rozdrtila. Následujících pět měsíců divize SS podstoupily mnoho tvrdých bojů, které bránily Sovětům v postupu. V březnu 1944 Sověti zničili most přes Narvu a odřízli německé jednotky na nepřátelské straně. To netrvalo dlouho, poněvadž 11. ženijní prapor SS postavil pod těžkou palbou most provizorní. Po zahájení sovětské operace Bagration v červnu 1944 se divize stáhla na linii Tannenberg.

Linie Tannenberg.

Linie Tannenberg byla uchycena kolem tří strategických vrchů. Od západu k východu to byl vrchol 69.9, granátnický a sirotčí vrchol. Sirotčí vrchol chránil město Narva.  Od 27. července 1944 divize „Nordland“ společně s 6. SS-Freiwilligen Sturmbrigade Langemarck a Kampfgruppe Strachwitz z divize Großdeutschland držely sirotčí vrchol. Navzdory tomu, že v boji padl velitel divize „Nordland“ SS-Gruppenführer Fritz von Scholz a následně i velitelé pluků „Norge“ a „Danmark“, se sirotčí vrchol podařilo udržet a do 29. července zničit 113 sovětských tanků.  III. (Germanische) SS-Panzerkorps krvácel při obraně linie Tannenberg až do 14. září, kdy byl stažen do Lotyšska k obraně hlavního města Rigy. K němu dorazil 22. září a zabránil tak obklíčení 18. armády. Riga padla 12. října a do konce měsíce se zbývající jednotky Waffen-SS stáhly do kuronské kapsy.  V této kapse sváděla divize od října do prosince 1944 těžké obranné boje a její síla klesla na 9000 mužů. V lednu 1945 obdržela divize rozkaz k přesunu do přístavu Libau u Baltského moře, odkud byla dopravena do Pomořanska

Východní Prusko a Pomořansko.

Začátkem února 1945 dorazily k divizi posily, mezi nimi i Britische Freikorps (58 mužů), a vybavení.  16. února se divize zapojila do operace Sonnenwende, jejímž cílem bylo zničit sovětský výběžek do německých liníí a osvobodit německé jednotky obklíčené ve městě Arnswalde. Tuto operaci původně zamýšlel Generaloberst Guderian jako masivní protiútok na celé frontě, ale Hitler ji následně zredukoval na útok lokální. Zpočátku dosáhla divize taktického překvapení a podařilo se jí ve všech sektorech dostat až k jezeru Ihna. Nicméně když si Sověti uvědomili, co se děje, odpor začal zesilovat a postup se zpomalil. 17. února divize dosáhla města Arnswalde a osvobodila vyčerpanou posádku. Během několika následujících dnů se podařilo evakuovat civilisty. 21. února vydal SS-Obergruppenführer Felix Steiner rozkaz III. (Germanische) SS-Panzerkorps ke všeobecnému ústupu do oblasti kolem Stargardu a Štětína na severním toku řeky Odry.  Sovětská ofenzíva z 1. března tlačila divizi „Nordland“ a III. (Germanische) SS-Panzerkorps před sebou. I přes vážné ztráty, které Sovětům způsobily, musely se stáhnou k městu Altdamm (Dąbie) do poslední obranné pozice na východní straně Odry. Následujících 14 dní divize „Nordland“ držela město i za cenu vysokých ztrát. 19. března se divize stáhla za Odru. Během těchto bojů byly pluky „Norge“ a „Danmark“ téměř vyhlazeny. Proto byla divize stažena na západ k doplnění stavů.  Zde obdržela několik vozidel a mužstvo doplnil personál Luftwaffe a Kriegsmarine. Dále se k ní připojilo asi 300 mužů z 33. Waffen-Grenadier Division der SS „Charlemagne“ (franzözische Nr. 1) a 275 mužů Spanische Freiwilligen Kompanie Der SS 101.

Bitva o Berlín.

16. dubna se divize přesunula na linii východně od Berlína. Navzdory nedávnému doplnění mužstva nedosáhla divize zdaleka plného stavu a s výjimkou Francouzů a Španělů neměli noví rekruti žádné bojové zkušenosti. Od 17. do 20. dubna se divize zapojila do boje na frontě, která se neustále stahovala kolem města. 22. dubna byla divize zatlačena až do parku Tiergarten v centru Berlína.  Zbytky pluků „Norge“ a „Danmark“ a část 11.ženijního praporu se pokusily bránit mosty přes řeku Sprévu. Po odhodlané ale marné obraně se stáhly do vládní čtvrti.  Mezitím směřoval hlavní sovětský útok na park Treptow, který bránila druhá část 11. praporu a několik zbylých tanků SS-Panzer Abteilung 11 „Herman von Salza“. SS-Obersturmbannführer Paul-Albert Kausch vedl tanky a obrněná vozidla do protiútoku, který sice na chvíli Sověty zastavil, ale všechna německá bojová technika byla zničena.  26. dubna se obránci ve vládní čtvrti stáhli k Reichstagu a přitom způsobili postupující Rudé armádě velké ztráty. Pár dalších dnů se přeživší muži divize drželi proti ohromné přesile. 30. dubna ve 20:00 hodin obdržel velitel divize „Nordland“ zprávu o sebevraždě Adolfa Hitlera a vydal rozkaz, aby se bojeschopní muži pokusili probít na západ. Několika malým skupinám se to podařilo a vzdali se Američanům na západním břehu Labe.  Do 1. května se Rudé armádě podařilo Reichstag vyčistit od posledních obránců a potlačit jakýkoliv organizovaný odpor ve městě. Přeživší příslušníci divize „Nordland“, kteří se vzdali Rusům byli posláni na východ a už je nikdo neviděl.  Ti kteří se vzdali západním spojencům, byli vydáni do svých zemí. Někteří nebyli potrestáni, jiní skončili ve vězení a někteří dostali trest smrti.

11. SS-Freiwilligen-Panzergrenadier-Division „Nordland“ byla divize Waffen-SS, z převážné části tvořená zahraničními dobrovolníky. Po celou druhou světovou válku působila na východní frontě.

The 11th SS Volunteer Panzergrenadier Division Nordland () was a Waffen-SS division recruited from foreign volunteers and conscripts. It saw action, as part of Army Group North, in the Independent State of Croatia and on the Eastern Front during World War II.


Popis.

Tělo lišky horské dosahuje délky 49 až 70 cm, ocas měří 22 až 29 cm. Samice je menší a váží od 3 do 4,1 kg, samci mohou vážit až 5,7 kg. Jde o podsaditou šelmu s dlouhým čumákem, malýma ušima a malýma očima posazenýma daleko od sebe. Zbarvení je světle rezavé na hřbetě, hlavě a dolních částech nohou, spodní část těla a ocas má barvu šedou až téměř bílou.

Rozšíření a habitat.

Liška horská se vyskytuje na Tibetské náhorní plošině, což zahrnuje jižní část Číny, sever Nepálu a Ladak v Indii. Obývá především stepi, horské louky a svahy ve výškách 2500 až 5200 m n. m. Toleruje teplotu od -40 °C do + 30 °C.

Biologie.

Liška horská je masožravec a predátor, ačkoliv masitou stravu doplňuje i ovocem. Živí se především pišťuchami, s nimiž je úzce svázán její život. Další důležitou kořistí jsou myši a cokorové. Požírá i zajíce, sviště, ptáky, ještěrky, hmyz a různé bobule. Přiživuje se na mršinách ulovených většími predátory, například vlky a medvědy. Lišky horské někdy doprovází medvědy a snaží se profitovat z jejich rozhrabávání pišťuších nor.  Lišky horské žijí v párech nebo malých skupinách, ale loví obvykle osamoceně. K páření dochází mezi prosincem a březnem. Březost trvá 50–55 dnů. Počet mláďat ve vrhu je 2 až 5.

Hrozby.

Liška horská je početná a široce rozšířená, tudíž jí nehrozí zásadní nebezpečí. Jediným potenciálním problémem je státem řízené hubení hlodavců, jenž může negativně ovlivnit kolonie pišťuch a tím i lišek. V některých oblastech mohou pro šelmu představovat hrozbu domácí psi. Lidé lišku horskou někdy loví, neboť její kožešina se používá ke zhotovování tradičních tibetských čepic.

Liška horská čili liška tibetská ("Vulpes ferrilata") je menší druh lišky žijící na Tibetské náhorní plošině. Je přizpůsobena vysokohorskému způsobu života, živí se především pišťuchami.

The Tibetan sand fox ("Vulpes ferrilata") is a species of true fox endemic to the high Tibetan Plateau, Ladakh plateau, Nepal, China, Sikkim, and Bhutan, up to altitudes of about. It is listed as Least Concern in the IUCN Red List, on account of its widespread range in the Tibetan Plateau's steppes and semi-deserts.


Stručný popis.

Komiks Kazatel spojuje žánry western, gangsterka a fantasy horor. Během četby se čtenář dostane do všech koutů Texasu, USA a zavítá na chvílí i do Francie. Komiks zahrnuje mnoho nadpřirozených či mytických bytostí, jako jsou upíři, Bůh, andělé (serafové a cherubíni), ďábel, démoni a jiné.  "Preacher" je příběh o Jessem Custerovi, kazateli, který káže v malém kostelíku v Texasu v městečku Annville. Na začátku příběhu do něj vstoupila nadpřirozená bytost Genesis (kříženec anděla a démona) a jeho život se od základu změnil. Získal božské schopnost, především v přesvědčování ostatních bytostí. Během poznávání získaného daru zjistil, že Bůh opustil své dílo a utekl na zemi. Jesse se proto vydává na smrtelně nebezpečnou cestu hledání Boha. Na cestě ho doprovází bývalá partnerka Tulip O'Hare a původem irský upír Cassidy, se kterým se spřátelil. Společně cestují po území USA a narážejí na různé překážky, například v podobě ďábelského Svatého zabijáka.  Komiks měl být zfilmován již v roce 2002, ale kvůli problémům s rozpočtem a obavám producentů z náboženské kontroverze nebyl dlouho zrealizován. Současným vlastníkem filmových práv je od roku 2008 studio Columbia Pictures.  Až v roce 2016 došlo k natočení pilotního dílu z předpokládané 10dílné první řady televizního seriálu, a to v režii Setha Rogena.

Obsah všech svazků.

1. Svazek - Jako pára nad Texasem "(Gone to Texas)".

První díl této série začíná v malém městečku Anville, kde Jesse Custer káže. Z nebe spadne bytost zvaná Genesis, posedne Jesseho a srovná kostel se zemí. Dá Jessemu schopnost tzv. "Hlasu". Když jím Jesse někomu něco přikáže, musí oběť tento rozkaz bez rozmyslu splnit. Zde se příběh přenese k Tulip O'Hareové, která se živí jako nájemný zabiják, jejíž poslední úkol se nepovede a ukradne auto, ve kterém sedí Cassidy. Společně dorazí ke zbořenému kostelíku a najdou Jesseho Custera. Protože po nich pátrá místní policie, uprchnou do New Yorku, kde se setkají s Cassidyho kontaktem. Posléze se ale ukáže, že jeho přítel je masový vrah. Naši hrdinové vše vyřeší a masového vraha zabijí. První díl končí rozchodem Cassidyho s Jessem a Tulip. Zanedlouho se ale jejich cesty opět zkříží.

2. Svazek - Až do konce světa "(Until the end of the World)".

Poté, co se cesty hrdinů rozejdou, dostihne Jesseho jeho poskvrněná minulost. V mládí totiž žil se svou babičkou, která mu zabila otce a odtáhla matku kdovíkam. Jesseho s Tulip na jejich cestě chytí dva její poskoci (jménem Jody a T. C.) a odvedou je k Jesseho babičce. Na jejím statku Angelville zastřelí Tulip, z čehož je Jesse úplně zlomený. Tulip se ale zjeví sám Bůh a oživí ji. Přitom Bůh Tulip řekne, že by bylo nerozumné ho hledat a ať na něho Jesse zapomene. Mezitím se Jesse vzchopí a všechny na statku zabije pomocí "Hlasu". Opět se shledá s Tulip a oba šťastně opouštějí tuto noční můru.

3. Svazek - Lovci "(Hunters)".

Jesse s Tulip se znovu setkají s Cassidym, který jim řekne, že někdo zabil jeho přítelkyni. Stopy vedou k drogovému dealerovi, který pořádá velké večírky. Naši hrdinové na jeden takový zavítají. Mezitím jde po nich tajná organizace "Grál", která touží po "Hlasu". Na večírku naleznou drogového dealera a pomstí se mu, avšak Cassidy je při tom tajnou organizací unesen a odvlečen do jejich tajného doupěte ve Francii.

4. Svazek - Křižáci "(Crusaders)".

Na začátku této části se Jesse setkává s kamarádem svého otce, který mu vypráví, jak spolu bojovali ve Vietnamu. Poté se děj přesune do Francie, kde Jesse a Tulip hledají Cassidyho. Zjistí polohu tajného doupěte "Grálu" a Jesse se sám vydává na Cassidyho záchranu. Zde se objeví takzvaný Svatý Zabiják "(The Saint of Killers)", který byl povolán nebem, aby zabil Genesis. Svatý zabiják je nesmrtelná bytost vybavená dvěma kolty, kterými vše prostřelí a nikdy nemine. Na konci tohoto dílu vypráví Cassidy Jessemu o své minulosti. Jak se ale později ukáže, ne všechno je tak, jak Cassidy vypověděl.

5. Svazek - Konec iluzí "(Dixie Fried)".

Naši přátelé se vydají do New Orleans, kde hledají zdejšího šamana a kamaráda Cassidyho. S jeho pomocí by měli Jesseho uvést do tranzu, v němž by se měl setkat s Bohem. Mezitím do hotelovém pokoji, kde odpočívá Tulip, vejdou stoupenci skupiny "Les Enfants du Sang", kteří jdou po Cassidym, protože je v minulosti odmítl a zesměšnil. Tulip se bez problémů ubrání. Poté se všichni vydají na hřbitov, kde se má rituál uskutečnit. Šaman uvede Jesseho do tranzu a ten se snaží dostat do svého podvědomí, aby mohl komunikovat s Bohem. Mezitím však přijedou "Les Enfants du Sang", kteří napadnou hrdiny příběhu, ale ti se opět ubrání.

6. Svazek - Válka sluncí "(War in the Sun)".

Tento díl začíná v poušti, kam hrdinové přijíždějí. Zde je ale najde "Grál" se svou malou armádou. Na scénu přichází Svatý zabiják, kterého Jesse "Hlasem" přiměje rozstřílet všechno, co mu zkříží cestu. Jesse a jeho přátelé mezitím uprchnou ukradeným letadlem. "Grál" si neví rady a na Svatého zabijáka svrhne bombu. Ten se tomu však pouze zasměje. Tlaková vlna rozkýve letadlo a Jesse z něj vypadne ven. Tulip v domnění, že je Jesse mrtvý, bere prášky a zapijí je alkoholem. Cassidy se snaží co nejlépe se o ni starat. Mezitím se Jesse, dezorientovaný a zmrzačený, potácí pouští. Pád přežil, protože ho Bůh zachránil pod podmínkou, že ho přestane hledat. Jesseho najde bývalý pilot a pomůže mu postavit se zpátky na nohy. Jesse nalezne Cassidyho a Tulip, ale zdálky uvidí, jak se k sobě mají, a tak odejde.

7. Svazek - Spása "(Salvation)".

Jesse odjíždí do vesničky Salvation (Spása), která leží poblíž jeho rodného města. Zde se setkává s mafiánským bossem, který trýzní obyvatele vesnice. Jesse se proto stane šerifem a začne řešit zdejší problémy. Nakonec všechno vyřeší a navíc najde svoji ztracenou matku. Jesse si zde žije celkem v poklidu, ale vzpomínka na milovanou Tulip ho táhne zpět. Proto se rozhodne odjet zpátky.

8. Svazek - A pak vypukne peklo "(All Hell's A-Coming)".

Tulip uteče od Cassidyho a najde útočiště u své dlouholeté kamarádky. Děj se nyní přemístí do minulosti Tulip, do jejího dětství a dospívání, které strávila s otcem, až do doby, kdy potká Jesseho. Jesse hledá Tulip a najde ji u její kamarádky. Nyní jsou oba šťastní. Jesse začíná pátrat po minulosti Cassidyho a tak najde jeho bývalou partnerku. Ta mu poví o temné stránce Cassidyho minulosti.

9. Svazek - Alamo "(Alamo)".

V 9. a závěrečném dílu série se sejde Cassidy a Jesse v hospodě, aby si všechno vyříkali. Jesse ale nemůže odpustit Cassidymu, co udělal Tulip, a vyzve ho na souboj. Ještě předtím se Cassidy domluví s Bohem, že dostane z Jesseho Genesis, ale Jesse při tom nesmí zemřít. Bůh s tímto návrhem souhlasí. Organizace "Grál" se dozví místo a čas střetnutí a nachystá past. Když nadejde čas střetnutí, začnou spolu Jesse s Cassidym bojovat. Mezitím Tulip kompletně zlikviduje "Grál". Cassidy se cítí provinile, a tak se nechá sluncem spálit na popel. Ve stejný okamžik vyletí z Jesseho Genesis. Děj se přesune o pár týdnů dopředu, kdy Jesse s Tulip šťastně odjedou při západu slunce na koni. Cassidy se díky zásahu Boha opět ocitne živý na zemi, ale ne už jako upír, nýbrž jako normální člověk.

Česká vydání.

V České republice vydalo příběhy Preacher – Kazatel nakladatelství BB/art.

TV seriál.

Seriálová adaptace komiksu byla ve výrobě od roku 2013, kdy o ní projevila zájem stanice AMC. Na starosti ji dostali Evan Goldberg, Seth Rogen a Sam Catlin (showrunner). Po zhlédnutí pilotní epizody byl seriál stanicí AMC vybrán k vysílání. První série měla premiéru v polovině roku 2016 a čítá deset epizod. V hlavních rolích: Dominic Cooper (Jesse Custer), Ruth Negga (Tulip O'Hare) a Joe Gilgun (Cassidy).

Preacher – Kazatel (v originále Preacher) je americký komiksová série napsaná Garthem Ennisem a ilustrovaná Stevem Dillonem. V USA sérii vydávalo nakladatelství Vertigo (součást DC Comics), a to mezi lety 1995 a 2000. Celá série byla vydána v devíti ucelených svazcích.

Preacher is an American comic book series published by Vertigo, an imprint of DC Comics. The series was created by writer Garth Ennis and artist Steve Dillon with painted covers by Glenn Fabry.