Osobní život.

Mládí.

Narodila se jako Althea Rae Duhinio Janairo v Honolulu na Havaji do rodiny správkyně počítačové sítě Audrey Duhinio Janairové a bankéře Alexandra Janaira. Vystudovala římskokatolicky zaměřenou střední školu pro dívky Sacred Hearts Academy. Od mládí se snažila se prosadit jako zpěvačka, přestože byla v roce 1985 vyřazena již v prvním kole z televizní pěvecké soutěže "Star Search". V sedmnácti letech ji během nakupování na Waikiki oslovili rodiče místního producenta. Následně došlo k jejímu obsazení ve filmu "Aloha Summer", což vedlo k nastartování herecké kariéry.

Hudební kariéra.

V hudebním světě se poprvé prosadila v roce 1993, když vydala své premiérové sólové album "Dream", které získalo na Filipínách platinovou desku. Stejný rok se podílela na soundtracku k filmu "Batman a fantom", na němž zpívala poslední píseň "I Never Even Told You". Druhé album nazvané "Hawaiiana" bylo vydáno v červnu 2007 a připomnělo její havajské kořeny. Producentem se stal čtyřnásobný držitel Grammy Award Daniel Ho, jenž ji doprovázel na sólovou slack-key kytaru a ukulele. Deska byla v roce 2008 nominována na Grammy Award v kategorii Nejlepší havajské album roku.  Cenu Grammy obdržela následujícího roku 2009 za třetí album "Ikena". Čtvrtá deska vydaná v roce 2010 nese název "He Nani". Obě poslední alba produkoval opět Ho.

Soukromý život.

V roce 1992 se provdala za Elieho Samaha. Pár se rozvedl v únoru 2000.  30. listopadu 2002 uzavřela sňatek podruhé s fotografem Simonem Wakelinem. Z manželství se narodila dcera Bianca (nar. 25. září 2005). 2. dubna 2010 podala žádost o rozvod, který byl dokonán v srpnu 2010. S dcerou žije v Los Angeles.

Tia Carrereová, rodným jménem Althea Rae Duhinio Janairo (* 2. ledna 1967, Honolulu, Havaj) je americká herečka, modelka a zpěvačka, která se do širšího povědomí zapsala rolí "Cassandry" ve "Waynově světě" a "Waynově světě 2", jako "Juno Skinnerová" v akční komedii "Pravdivé lži" nebo postavou "Sydney Foxové" v seriálu "Lovci pokladů".

Althea Rae Duhinio Janairo (born January 2, 1967), known professionally as Tia Carrere (), is an American actress, singer, and former model, who obtained her first big break as a regular on the daytime soap opera "General Hospital".


Historický přehled.

Do roku 1918.

Od středověku až do roku 1742 bylo celé Slezsko (s výjimkou Krosenska, které roku 1482 získalo Braniborské markrabství) součástí zemí Koruny České. Po prohrané první slezské válce ztratila Marie Terezie Vratislavským mírem 11. června 1742 většinu Slezska (včetně Kladska) ve prospěch Pruska. Kromě ztráty území přišla katolická panovnice Marie Terezie o značnou část obyvatelstva i z jiného důvodu. V celém průběhu slezských válek, na pozvání pruského krále Friedricha II. Velikého, odcházeli čeští nekatolíci ze země - a to pod ochranou pruských vojsk. Organizováním hromadné emigrace z Čech do řídce obydleného Pruského Slezska byl pověřen pruský generál Kalckstein a kněz Jan Liberda. Po Vídeňském kongresu se součástí Pruského Slezska stala i severovýchodní polovina Horní Lužice (do roku 1825 však okres Hoyerswerda náležel k provincii Braniborsku) získaná od Saského království a Pruské Slezsko se stalo jednou z deseti provincií (jako provincie Slezsko, německy "Provinz Schlesien") Pruského státu. V jeho rámci se roku 1871 stalo součástí Německého císařství.

1918–1945.

Po skončení první světové války 28. října 1918 obsadilo obnovené Polsko okrajová území Pruského Slezska (území jihozápadně od Bojanowa a Kaczkowo s okolím; a území západně od města Kepno s městy Bralin, Domaslów, Sosnie, Rychtal) a začlenilo je do Poznaňského vojvodství. 14. října 1919 došlo k rozdělení Pruského Slezska na provincie Dolní Slezsko (hlavní město Vratislav) a Horní Slezsko (hlavní město Opolí). Podle Versailleské mírové smlouvy se mělo v Horním Slezsku konat referendum o příslušnosti tohoto národnostně smíšeného území. 10. ledna 1920 se pak jižní část hornoslezského okresu Ratiboř (Hlučínsko) stala součástí Československa. Na základě výsledku referenda se východní část Horního Slezska stala 20. října 1921 součástí Polska, které ji začlenilo do Slezského vojvodství.  1. dubna 1938 bylo Pruské Slezsko opět sjednoceno do jedné provincie. Dne 2. září 1938 byla k Pruskému Slezsku připojena malá jižní část zrušené provincie Hraniční marka Poznaňsko – Západní Prusko. Po Mnichovu se Hlučínsko stalo součástí nacistického Německa a v rámci Pruska bylo začleněno zpět do Pruského Slezska. Po německém vpádu do Polska v září 1939 ovládlo nacistické Německo celou polskou část Slezska. 26. října 1939 bylo k Pruskému Slezsku připojeno dosavadní polské Slezské vojvodství. Část Slezska, která v letech 1918–1939 náležela k polskému Poznaňskému vojvodství, se 1. listopadu 1939 stala součástí Říšské župy Poznaňsko, 29. ledna 1940 přejmenované na Říšskou župu Povartí (něm. Reichsgau Wartheland). Provincie Slezsko pak byla 29. ledna 1941 opět rozdělena na provincie Dolní a Horní Slezsko a tento stav pak trval až do konce druhé světové války.

Od roku 1945.

Koncem druhé světové války obsadila celé Pruské Slezsko vojska SSSR. Pokud se týče hranic, tak došlo k obnovení rozdělení Slezska z období před Mnichovskou dohodou, přičemž území východně od řeky Nisy (včetně malé části dosud saské části Horní Lužice okolo města Bogatynia) bylo na základě rozhodnutí postupimské konference dáno 2. srpna 1945 do správy Polska, i když se zatím nestalo jeho součástí. 26. prosince 1945 pak Polsko tuto oblast anektovalo (další vývoj viz Polské Slezsko). Část Horní Lužice západně od řeky Nisy, která patřila do roku 1945 k Pruskému Slezsku, byla na základě výsledků referenda připojena v rámci sovětské okupační zóny Německa k Sasku.

Pruské Slezsko (oficiálně Provincie Slezsko, německy "Provinz Schlesien", zkráceně Slezsko, německy "Schlesien") bylo v letech 1742–1945 jednou z částí Pruska, v letech 1815–1919 a pak 1938–1941 jednou z jeho provincií. Jeho součástí se v roce 1743 stalo i Kladsko, do té doby jeden z vnějších krajů Čech. Metropolí bylo město Vratislav (německy "Breslau").

The Province of Silesia (; ; Silesian: "Prowincyjŏ Ślōnskŏ") was a province of Prussia from 1815 to 1919. The Silesia region was part of the Prussian realm since 1740 and established as an official province in 1815, then became part of the German Empire in 1871. In 1919, as part of the Free State of Prussia within Weimar Germany, Silesia was divided into the provinces of Upper Silesia and Lower Silesia. Silesia was reunified briefly from 1938 to 1941 as a province of Nazi Germany before being divided back into Upper Silesia and Lower Silesia.


Výskyt.

Makak munzala se vyskytuje v oblasti Arunáčalpradéš na severovýchodě Indie, může žít ještě v Tibetu a Bhútánu, v roce 2012 však ještě výskyt na těchto územích nebyl potvrzen. Přirozenou hranici tvoří řeka Brahmaputra, jež zamezuje křížení s příbuznými druhy. K životu dává makak munzala přednost lesům v nadmořské výšce 2000−3500 m n. m. Den tráví na zemi i na stromech, na zem slézá v případě hledání potravy.

Popis a chování.

Makak munzala měří průměrně 82,4 cm, hmotnost se odhaduje na 15 kg, přičemž tyto údaje jsou pouze orientační, vytvořené měřením jednoho samce lapeného do pasti. Očekává se, že samice budou menší, samci mají navíc mohutnější lebku a větší špičáky; u těchto makaků je vyvinut pohlavní dimorfismus. Srst je dlouhá a hustá, má tmavohnědé zbarvení, které bývá světlejší na končetinách a horní části těla. Na žlutém čele tvoří typický vír. Makakové munzala jsou býložraví, potravu tvoří především listy, někdy však mohou vybírat z bahna drobné bezobratlé. V létě tráví hledáním potravy 29−51% času, v zimě i více. Skupinu tvoří 5−60 opic složených z vedoucího samce, samic, dospívajících a mláďat. Jde o společenská zvířata s vyvinutým společenským žebříčkem. Období rozmnožování makaka munzaly není známá, zhruba po 150−190 dnech gravidity se samici narodí jedno mládě. Také délka života těchto opic není detailně známá, očekává se, že se dožívají 20−30 let ve volné přírodě, v zajetí 30−40 let.

Ohrožení.

Makak munzala je dle Mezinárodního svazu ochrany přírody (IUCN) ohroženým druhem. Nebezpečí představuje především zabíjení těchto opic místními farmáři, protože někdy ničí úrodu nebo pro maso. Ničení přirozeného prostředí není zatím v oblastech výskytu této opice příliš rozvinuto.  Vzhledem k tomu, že byl druh popsán teprve nedávno, nebyl zařazen do seznamu zvířat chráněných indickým zákonem o ochraně divokých zvířat z roku 1972, je již ale uveden v druhém dodatku Úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin (CITES). Není známo, zda se opice vyskytuje v některých chráněných oblastech, možný je nepotvrzený výskyt v Národním parku Mouling.

Makak munzala ("Macaca munzala") nebo makak arunáčalský je úzkonosá opice z čeledi kočkodanovití ("Cercopithecidae") a rodu makak ("Macaca"). Druh objevil a popsal biolog Anindya Sinha s kolektivem 17. 12. 2004 a dle Mezinárodního svazu ochrany přírody (IUCN) je ohrožený.

The Arunachal macaque ("Macaca munzala") is a macaque native to Arunachal Pradesh in North-east India. It is listed as Endangered on the IUCN Red List. It was scientifically described in 2005.


Vývoj.

Letoun Ar 240 byl vyvíjen jako nosič dálkově ovládaného systému palubní výzbroje FA-13, který byl ovládán z pilotní kabiny se zaměřováním cíle pomocí periskopu. Projekt pracovně označený E 240 byl vybaven bohatou mechanizací křídla, aerodynamickými brzdami na konci trupu a přetlakovou kabinou.  První let Ar 240 V1 (DD+Q1) se konal 10. května 1940, druhý prototyp Ar 240 V2 pak vzlétl o dva měsíce později. Tyto první dva prototypy nenesly střeliště FA-13 a neměly instalovanou přetlakovou kabinu.  Po provedení řady úprav vznikl Ar 240 V3 (KK+CD), který měl představovat vzorový stroj průzkumné verze a střemhlavého bombardéru. Tento prototyp měl zcela překonstruován tvar přední a střední části trupu a ocasní aerodynamická brzda byla nahrazena kuželovým vřetenem s přídavnou stabilizační plochou. Pohon zajišťovala dvojice řadových motorů Daimler-Benz DB 601 A o vzletovém výkonu 760 kW, obrannou výzbroj tvořila dvě střeliště FA-13 na hřbetě a pod trupem s dvojkulomety MG 81 Z ráže 7,9 mm. Útočnou výzbroj zajišťovaly dva kanóny MG 151 ráže 20 mm umístěné v trupu a dva kulomety MG 17 ráže 7,9 mm v kořenech křídla. Letoun byl připraven k testovacím letům na konci jara 1941. Koncem léta tento třetí vyrobený stroj převzala průzkumná skupina vrchního velitele Luftwaffe k operačním zkouškám. Ze stroje byl demontován systém FA-13, který ještě nebyl dopracován a pevná výzbroj, kterou nahradily dvě kamery Rb 50/30. S Ar 240 V3 provedl Oberst Kneymeyer více než deset letů nad britské ostrovy.  V tomto období byl dohotoven další prototyp Ar 240 V4, který se měl stát vzorovým letounem sériových střemhlavých bombardérů. Letoun byl vyzbrojen jako exemplář V3, pod trupem byly navíc umístěny závěsníky pro osm 50 kg pum. Na konci trupu byla opět nainstalována aerodynamická brzda.  Následné stroje nulté série Ar 240 A-01 (Werk-Nr.240011, GL+QA) a Ar 240 A-02 (Werk-Nr.240012, GL+QB) byly přizpůsobeny k plnění průzkumných úkolů. Oba letouny, označené také jako prototypy V5 a V6, postrádaly aerodynamickou brzdu a měly zcela překonstruované křídlo. Pro pohon byly zvoleny dvanáctiválcové motory Daimler-Benz DB 601 E o vzletovém výkonu 864 kW, vrtule byly opatřeny dutými kužely, které zajišťovaly přívod vzduchu k motoru. V zadní části každé motorové gondoly byla umístěna jedna kamera Rb 50/30.  Letoun Arado Ar 240 A-03 byl původně poháněn motory Daimler-Benz DB 601 E, které byly později nahrazeny hvězdicovými vzduchem chlazenými motory BMW 801 TJ s turbokompresorem o vzletovém výkonu 1382 kW. Ar 240 A-04 a Ar 240 A-05 s motory Daimler-Benz DB 603 A neměly obrannou výzbroj.

Nasazení.

V prosinci 1942 byly závody AGO v Oscherslebenu připraveny vyrobit sérii čtyřiceti Ar 240 A, avšak Erhard Milch přikázal ukončení celého vývojového programu. Již vyrobené stroje byly předány operačním jednotkám Luftwaffe. Ještě před Milchovým rozhodnutím byly dokončeny prototypy Arado Ar 240 V7 a Ar 240 V8. V7 byl zalétán v říjnu a V8 v prosinci 1942. Protože měly oba stroje představovat vzorové letouny průzkumné varianty Ar 240 B, byly také označovány jako Ar 240 B-01 a Ar 240 B-02. Jejich řadové motory Daimler-Benz DB 605 AM se vstřikem metanolu a vody dosahovaly maximálního výkonu 1323 kW. Oba byly vyzbrojeny dvěma pevnými kulomety MG 17 a dvěma střelišti FA-13 s kulomety MG 81 Z. Později byla hlavňová výzbroj doplněna jedním pohyblivým kanónem MG 151 střílejícím dozadu.  Ar 240 A-01 a A-02 převzala jednotka 13.(Zerstörer)/JG 5 „Eismeer“ operující v oblasti Petsamo v severním Finsku. Byly používány k průzkumným letům podél železnice vedoucí do Murmanska.  Ar 240 A-03 operoval spolu s Ju 88 v rámci 3.(F)/100 od února 1943 na východní frontě, kde plnil průzkumné úkoly pro Luftwaffen-Komando Ostland a od července 1943 pro Luftwaffen-Komando Don. V červnu 1943 působil v 1.(F)/100 letoun Ar 240 A-05.  V létě 1943 byl Ar 240 A-02 převelen z JG 5 do 2.(F)/122 dislokované ve Frosinone v Itálii. Po zkušebních letech byl při svém prvním bojovém letu zcela zničen během přistání. Následně byl ke stejné jednotce zařazen Ar 240 A-04, avšak pro neustálé potíže s motory byl odeslán zpět do Německa, aniž by uskutečnil jediný bojový let. Později sloužil společně s Ar 240 A-05, A-03, V7 a V8 na východní frontě v Aufklärungsgruppe 10 a v 1.Staffel/Aufkl.Gr.Ob.d.L.

Hlavní technické údaje Ar 240 A-0.

Výzbroj.

2x pevný kulomet MG 17 ráže 7,9 mm 2x kulomet MG 81 Z ráže 7,9 mm ve dvou dálkově ovládaných střelištích

Arado Ar 240 byl německý dvoumístný dvoumotorový celokovový letoun s dvojitými SOP z II. světové války, určený k rychlému průzkumu, střemhlavému bombardování, bitevním a stíhacím úkolům.

The Arado Ar 240 was a German twin-engine, multi-role heavy fighter aircraft, developed for the "Luftwaffe" during World War II by Arado Flugzeugwerke. Its first flight was in 1940, but problems with the design hampered development, and it remained only marginally stable throughout the prototype phase. The project was eventually cancelled, with the existing airframes used for a variety of test purposes.


Biografie.

Narodil se ve Vídni v Rakousku, avšak vyrůstal v Jugoslávii, kam se jako dítě přestěhoval s rodiči. V roce 1939 podnikl aliju do britské mandátní Palestiny, kde studoval na zemědělské škole Mikve Jisra'el. Později vystudoval business management a ekonomii na Kolumbijské univerzitě a politologii na Pařížské univerzitě.

Armádní kariéra.

V letech 1942 až 1948 sloužil v různých židovských vojenských organizacích, např. Palmach. Prodělal pilotní a výsadkářský výcvik. Později získávání těchto dovedností pomáhal zavádět i v izraelské armádě. V roce 1946 velel akci, při níž došlo v rámci Noci mostů ke zničení Allenbyho mostu, po kterém pronikali příslušníci arabských milicí ze Zajordánska do židovských osad.  Během izraelské války za nezávislost v roce 1948 velel v hodnosti plukovníka 8. mechanizovanému praporu v Negevské brigádě, se kterým bojoval na severu Sinaje. Od roku 1952 byl velitelem severního velitelství armády, od roku 1954 velitelem brigády Givati. Během sinajské války v roce 1956 velel 27. obrněné brigádě, která obsadila Pásmo Gazy a po otočce na jihozápad dosáhla Suezského průplavu. Později se stal velitelem operací izraelské armády.  Během šestidenní války v roce 1967 sloužil jako zástupce náčelníka generálního štábu. Rok na to byl povýšen do hodnosti generálmajora. Následně byl jmenován náčelníkem generálního štábu a vedl výstavbu pískového valu podél Suezského průplavu z nějž měl být pozorován pohyb egyptské armády na druhém břehu kanálu. Za valem byla vybudována linie opevnění později známá jako Bar Levova linie. Ve funkci náčelníka generálního štábu působil do roku 1971 a poté odešel z armády. Začátek jomkipurské války v říjnu 1973 Bar-Leva zastihl ve funkci ministra průmyslu a obchodu. Tehdejší náčelník generálního štábu David Elazar jej povolal zpět do služby a přidělil mu funkci styčného důstojníka ve štábu velitele jižního velitelství armády Šmu'ela Gonena. V této funkci byl spoluzodpovědný za obranu Sinajského poloostrova. Díky špatnému Gonenově velení hrozilo celé jižní frontě zhroucení. Bar-Lev po převzetí funkce navrhl opatření ke stabilizaci situace. Díky svým diplomatickým schopnostem dokázal navíc ukončit spory mezi polními generály, jejichž představy, jak dále vést válku na jižní frontě, se navzájem rozcházely. Dokázal uklidnit situaci a vnést pořádek do velení. Gonenův zástupce Uri Ben-Ari později o Bar-Levově příchodu řekl: „Vnesl mezi nás klid. Zavládl pocit, že to má na starost konečně skutečný velitel.“

Politická kariéra.

Svou první ministerskou funkci, post ministra obchodu a průmyslu, zastával v letech 1972 až 1977 ve vládách Goldy Meirové a Jicchaka Rabina. V též době byl v roce 1974 na tři měsíce ministrem rozvoje. Všechny tyto funkce vykonával, aniž by byl poslancem. Tím se stal v parlamentních volbách v roce 1977, v nichž kandidoval za levicovou alianci Ma'arach. Kromě poslaneckého mandátu byl v letech 1977 až 1984 rovněž generálním sekretářem strany. Po volbách v roce 1984 došlo v důsledku volebního patu k vytvoření vlády národní jednoty s rotačním principem na postu premiéra, kde se postupně vystřídali Šimon Peres a Jicchak Šamir. Bar-Lev se stal v nově vzniklé vládě ministrem policie a pozici si udržel i po následujících volbách v roce 1988.  Po volbách v roce 1992 opustil Kneset. V letech 1992 až 1994 působil jako izraelský velvyslanec v Rusku. Zemřel 7. května 1994 v Tel Avivu.  Jeho syn Omer Bar-Lev působil od 70. let 20. století v elitních armádních jednotkách Sajeret Matkal a ve volbách v roce 2013 byl zvolen do Knesetu za Stranu práce.

Chajim „Kidoni“ Bar-Lev (:, rodným jménem Chajim Broclevski; 16. listopadu 1924 – 7. května 1994) byl izraelský generál a politik. V letech 1968 až 1972 působil jako náčelník generálního štábu Izraelských obranných sil. Jeho jméno nesla soustava opevnění vybudovaná na Sinajském poloostrově – Bar Levova linie. Po odchodu z armády vstoupil do politiky, a to jako poslanec Knesetu a ministr izraelských vlád.

Haim "Kidoni" Bar-Lev (, 16 November 1924 – 7 May 1994) was a military officer during Israel's pre-state and early statehood eras and later a government minister.


Biografie.

Geoană studoval práva v Bukurešti a v Paříži. Krátce po pádu komunistického diktátora Nicolae Ceaușesca nastoupil službu v mezinárodních vztazích, stal se mluvčím ministerstva a v roce 1996 byl jako nejmladší zastupitel své země poslán do USA, aby se stal velvyslancem. Z této doby pochází jeho podpora invazi do Iráku v roce 2003.  V prosinci 2000 se Geoană stal rumunským ministrem zahraničí a v této funkci vedl v roce 2001 předsednictví OBSE. Otočil pozornost kolegů v organizaci z Balkánu na Kavkaz a centrální Asii. Ve svém rozhovoru pro FAZ v roce 2004 se vyslovil pro silnější a celosvětově ambiciózní Evropu; jen kvůli tomu se vyplatí odevzdat tolik národnostní suverenity na EU.  V komunálních volbách v červnu 2004 byl sociálnědemokratickým kandidátem v Bukurešti, obdržel ale pouze 29,7 % hlasů. Úřadující starosta Traian Băsescu (Aliance pro spravedlnost a pravdu) byl znovuzvolen 54,9 % hlasů.  Před prezidentskými volbami na konci roku 2004 byl politický oblíbenec Iona Iliesca označován jako pravděpodobný nástupce ministerského předsedy Adriana Năstaseho.  Od 21. dubna 2005 je Geoană předseda sociálnědemokratické strany PSD. V parlamentních volbách v roce 2008 vystupoval jako lídr své strany a obdržel nejvíce hlasů. 19. prosince 2008 byl zvolen prezidentem rumunského senátu.  Koncem roku 2009 byl Geoană kandidát PSD v prezidentských volbách. V prvním kole dosáhl 31 % hlasů a dostal se tak do druhého kola. V druhém kole voleb 6. prosince byl velmi těsně poražen svým protikandidátem, úřadujícím prezidentem Traianem Băsescem. Jeho strana výsledek neuznala a požádala o přepočítání sporných hlasů.

Mircea Geoană (* 14. července 1958, Bukurešť) je rumunský politik a bývalý ministr zahraničí. Je považován za zručného diplomata a koncem roku 2004 úspěšně dovedl ke konci přístupová jednání o vstupu Rumunska k Evropské unii.

Dan Mircea Geoană (; born 14 July 1958 in Bucharest) is a Romanian politician and former ambassador who served as president of the upper chamber of the Romanian Parliament, the Senate from 20 December 2008 until he was revoked on 23 November 2011. From 21 April 2005 until 21 February 2010 he was the head of the Partidul Social Democrat (PSD, Social Democratic Party), Romania's largest party. He was the candidate of the party for the position of President of Romania in the 2009 presidential election.


Život a působení.

Studoval střední školu v Romny (jeho spolužákem zde byl budoucí slavný fyzik Abram Ioffe). Vyšší vzdělání získal na petrohradské inženýrské škole (dnes Vysoká škola dopravní). Zde absolvoval roku 1901 a poté v letech 1901–1903 na této škole učil. V letech 1903–1906 působil na petrohradské technice (dnes Polytechnická univerzita), poté krátce na univerzitě v Göttingenu a roku 1906 byl pověřen řízením katedry pevnosti materiálů na technice v Kyjevě (dnes Národní technická univerzita Ukrajiny). V té době se zabýval zejména metodou konečných prvků a problémem ohybu (formuloval Timošenkovu teorii ohybu nosníku, která zpřesnila klasickou Bernoulliho–Navierovu teorii. Roku 1911 ovšem spolupodepsal protest proti ministru školství Kassovi a byl z Kyjevské univerzity propuštěn. Poté až do roku 1917 působil v Petrohradě, v Elektrotechnickém ústavu a v Železničním ústavu. V této době formuloval svou teorii pružnosti a publikoval důležité práce o nosnících.  Roku 1918 se vrátil do Kyjeva, kde spoluzakládal Ukrajinskou akademii věd. Během ruské občanské války, po dobytí Kyjeva bílými silami, emigroval do Jugoslávie. Pracoval zde v Záhřebském polytechnickém institutu. Roku 1922 přesídlil do Spojených států amerických. V letech 1923–1927 pracoval pro firmu Westinghouse, poté se stal profesorem na univerzitě v Michiganu. Roku 1936 byl jmenován profesorem na Stanfordově univerzitě. Roku 1957 "American Society of Mechanical Engineers" vytvořila ocenění nazvané Timošenkova medaile. Sám Tymošenko se stal jejím prvním nositelem. Jde o nejvyšší ocenění pro inženýry v oblasti strojírenství. Roku 1960 se přestěhoval do německého Wuppertalu, aby dožil u své dcery. Ve Wuppertalu i zemřel, pohřben je ale v Kalifornii, v Palo Alto.

Stepan Prokopovyč Tymošenko (, – Stěpan Prokofjevič Timošenko; 22. prosinec 1878, Špotivka, dnes Sumská oblast – 29. květen 1972, Wuppertal) byl ukrajinsko-americký strojař a technický mechanik. Věnoval se zejména problému pružnosti a pevnosti.

Stepan Prokofyevich Timoshenko (, ) (December 23, 1878 – May 29, 1972), was a Ukrainian-born Russian and, later, an American engineer and academician. He is considered to be the father of modern engineering mechanics. An inventor and one of the pioneering mechanical engineers at the St. Petersburg Polytechnic University. A founding member of the Ukrainian Academy of Sciences, Timoshenko wrote seminal works in the areas of engineering mechanics, elasticity and strength of materials, many of which are still widely used today. Having started his scientific career in the Russian Empire, Timoshenko emigrated to the Kingdom of Serbs, Croats and Slovenes during the Russian Civil War and then to the United States.


Život.

Získání vlády.

Narodil se kolem roku 1050 v Konstantinopoli. Když Konstantin X. roku 1067 umřel, bylo Michaelovi sedmnáct let a mohl tedy již vládnout sám. Místo slabého a nerozhodného císaře však vládla jeho matka Eudokia spolu s jeho strýcem Janem Dukou jako regenti. 1. ledna 1068 se Eudokia vdala za generála Romana Diogena, který se od té chvíle stal novým císařem. Roman v následujících letech vedl tažení proti Seldžukům, avšak byl poražen a zajat v bitvě u Mantzikertu seldžuckým vládcem Alp Arslanem. Romanovy situace využili Jan Dukas a Michael Psellos a spojili se za účelem jeho svrhnutí. Přesvědčili Eudokii, aby jim nehledě na Romana vyšla vstříc a nechala korunovat za spolucísaře svého syna Michaela. Brzy poté, co tak učinila, byla císařovna poslána do kláštera. Po Romanově propuštění ze zajetí mezi ním a nově nastupivším císařem vzplála občanská válka. Roman byl poražen, zajat svými protivníky a oslepen. Nedlouho nato zemřel a Michael si tak prozatím udržel svoji pozici císaře.

Povstání.

Brzy po poražení Romana IV. vypuklo v Makedonii povstání v čele s bulharským šlechticem ("boljarem") Georgiem Vojtechem. Rebelové požádali o pomoc Michaela, knížete Zety. Ten jim vyhověl a poslal jim vojenský oddíl o síle 300 mužů v čele se svým synem Konstantinem Bodinem, kterého povstalci prohlásili za bulharského cara. Povstání však nezískalo silnější podporu a bylo koncem roku 1073 potlačeno. Zatímco Vojtech zemřel na následky mučení v Konstantinopoli, Konstantin Bodin musel odejít do vyhnanství v Antiochii, odkud po několika letech díky pomoci jeho otce a benátských obchodníků úspěšně uprchl.  Záhy po poražení Bulharů vypuklo na západě říše další povstání vedené Nestoriem, velitelem thematu Paristrion. Ten se spojil s nájezdníky turkického původu, Pečeněgy a Uzy. Jeho armáda se dostala až k branám Konstantinopole, zde se však byzantské vládě podařilo poštvat jednotlivé části nepřátelského vojska proti sobě navzájem, což ve svém důsledku vedlo k odchodu kočovníků z byzantského území a následně k porážce povstání. Galatii, území ve středu Anatolie, opanoval vůdce franských žoldnéřů Roussel de Bailleul. Tomuto schopnému válečníkovi se podařilo porazit armádu vyslanou proti němu a zajmout pří této příležitosti Michaelova strýce Jana Duku, kterého nechal provolat císařem. Roussela se podařilo zdolat až s pomocí seldžuckých Turků, kterým tento akt dopomohl k ovládnutí Malé Asie, kde se brzy vytvořil rúmský sultanát, v němž vládli příslušníci seldžucké dynastie.  Roku 1077 vypukly v tu samou dobu dvě další vzpoury. Na západě se pokusil získat trůn Nikeforos Bryennios mající podporu tamější armády, zatímco ve východní části se proti císaři vzbouřil Nikeforos Botaneiates, který získal podporu členů vojenské aristokracie, duchovenstva a rúmského sultána Sulejmana.

Následky dlouhých bojů o trůn.

Důsledkem neustálých povstání a bojů o moc se v Malé Asii prakticky zhroutila byzantská vláda, což usnadňovalo postup tureckých nomádů do nitra poloostrova. Časté zásahy okolních vládců a národů (zetský kníže, Pečeněgové, Uzové a Seldžuci) znamenaly pro říši ocitající se v kritické situaci vážné nebezpečí. Následný vývoj napomohl vytvoření rúmského sultanátu, který se již Byzanci nepodařilo vyvrátit a s tím spojená i definitivní ztráta Malé Asie. Již před začátkem Michaelovy vlády též padla po tříletém normanském obléhání poslední byzantská pevnost na Apeninském poloostrově, Bari. Normanské panství v jižní Itálii se stalo středomořskou velmocí, která měla ohrožovat Byzanc po následujících sto let. Během let 1076 a 1077 definitivně skončila nyní pouze formální nadvláda nad Chorvatskem a Zetou, když chorvatský vládce Zvonimír I. a zetský kníže Michael získali od papeže Řehoře VII. královský titul. Byzanc tak v letech Michaelovy vlády ztratila svoje mocenské postavení.

Situace v říši a na císařově dvoře.

Po většinu času vykonával místo císaře vládu eunuch Nikeforitzes a přestože vděčil Michael za nástup na trůn zejména Michaelovi Psellovi a svému strýci Janu Dukovi, oba byli od dvoru postupem času odstraněni. Před vládou v Konstantinopoli však vyvstal v té době problém se zásobováním. Po Romanově smrti nebral Alp Arslan v potaz mírovou smlouvu a poslal do Malé Asie turecké kmeny přichozivší z východu, které během několika let obsadily většinu poloostrova. Udržela se pouze menší území, a to pouze zásluhou místních byzantských šlechticů, kteří si zde vybudovali vlastní nezávislá panství. Ztrátou Malé Asie přišla Byzanc o tradiční zemědělské zázemí, což vedlo k nedostatku a zdražení obilí. Problémy se snažil Nikeforitzes řešit zavedením monopolu na obchod s touto komoditou a krom toho také zabavováním církevního majetku. Jeho pokusy o napravení situace se ale většinou minuly účinkem – vzhledem k anarchii, jež v říši v té době vládla, se rozhodnutí vlády nedala příliš úspěšně prosazovat. V dané situaci nebylo možné obnovit jednotnou vládu kvůli stále novým vzpourám, které jedna za druhou propukaly.

Svržení a zbytek života.

Poté, co se Nikeforu Botaneiatovi podařilo dobýt Nikaiu, vypuklo v Konstantinopoli povstání. Přestože Nikeforitzes uprchl, byl později dopaden a popraven. Novým císařem se stal Botaneiates. Michael VII. abdikoval, stal se mnichem a odešel do kláštera. Zemřel v Konstantinopoli kolem roku 1090.

Michael VII. Dukas (řecky "Μιχαήλ Ζ ́ Δούκας"), zvaný "Parapinakes", (asi 1050–1090) byl byzantský císař v letech 1071–1078. Byl synem Konstantina X. a jeho ženy Eudokie Makrembolitissy. Během jeho vlády propukla naplno vnitropolitická krize, během níž vypuklo v krátké době několik povstání. Tato povstání umožnila tureckým nájezdníkům proniknout do Malé Asie, čímž Byzanc většinu poloostrova definitivně ztratila. Původně se o Michaelovo nastoupení na trůn zasadili i jeho strýc Jan Dukas a Michael Psellos, ti ale byli posléze z dvora odstraněni a místo slabého císaře vykonával vládu eunuch Nikeforitzes. Po úspěšném povstání vedeném Nikeforem Botaneiatem Michael abdikoval a odešel do kláštera.

Michael VII Doukas or Dukas/Ducas (, "Mikhaēl VII Doukas"), nicknamed Parapinakes (, lit. "minus a quarter", with reference to the devaluation of the Byzantine currency under his rule), was Byzantine emperor from 1071 to 1078.


Historie.

První zaznamenané pozorování barvy roztoků kovových elektridů je připisováno Humphrymu Davymu, který v letech 1807-1809 přidával zrnka draslíku do plynného amoniaku (zkapalnění amoniaku se podařilo až roku 1823). James Ballantyne Hannay a J. Hogarth opakovali tento pokus v letech 1879-1880; W. Weyl v roce 1844 a C.A. Seely v roce 1871 jako první použili kapalný amoniak. Hamilton Cady roku 1897 jako první uvedl ionizační vlastnosti amoniaku do souvislosti s podobnými vlastnostmi vody. Charles A. Kraus změřil elektrickou vodivost amoniakálních roztoků kovů a v roce 1907 poprvé oddělil elektrony od kovu. Roku 1918 G. E. Gibson a W. L. Argo zavedli koncept solvatovaného elektronu. Bylo zjištěno, že absorpční spektra rozdílných kovů v rozdílných rozpouštědlech (methylaminu, ethylaminu...) obsahují stejnou modrou barvu. V 70. letech 20. století byly popsány pevné soli s elektronem jako aniontem.

Příprava a vlastnosti.

Solvatované elektrony lze získat rozpuštěním některého z alkalických kovů, stejně jako vápníku, stroncia, barya, europia nebo ytterbia (také hořčíku při použití elektrolytického procesu) v kapalném amoniaku za vzniku charakteristického modrého roztoku. Jako rozpouštědlo je zde možné použít i aminy jako jsou methylamin a ethylamin.  Roztok lithia při -60 °C je nasycený při molárním zlomku kovu kolem 16 % (16 MPM). Když se koncentrace zvýší na tuto hodnotu, měrná elektrická vodivost vzroste z 10 na 1 Ωcm, což je více, než u kapalné rtuti. Při 8 MPM dochází k „přechodu do kovové fáze“. Při 4 MPM se oddělují řidší zlatožlutá fáze od hustší modré, se kterou se nemísí. Nad 8 MPM má roztok bronzovou až zlatou barvu. V tomto rozmezí koncentrací se hustota snižuje o 30 %.  Zředěnější roztoky jsou paramagnetické až do koncentrace 0,5 MPM, kdy dochází k úplnému spárování elektronů a roztok se tak stává diamagnetickým.  Solvatované elektrony vzniklé rozpouštěním redukujících kovů v amoniaku a aminech jsou anionty v solích nazývaných elektridy. Některé takové soli mohou být izolovány přidáním makrocyklických ligandů jako jsou crown ethery a kryptandy. Tyto ligandy vytvářejí silnou vazbu s kationty a brání jejich zpětné redukci na elektron.  Standardní elektrodový potenciál solvatovaného elektronu je -2,77 V.

Reaktivita a využití.

Solvatovaný elektron reaguje s kyslíkem za vzniku superoxidového radikálu (O), který je silným oxidačním činidlem. Reakcí solvatovaných elektronů s oxidem dusným se tvoří hydroxylové radikály (HO).  Solvatované elektrony ze sodíku rozpuštěného v kapalném amoniaku se využívají při Birchově redukci. Další reakcí využívající sodík (a vzniklé solvatované elektrony) jako redukční činidlo je Bouveaultova–Blancova redukce, kde se používá ethanolový roztok sodíku.

Solvatovaný elektron je volný elektron (solvatovaný) v roztoku a nejjednodušší možný aniont. Solvatované elektrony se vyskytují poměrně často, je ovšem obtížné je pozorovat přímo vzhledem k jejich krátké době existence. Výrazná barva roztoků alkalických kovů, modrá ve zředěných a oranžovohnědá v koncentrovanějších (>3M) roztocích v kapalném amoniaku je způsobena přítomností solvatovaných elektronů. Hydratační energie solvatovaného elektronu může být odhadnuta podle hydratační energie protonu ve vodě v kombinaci s kinetickými daty získanými pulsními radiolytickými experimenty.

A solvated electron is a free electron in (solvated in) a solution, and is the smallest possible anion. Solvated electrons occur widely, although it is difficult to observe it directly since their lifetimes are so short. The deep color of solutions of alkali metals in ammonia arises from the presence of solvated electrons: blue when dilute and copper-colored when more concentrated (> 3 molar). Classically, discussions of solvated electrons focus on their solutions in ammonia, which are stable for days, but solvated electrons also occur in water and other solvents in fact, in any solvent that mediates outer-sphere electron transfer. The real hydration energy of the solvated electron can be estimated by using the hydration energy of proton in water combined with kinetic data from pulse radiolysis experiments. The solvated electron forms an acid-base pair with atomic hydrogen.


Historie.

Španělská tradice stavění lidských věží "Castell" vychází z historických pouličních tanců Muixeranga (také pod názvem Balls dels Valencians) předváděných umělci a akrobaty v dřívějším Valencijském království. Castellers se oprostili od náboženského pozadí tanců a z Muixerangy převzali jen její závěrečnou část – stavění lidských věží, u kterých se zaměřovali především na jejich výšku. První písemná zmínka o aktivitách tohoto typu pochází z roku 1712 z katalánského města Valls. Odtud se tradice v průběhu 18. století rozšířila do sousedních měst, provincií, i autonomních společenství. V roce 1790 bylo poprvé použito slovo "Castell" a tím došlo k definitivnímu odlišení stavby lidských věží od Muixerangy.  V 80. letech 20. století se ke sdružení Castellers začaly přidávat ženy. Jejich přirozeně lehčí tělesná stavba vhodná pro vyšší patra věží umožnila hned několika týmům postavit v průběhu 80. let konstrukce "4 de 9" (děvět pater po čtyřech osobách) a v roce 2015 se týmu Minyons de Terrassa podařilo vybudovat lidskou vež o deseti patrech po čtyřech osobách.

Castell.

Castell je budovaný ve dvou fázích. V první se formuje základna (tvz. pinya) a teprve až ta je dost pevná a stabilní, přistoupí se ke stavbě jednotlivých pater. To probíhá co nejrychleji, aby se minimalizovala zátěž vyvíjená na základnu. Nejvyšším článkem věže je jezdec (tvz. enxaneta), často dítě, které signálem v podobě zvednuté dlaně celou stavbu završuje. Po tomto signálu se přechází k demontáži Castellu kdy jednotlivé osoby postupně slézají dolů. Castell je považován za úspěšný jen pokud byly bezchybně dokončeny obě fáze (konstrukce i demontáž).

Oděv.

Tradiční oděv Castellers se skládá z bílých kalhot, černé šerpy, šátku, a košile v barvě typické pro daný tým. Například tým Castellers de Barcelona má košile červené, tým Castellers de Villafranca zelené.  Od nehody v roce 2006 kdy při pádu zemřela dvanáctiletá dívka musí mít všechny děti podílející se na stavbě Castellu speciální helmy.

Castell (tj. katalánsky "hrad") je lidská věž stavěná tradičně na festivalech v Katalánsku, Valencijském společenství a Baleárských ostrovech zájmovými sdruženími nazývanými „colles de Castellers“. V roce 2010 byl "Castell" zařazen na seznam Mistrovských děl ústního a nehmotného dědictví lidstva organizace UNESCO.

A castell () is a human tower built traditionally at festivals in Catalonia, the Balearic islands and the Valencian Community. At these festivals, several 'colles castelleres Muixeranga of Algemesí in Valencia, the tradition of "castells" within Catalonia originated in the "Ball dels Valencians" (Valencian Dance) in Valls, near the city of Tarragona, first documented in 1712. Over the course of the 18th century, they spread to other towns and cities in the area, including Vilafranca del Penedès and Tarragona, though it was not until the last 50 years that the practice of building "castells" began to spread to the rest of Catalonia. Interest in castells began to grow in the 1960s and 1970s. In the 1980s, the inclusion of women in the formerly male-only discipline ushered in the "època d'or" (golden age) of castells; the presence of women is credited with allowing castells to be built lighter and stronger, permitting the construction of previously undreamed-of 9- and 10-story castells.


Biografie.

Philip Carteret se narodil roku 1733 na ostrově Jersey. Jeho otcem byl Charles de Carteret a matkou Françoise Marie de Saint-Paul.  K námořnictvu se Carteret přidal v anglickém Plymouthu ve 14 letech a účastnil se několika různých expedic. V hodnosti nadporučíka se na lodi HMS "Tamar" zúčastnil expedice Johna Byrona.  V roce 1766 byl povýšen na kapitána a svěřeno velení nad HMS "Swallow". Carteret společně s další lodí "Dolphin" pod velením Samuela Wallise měl obeplout svět; Carteret byl ve velení druhý v pořadí. Lodě poté, co propluly Magalhãesovým průlivem, byly rozděleny; navzdory poškození lodi Carteret proplul bouří a zamířil západním směrem do Tichého oceánu, hledaje „Davisovu zemi“. 3. července Carteret objevil Pitcairnův ostrov, který byl pojmenován po patnáctiletém poddůstojníkovi Robertu Pitcairnovi, který ostrov jako první spatřil a v noci z 24. na 25. srpna Carteretovy ostrovy. V roce 1767 objevil nové souostroví v průlivů svatého Jiří, mezi Novou Británií a Novým Irskem, které pojmenoval ostrovy vévody z Yorku. Pro Evropu také znovuobjevil Šalamounovy ostrovy, poprvé spatřené Španělem Álvarem de Mendañou roku 1568. 20. března 1769 dorazil zpět Anglie. V následujících letech se vrátil na Jersey, kde se stal pánem v Trinity a angažoval se v jerseyjské politice. Ze své cesty kolem světa se vrátil s nalomeným zdravím, od britské Admirality dostal jen malou odměnu. V té době byl ke kariérnímu postupu v námořnictvu zapotřebí vlivný patron, kterého však Carteret neměl. To i jeho stížnosti na nevhodnost lodi "Swallow" pro plavbu kolem světa způsobily, že jeho žádosti o přidělení nové mise roku 1769 nebylo vyhověno. Protože pobíral jen polovinu platu, uspořádal petici mezi námořními důstojníky za zvýšení platů o polovinu; mnohým důstojníkům byl žold skutečně zvýšen, avšak samotnému Carteretovi ne. Mezitím roku 1773 vydal svou knihu o své plavbě kolem světa, která se stala součástí syntetického díla "An Account of the Voyages undertaken by Byron, Wallis, Carteret and Cook"; nicméně editor John Hawkesworth v jeho knize provedl mnohé změny a tak Carteret připravil znovu svou vlastní verzi (kterou však vydala až Hakluyt Society roku 1965).  V roce 1779 byl pověřen velením nové expedice. Carteretova nová loď, 44dělová HMS "Endymion" se měla připojit k loďstvu admirála Rodneyho. Přestože výprava měla potíže v kanálu La Manche, v Senegalu i poblíž Závětrných ostrovů, kde v hurikánu Carteret málem zahynul, doplula výprava podle instrukcí Admirality do Západní Indie. Navzdory čtyřem dalším kořistním lodím, kterými v Západní Indii disponoval, byl Philip Carteret vyplacen a "Endymion" přidělena jinému kapitánovi. Do Anglie se vrátil roku 1781. Všechny jeho protesty a žádosti o novou loď byly neúspěšné. Roku 1792 utrpěl mrtvici a vrátil se do jihoanglického Southamptonu. O dva roky později byl povýšen na kontradmirála.  Zemřel roku 1796 a byl pohřben v katakombách v southhamptonského kostela Všech svatých.

Rodina.

Dne 5. května 1772 se Philip Carteret v Londýně oženil s Mary Rachel Silvesterovou, s níž měl čtyři děti. Z nich se pouze dvě dožily dospělosti:

Philip Carteret (také Philippe de Carteret (22. leden 1733 Trinity Manor, Jersey – 21. červenec 1796 Southampton) byl britský námořní důstojník a objevitel francouzského původu. Podílel se na britské cestě kolem světa roku 1766, kde pro Velkou Británii znovuobjevil mnohé ostrovy, které před ním objevili španělští mořeplavci.

Philip Carteret, Seigneur of Trinity (22 January 1733, Trinity Manor, Jersey – 21 July 1796, Southampton) was a British naval officer and explorer who participated in two of the Royal Navy's circumnavigation expeditions in 1764–66 and 1766–69.


Život.

Narodil se jako jeden ze tří synů milánského vládce Stefana Viscontiho a Valentiny Doria. Stefano zemřel roku 1327 po honosném banketu, který uspořádal na počest krále Ludvíka Bavora. Současníci spojovali jeho smrt s pokusem o otravu krále a proto byli bratři a synovec zemřelého uvězněni. Tato událost poznamenala vztahy mezi Viscontii a Svatou říší římskou.  V letech 1346–1349 žil Bernabo v exilu, dokud jej nepovolal bezdětný strýc Giovanni Visconti zpět. Svěřil mu vládu nad Bolognou a jeho prostřednictvím uzvařel smír s veronskými Scaligery, kteří dosud podporovali papeže. 27. září 1350 Bernaba oženil s Beatrix, dcerou Mastina II. della Scaly, vládce Verony. Přestože šlo o politické manželství, měla Regina na Bernaba velký vliv. Počet sedmnácti dětí, které mu povila, Bernabo rozšířil o celou řadu nemanželského potomstva. Jeho domácnost údajně připomínala spíše sultánův harém.  5. října 1354 zemřel strýc Giovanni Visconti a Bernabo s bratry odložil nepřátelství vůči novému římskému králi Karlovi Lucemburskému. Ten jim zprostředkoval příměří s Benátskou ligou a potvrdil jim říšský vikariát. Za to mu povolili vstup do Milána a korunovaci železnou lombardskou korunou v lednu 1355. Návdavkem mu přispěli 200 tisíci floriny na římskou jízdu.  V roce 1355 se Bernabo společně s bratrem Galeazzem zbavil pomocí jedu nejstaršího bratra Mattea, jehož zhýralost byla i na ně příliš velká a ten slovy kronikáře Villaniho "zemřel bez zpovědi jako pes." Poté si rozdělili jeho državy.  Setrvalý spor s papežskou kurií o panství v Bologni připravil Bernaba o říšský vikariát a vynesl mu od císaře Karla 29. května 1361 císařskou klatbu. Papež Urban V. Bernaba exkomunikoval 16. března 1363 jako nenapravitelného kacíře. Ke smíru došlo až po řadě diplomatických jednání a výhrůžek vojenským zásahem 3. března 1364 v Bologni. Neúnavný Bernabo nadále pokračoval v boji proti papeži a napadal jeho stoupence. Papež proti němu vyhlásil křížovou výpravu, kterou nikdo nevzal v potaz. 16. srpna 1369 jej císař opět zbavil všech statků a hodností, což připadalo papeži Urbanovi V. málo a roku 1370 požádal o vojenský zákrok proti "zlořečenému muži a nejhoršímu tyranovi" Bernabovi Viscontimu i uherského krále Ludvíka. Pak se zlomený vrátil zpět do Avignonu, kde záhy zemřel.  Novým papežem se stal Řehoř IX., který toužil po návratu papežství do Říma a kterého Bernabo provokoval dalším zabíráním papežských lén. Papežského legáta, který mu přinesl exkomunikační bulu, donutil Bernabo listinu i s provázky a olověnými pečetěmi sníst. Roku 1371 se savojský hrabě Amadeus dostal do vojenského sporu s markýzem ze Saluzza a ten požádal o pomoc Bernaba Viscontiho. Bernabo svou vojenskou aktivitou přiměl Amadea Savojského, aby se připojil k protiviscontiovské papežské lize. Válka se za četné šlechtické účasti a žoldnéřů Johna Hawkwooda a Anachima Baumgartena táhla více než dva roky. Byla poznamenána častou změnou válčící strany a nestálými aliancemi podle momentální situace. V bitvě u Montichairi papežská liga pod velením Johna Hawkwooda a Enguerranda z Coucy Viscontie porazila, ale namísto aby vítězní napochodovali do Milána, se stáhli do Bologne. Amadeus Savojský se pak vrátil kvůli chorobě domů a další válčení se rozplynulo ve vlně moru a nedostatku financí. V červnu 1374 Bernabo uzavřel s papežem další mír. Žoldnéři Johna Hawkwooda se pak uplatnili ve službách Florencie proti papeži v tzv. Válka osmi svatých, ve které Florencii podpořili oba Viscontiové.  Roku 1378 zemřel v Pavii churavý bratr Galeazzo. Roku 1384 jej následovala i Bernabova manželka Regina. Bernabův zbožný synovec Gian Galeazzo roky přihlížel strýcovu chování, zejména jeho sňatková politika mu byla trnem v oku, protože strýc rozdával ze společného majetku a potomstvo byl velmi hojné. Vylákal jej proto 6. května 1385 na schůzku a tam nic netušícího Bernaba i se dvěma jeho syny zajal a dal uvěznit. Obsadil Milán, jehož obyvatelé se nijak nebránili a nechal se Velkou radou prohlásit vládcem města. Svým sousedům nechal rozeslat seznam Bernabových zločinů a Bernaba samotného uvrhl do vězení na hradě Trezzo, kde jej nechal v prosinci téhož roku pro jistotu otrávit.  Starý tyran byl pohřben společně s manželkou v kostele San Giovanni in Conca pod jezdeckým náhrobkem od Bonina da Campione. Roku 1892 byly ostatky přesunuty do kostela sv. Alexandra a jezdecký náhrobek je nyní v prostorách muzea místního hradu.

Odkaz v umění.

Bernabo byl člověk mnoha tváří. Během morové epidemie prokázal zdravý rozum, když nařídil, aby byli všichni nemocní odvezeni z města a na polích za jeho hradbami se buď uzdravili nebo zemřeli. Každý, kdo se dostal do kontaktu s nemocným, musel absolvovat desetidenní karanténu a kněží museli hlásit chorobně vypadající farníky. Přímo na Bernabův popud vznikla řada iluminovaných rukopisů artušovského cyklu – Lancelot u jezera (Bibliothèque nationale de France. Département des manuscrits. Français 343) a Guiron le Courtois (Bibliothèque nationale de France. Département des manuscrits. NAF 5243) Je však také považován za autora Quaresima – čtyřicetidenního programu mučení.

Bernabo Visconti (1323 – 18. prosince 1385) byl milánským vládcem v letech 1354–1385. Vládl společně se svým bratrem Galeazzem a za jejich vlády vliv Milánska značně vzrostl. "Milánské zmije", jak byli příslušníci tohoto rodu nazýváni, byly proslulé krutostí, hrabivostí, a zároveň byly štědrými mecenáši mnoha umělců. Bernabo většinu života strávil válkou proti papeži a pokusem uchvátit další města. Pohrdal církví, tvrdil, že ve svých panstvích je zároveň Bohem na zemi, papežem i císařem.

Bernabò or Barnabò Visconti (1323 – 19 December 1385) was an Italian soldier and statesman who was Lord of Milan.


Život.

Jako dcera milánského vévody Giana Galeazza Viscontiho a Izabely, dcery francouzského krále Jana se 17. srpna 1389 se stala manželkou Ludvíka, mladšího bratra krále Karla VI. Téhož měsíce se zúčastnila velkolepého vjezdu královské rodiny do Paříže. Mladý král nechal tehdy korunovat svou choť Isabelu a Pařížané, kteří Isabele říkali "prasnice", byli nadšení prý nevšední krásou Valentiny, což jí vyneslo královninu nenávist.  Roku 1392 se u krále Karla při válečném tažení projevilo duševní onemocnění, které poznamenalo osudy celé rodiny i království. Po dočasné úzdravě se nemoc vrátila v červnu 1393 a tehdy chorý panovník pochyboval o své vlastní totožnosti a nepoznával ani svou ženu, které se dokonce snažil vyhýbat. Naopak vyhledával přítomnost Valentiny a chodil ji pravidelně navštěvovat, což samozřejmě podnítilo královninu zášť. Dvořané začali Valentinu obviňovat z provozování magie a čarodějnictví.  Postupem času se podezřelým z nekalých čárů stal i Ludvík Orleánský, který nakonec svou ženu, podezřívanou i z otravy batolat, raději odvezl na venkov. Tam ji také při návštěvě Francie roku 1398 navštívil Václav IV., kterému návštěva "čarodějnice" u protiorleánské kliky politicky uškodila.  Valentina i ve vyhnanství nadále četla, objednávala si nové rukopisy a jistě i na venkov se donesla fáma o milostném vzplanutí jejího muže a královny. Roku 1407 ovdověla, když byl Ludvík po společném vyjednávání v Paříži zavražděn na příkaz burgundského vévody Jana Nebojácného a jeho zohavené tělo se našlo v pařížských ulicích. Jan Nebojácný, který se svou objednávkou vraždy vůbec netajil, byl vypovězen ze země.  Isabela svého muže přežila o pouhý rok. Zemřela v prosinci 1408 na zámku v Blois a byla pohřbena v pařížském klášteře celestýnů.

Valentina Visconti ( "Valentina Visconti", 1371–4. prosince 1408 Blois) byla vévodkyně orleánská z rodu Viscontiů, současníky obviňována z magie a čarodějnictví. Vzdělaná a inteligentní vévodkyně byla obdivovatelkou iluminovaných rukopisů, jednou ze zákaznic dílny Jana z Arrasu a také patronkou básníka Eustacha Deschampse.

Valentina Visconti (1371 – 4 December 1408) was a Countess of Vertus, and Duchess consort of Orléans as the wife of Louis de Valois, Duke of Orléans, the younger brother of King Charles VI of France.


Život.

Petrus Christus se stal občanem v Bruggách a členem místního malířského cechu roku 1444, tři roky po smrti tamního nejvýznamnějšího malíře Jan van Eycka. Nebyl tedy van Eyckovým žákem, přestože převzal jeho dílnu a dokončil některé zakázky (mj. tzv. "Rotschildovu Madonu", soukr. sbírka New York). O jeho školení není nic známo, ale kromě Jan van Eycka ho ovlivnil také Rogier van der Weyden a Robert Campin. Roku 1454 kopíroval mariánský obraz v katedrále v Cambrai. Jinak se z let 1457 - 1463 nezachovaly žádné písemné doklady ani signovaná díla malíře. Roku 1463 byl odpovědný za výzdobu Brugg při příležitosti návštěvy vévody Filipa III. Dobrého. V letech 1467 - 1472 působil jako mluvčí a hlava cechu malířů.  Petrus Christus někdy během života patrně navštívil Milán (zaznamenán jako "Piero da Bruggia"), kde mohl osobně poznat Antonella da Messina (ten spolu s Giovannim Bellinim jako první Ital začal užívat olejové barvy). Italské umění mohl Petrus Christus poznat také zprostředkovaně, neboť Bruggy byly významným hansovním městem a působili zde italští bankéři (Arnolfini, Portinari), kteří mohli být jeho klienty.  Spolu se svou ženou byl od roku 1462 členem ""Bratrstva Panny Marie ze suchého stromu"" (Confrérie Notre-Dame de l'Arbre Sec), které založil Filip III. Dobrý, a v letech 1475-76 ""Bratrstva Panny Marie sněžné"". Jeho nevlastní syn Bastiaen Christus se stal mistrem cechu malířů a převzal otcovu dílnu roku 1476. Po něm roku 1500 dílnu zdědil vnuk Petrus II. Christus.

Dílo.

Van Eyckův vliv je patrný v nejranějších datovaných obrazech: "Portrét Edwarda Grymestona" (1446) a v jednom z prvních žánrových obrazů nizozemského malířství - "Sv. Eligius ve své dílně" (1449). Kompoziční principy jeho oltářních obrazů čerpají poučení u Rogiera van der Weyden, ale Rogierův patos je zmírněn do jakési slavnostní zdrženlivosti a dramatická stavba obrazu je nahrazena staticky pojatými postavami. Petrus Christus jako první ze severských malířů používal lineární perspektivu s jediným úběžníkem ke zobrazení prostoru (obraz "Trůnící Madona s dítětem, sv. Jeronýmem a sv. Františkem", 1457) a podařilo se mu tak dosáhnout přirozenějšího spojení postav s prostředím, které je obklopuje. Jeho portréty nejsou na neutrálním tmavém pozadí, ale naznačují, že byly zhotoveny v konkrétním interiéru a diváka tak vtahují do soukromého prostředí portrétované osoby.  Petrus Christus ovlivnil mladší tvůrce jako byli Dieric Bouts, Aelbert van Ouwater nebo Geertgen van Haarlem. Svá nejvýznamnější díla vytvořil do 60. let 15. století. V krajinomalbě překonal van Eycka a jeho nejlepší obrazy se vyznačují oduševnělou slavnostností a mírnou pohodou. Později jen opakoval dosažené výsledky a zjemňoval malířské podání.  Obrazy nizozemských malířů 15. století byly v Itálii velmi žádané (1492 uvádí inventář sbírky Lorenza de' Medici portrét francouzské šlechtičny jako dílo "Pietro Cresti de Bruggia", 1524 je Christusův obraz uváděn ve sbírce Sannazaro v Neapoli) a také často kopírované. Kompozice "Oplakávání" (Metropolitan Museum of Art, NY) Petruse Christuse zřejmě sloužila jako předloha mramorového reliéfu v katedrále v Palermu, který vytvořil italský sochař a pomocník Michelangela Antonello Gagini.

Signovaná díla.

Petrus Christus podepisoval svá díla signaturou "Petrus XRI (me fecit, anno)". Je známo pouze devět datovaných a signovaných děl. Další díla jsou mu připisována na základě srovnávací analýzy malířského stylu. Literatura uvádí celkem 29 děl přisuzovaných umělci.

Petrus Christus (* kolem 1410, Baarle (Brabantsko) - před 13. březnem 1476, Bruggy) je jedním z nejvýznamnějších malířů nizozemské Severské renesance. Je řazen k „"Vlámským primitivům"“ a považován za nástupce Jan van Eycka.

Petrus Christus ( 1410/1420 – 1475/1476) was an Early Netherlandish painter active in Bruges from 1444, where, along with Hans Memling, he became the leading painter after the death of Jan van Eyck. He was influenced by van Eyck and Rogier van der Weyden and is noted for his innovations with linear perspective and a meticulous technique which seems derived from miniatures and manuscript illumination. Today, some 30 works are confidently attributed to him. The best-known include the 1446 "Portrait of a Carthusian" and c. 1470 Berlin "Portrait of a Young Girl", both are highly innovative in presentation of the figure against detailed, rather than flat, backgrounds.


Život.

Narodil se v Marseille. Vystudoval filozofii u Gastona Bachelarda. Roku 1933 vstoupil do Komunistické strany Francie. Po jejím zákazu roku 1940 byl tři roky vězněn. Po válce působil i v Sovětském svazu. Zlom v jeho politické orientaci znamenal 20. sjezd Komunistické strany Sovětského svazu v roce 1956, který odhalil Stalinovy zločiny. Na tuto svoji deziluzi reagoval prací "Perspectives de l'homme" z roku 1959, kde se zaobíral francouzským filozofickým katolicismem a existencialismem. Roku 1968 vystoupil proti sovětské okupaci Československa a k myšlenkám pražského jara se přihlásil knihou "La liberté en sursis. Prague 1968", načež byl vyloučen z Komunistické strany Francie. V 70. letech se přiklonil ke křesťanství a k víře v Boha. To ho vedlo ke stále ostřejší kritice západní civilizace, která Boha ztratila, až roku 1981 konvertoval k islámu. Roku 1987 založil ve španělské Córdobě institut k rozvíjení dialogu kultur, který však utrpěl značnou ztrátu prestiže po kontroverzních Garaudyho relativizacích nacistického holocaustu Židů v jeho pozdních pracích o Izraeli a Palestině.

Dílo.

Za jeho klíčové dílo bývá považována kniha "Alternative" z roku 1972, která leží uprostřed autorova přechodu od komunismu k islámu, v jeho nejméně ideologické etapě tvorby. V této knize tvrdí, že teorie tříd je mrtvá, a že hlavní úlohy se v západních dějinách chápe "nový historický blok" tvořený dělnictvem, technickou inteligencí a intelektuály. Tento blok má v Garaudyho představě za úkol nastolit systém přímé demokracie a malých samosprávných jednotek, který musí vydobýt na úkor kapitalistických manažerů na straně jedné a "technobyrokracie" reálného socialismu na straně druhé. V této etapě své tvorby má Garaudy rovněž silný ekologický akcent. Zároveň v knize Alternative zdůrazňuje, že společenská proměna je neuskutečnitelná bez víry v Boha. Známá se stala jeho teze "bez víry je socialismus nemožný".

Recepce v českém prostoru.

Jeho díla byla v 50. a 60. letech hojně překládána do češtiny a ovlivnila i český intelektuální prostor, především atmosféru konce 60. let a dialog mezi křesťany a marxisty v té době (například semináře Milana Machovce). V 70. letech byl naopak označován za antisocialistického ideologa (a to ovšem i na Západě, viz práce I. Bauera a A. Lieperta "Die 'grosse Wende' des Roger Garaudy" z roku 1971)  Na dvě česká vydání knihy "Realismus bez břehů" v roce 1964 a 1965 reagovala česká komunistická normalizační ideologie v roce 1973 polemikou Sávy Šabouka s názvem "Břehy realismu"

Roger Garaudy (17. červenec 1913 – 13. červen 2012) byl francouzský filozof, který začal svou myšlenkovou cestu na politické levici a skončil u islámu a popírání holocaustu.

Roger Garaudy, later Ragaa Garaudy (; 17 July 1913 – 13 June 2012), was a French philosopher, French resistance fighter and a communist author. He converted to Islam in 1982. In 1998, he was convicted and fined for Holocaust denial under French law for claiming that the death of six million Jews was a "myth".


Historie.

Utica byla patrně nejstarší fénickou kolonií v severní Africe, jak o tom svědčí i název města. Odvozuje se od semitského kořene, který znamená „starý“ (na rozdíl od „nového“ Kartága). Byla založena někdy kolem roku 1100 př. n. l. jako důležitý přístav, a i po založení Kartága si zachovala samostatnost až do poloviny 6. století. Ve 4. století byla Kartágem podrobena, zůstala však jeho významným spojencem. Po První punské válce (264-241 př. n. l.) zde vypukla vzpoura žoldnéřů, kterým Kartágo nezaplatilo za jejich služby, punské vojsko však Uticu dobylo.  Roku 150 př. n. l., před vypuknutím Třetí punské války, se Utica přidala na stranu Říma a po jeho vítězství a zničení Kartága se stala hlavním městem provincie Africa. Za římské občanské války mezi přívrženci Pompeia a Caesara (49-45 př. n. l.) uprchli Pompeiovi přívrženci po porážce u Thapsu do Uticy pod vedením Catona mladšího. Když César město oblehl, Cato umožnil ostatním útěk a sám spáchal sebevraždu, protože neviděl žádnou další možnost. Občané Uticy mu vystrojili slavný pohřeb a postavili pomník a později dostal čestné přízvisko "Uticensis" („utický“).  Ve městě se však usazovali římští obchodníci, roku 36 př. n. l. získala Utica statut samosprávné obce ("municipium"), ale teprve po roce 200 se stala plnoprávnou římskou kolonií. V té době nastal velký rozkvět města a vznikla většina dodnes zachovaných staveb. Význam přístavu však postupně upadal, protože jej náplavy řeky zanesly, takže dnešní zříceniny leží asi 10 km od pobřeží. Roku 439 zpustošili Uticu Vandalové, 534 ji dobyli Byzantinci a město definitivně zničili Arabové kolem roku 700.

Archeologie.

Zříceniny města se dočkaly soustavných vykopávek až v polovině 20. století. Byly zde objeveny dva punské hřbitovy a velké části bohatého římského města s domy i veřejnými stavbami od 2. století př. n. l. až do pádu města.

Odkaz.

V počátcích republikánského hnutí na přelomu 18. a 19. století platil Cato mladší za republikánského hrdinu a mučedníka. Mnoho měst v USA si proto zvolilo jméno Utica.

Utica nebo Utika [vysl. "utyka"] jsou zříceniny starověkého fénického (punského) města v dnešním Tunisku, asi 30 km JV od Bizerty a asi 40 km SZ od Kartága.

Utica () was an ancient Phoenician and Carthaginian city located near the outflow of the Medjerda River into the Mediterranean, between Carthage in the south and Hippo Diarrhytus (present-day Bizerte) in the north. It is traditionally considered to be the first colony to have been founded by the Phoenicians in North Africa. After Carthage's loss to Rome in the Punic Wars, Utica was an important Roman colony for seven centuries.


Život.

Roku 515 se Amalaswintha provdala za Eutharicha (asi 480 - 522), ostrogótského šlechtice ze starého amalského rodu, který pocházel z vizigótské Hispánie (dnešní Španělsko) a byl synem Widericha (* asi 450), vnukem Berismunda (* asi 410) a pravnukem krále Thorismunda († po 400).  Eutharich zemřel pravděpodobně již několik let po svatbě a zanechal tak Amalaswinthu samotnou s dvěma dětmi – Athalarichem a Matasunthou (asi 517 – po 550). Po smrti otce, krále Theodoricha Velikého, roku 526, se jeho nástupcem stal Athalarich, ve skutečnosti však vládla právě Amalaswintha jako regentka. Hluboce obdivovala antickou římskou kulturu a svému synovi dala klasické vzdělání, což byl ve společnosti středověkých Gótů čin vskutku neobvyklý a vyvolal také silnou nevoli. Vědoma si své nepopularity, nechala Amalaswintha popravit tři urozené Góty a zároveň začala vyjednávat s Justiniánem I., s vidinou možného přesunu svého sídla i klenotů z Ravenny do Konstantinopole. Smrt jejího syna, krále Athalaricha, roku 534, celou situaci ještě zkomplikovala.  Amalaswintha se nyní stala královnou, což byla pro bojechtivé a mužné Góty role mírně řečeno "nezvyklá", a tak, aby upevnila svou pozici, jmenovala Amalaswintha svého synovce Theodahada (také někdy: Theodad) svým spoluvládcem (nestal se však jejím manželem, jak se někdy mylně uvádí). To ale nebyla dobrá volba, protože Theodahad nechal Amalaswinthu uvěznit (přinejmenším tomu nikterak nebránil) na ostrově Martana na Bolsenském jezeře v Toskánsku. Zde také byla Amalaswintha dne 30. dubna roku 534 nebo 535 zavražděna při koupeli.  Informace o Amalaswintě máme především z dopisů Cassiodora a z kronik historiků Prokopia (asi 500–565 n. l.) a Jordana.  Osudem Amalaswinthy se nechal inspirovat italský dramatik Carlo Goldoni ve své prvotině – stejnojmenné tragédii uvedené roku 1733 v Miláně. Hra však prý zcela propadla a autor ji později spálil.

Amalaswintha, též "Amalasuntha", "Amalasuentha", "Amalasuintha", "Amalswinthe" nebo "Amalasontha" (asi 495 – 30. dubna 534/535) byla královna Ostrogótů v letech 526–534. Byla dcerou ostrogótského krále Theodoricha Velikého.

Amalasuintha (30 April 534/535) ruled the Ostrogoths as regent during the minority of her son from 526 to 534 and then as queen regnant from 534 to 535. She was the youngest daughter of Theoderic the Great, and firmly believed in the upholding of Roman virtues and values. She is best known for her diplomatic relationship with Justinian I, who invaded Italy in response to her assassination.


Název.

Vzhledem k tomu, že ostrov byl vždy osídlen různorodou komunitou, která pocházela ze všech částí světa a hovořila různými jazyky, měnilo se i v průběhu let jméno ostrova v různých jazycích. Ostrov spravovali přes pět set let buď Rakušané, nebo Turci. Nejstarší název ostrova zněl Sa'an, nicméně jeho původ je neznámý. Podle rakouské pevnosti se jmenoval po nějakou dobu "Carolina" nebo "Nová Oršava" (obdobně v maďarštině "Újorsova" nebo v srbštině "Нова Оршава/Nova Oršava"). Turecký název ostrova zněl "Ada-i-Kebir" (Velký ostrov). Díky výstavbě velké rakouské pevnosti byl znám jako ostrovní pevnost, v turečtině "Ada Kale". Tento název se poté rozšířil do řady dalších jazyků.

Historický vývoj.

Střídání vlád.

Malý ostrov byl umístěn na strategické pozici. Proto na něm již Římská říše nechala zbudovat hraniční pevnost. V 17. století zde vzniklo moderní opevnění, které nechalo vybudovat Rakousko. V letech 1699-1716 ostrov obsadila Osmanská říše, která se zmocnila i pevnosti. Až do roku 1738 ji pak drželo opět Rakousko, spolu s částí Srbska, kterému poskytlo autonomii. Poté ji dobyli Turci v roce 1789, ale podle Sistovské mírové smlouvy ji museli vrátit zpět Rakousku roku 1791 po skončení poslední rakousko-turecké války. Rakousko mělo o ostrov značný zájem a ještě předtím, než jej získalo mírovou cestou, podniklo několik neúspěšných výpadů. Poté, co se Vídeň ostrova zmocnila, nechala místní mešitu přebudovat na františkánský klášter.  V roce 1804 došlo k prvnímu srbskému povstání, během kterého srbští vzbouřenci zajali tzv. dáchie, turecké správce regionu Šumadija (dnešního centrálního Srbska), kteří se na ostrově Ada Kale ukrývali. Po druhém srbském povstání byla vydlážděna cesta pro nezávislost Srbska na Osmanské říši.  Roku 1849 pobýval na ostrově Lájos Kossuth během své cesty z Uherska do Istanbulu.

Turecká exkláva.

V roce 1878 byla podepsána nezávislost i formální, nicméně během podpisu mírové smlouvy mezi Osmanskou říší a Srbskem bylo na ostrov Ada Kale zapomněno, a ten tak zůstal i nadále v turecké správě. Strategicky umístěný ostrov mezi Rakousko-Uherskem a Srbskem měl pro Turecko samozřejmě jistý význam. Formálně zůstal turecký až po podepsání Lausannské smlouvy v roce 1923, fakticky o něj však Turci přišli již o 10 let dříve, neboť jej roku 1913 obsadila rakousko-uherská vojska.  V letech 1878-1913 pokračovala na ostrově Ada Kale osmanská správa tak, jako i jinde na Balkánském poloostrově nebo v Turecku. Z Istanbulu byli jmenováni správci ostrova. Obyvatelstvo mělo statut občanů Osmanského impéria; nemuselo však ani platit daně, ani sloužit v armádě. Na ostrově místní obyvatelstvo dokonce volilo ve všeobecných tureckých volbách v roce 1908. Ostrov měl zhruba kolem šesti set až tisíce stálých obyvatel, kteří se živili především rybolovem a obchodem s tabákem. Původ obyvatelstva byl různorodý, jako tomu ostatně v Osmanské říši bývalo; jednalo se o komunitu převážně turecko-rumunskou, kterou doplňovali ale i příslušníci řady dalších národů (Němců, Maďarů, Srbů, Albánců, Arabů...) V 20. století navštěvovali ostrov i početné skupiny turistů, dosahující až několika desítek tisíc. Vybudovány zde byly dvě továrny (zpracování tabáku a textilu) a roku 1903 zde místní obyvatelstvo vybudovalo i mešitu, jejíž ohromný koberec nechal zaplatit sám turecký sultán.  Po skončení první světové války připadl ostrov po volbě v místním referendu Rumunsku. Roku 1931 jej navštívil i král Karel II. Odchodem turecké správy však ztratilo místní obyvatelstvo řadu výhod, především povinnost neplatit žádné daně. Ostrov byl v té době turistickým rájem; unikátním městem, které fungovalo zcela mimo běžný kontext jihovýchodní Evropy první poloviny 20. století. Stal se také i cílem maďarského propagátora zdravé výživy, Bély Bicsérdyho, který zde vybudoval na krátkou dobu komunitu vlastních oddaných, kteří se chtěli stravovat ním propagovaným způsobem. Nemálo z nich však učení propagátora syrové a zdravé výživy nejspíše přecenilo a z rigidního půstu nakonec trpěli zdravotními problémy. To znamenalo nedlouho poté také i konec Bicsérdyho kultu.  V druhé polovině 20. století se stal ostrov problematickým místem z hlediska bezpečnosti rumunských hranic. Byl totiž vhodným místem pro ty, kteří chtěli Rumunsko opustit a přes Jugoslávii uprchnout do západní Evropy. Proto také rumunská vláda po druhé světové válce přístup na ostrov omezila. Nebylo dovoleno na něm zůstávat přes noc; po 8. hodině večerní nebyly vůbec v provozu trajekty z rumunské strany směrem na ostrov. Z ostrova Ada Kale byla vzdušná vzdálenost k rumunskému břehu 250 m, k jugoslávskému pak 750 m.

Zaplavení ostrova.

V roce 1964 byla mezi SFRJ a Rumunskem podepsána smlouva o výstavbě přehrady Železná vrata, která znamenala konec ostrova, vzhledem k tomu, že nová hydroelektrárna počítala s vzestupem hladiny Dunaje o 33 m. Proto byli obyvatelé ostrova přesídleni. Mohli si vybrat; buď odejít do Turecka, nebo do některých rumunských měst, či do Jugoslávie (Kladovo). Někteří rumunští Turci se přestěhovali do Dobrudže. Do roku 1968 tak byl ostrov kompletně vystěhován.  Původní pevnost byla rozebrána a zrekonstruována na nedalekém ostrově Şimian. Řadu dalších kulturních památek i předmětů získala různá rumunská muzea. Jedinou výjimkou byly hodiny místní mešity, které byly odvezeny do Jugoslávie. Původní domy byly poté srovnány se zemí dynamitem, aby netvořily překážky pro říční dopravu.

Kultura.

Ostrovem Ada Kale se nechal inspirovat také maďarský spisovatel Mor Jokai ve svém románu Zlatý muž (maďarsky "Az Arany Ember") z roku 1872.  Přesun rakouské pevnosti z ostrova byl zdokumentován v rumunském filmu "Poslední léto", který byl natočen roku 1968.

Ada Kale (maďarsky Újorsova (Nová Oršava), nebo Ada Kaleh, srbsky a bulharsky Адакале, rumunsky Ada Kaleh) byl ostrov na řece Dunaji v soutěsce Železná vrata na hranici mezi dnešním Rumunskem a Srbskem. Ostrov měl na délku 1750 m a na šířku 450 m. Nacházel se přibližně 3 km po proudu řeky od města Oršava z rumunské strany a 221 km po proudu Dunaje od Bělehradu. V roce 1970 byl zaplaven řekou Dunaj po výstavbě hydroelektrárny.

Ada Kaleh ( from meaning "Island Fortress", or, Serbian and Bulgarian: Адакале / "Adakale") was a small island on the Danube in what is modern Romania, populated mostly by Turks of Romania, that was submerged during the construction of the Iron Gates hydroelectric plant in 1970. The island was about 3 km downstream from Orșova and was less than two kilometers long and approximately half a kilometer wide (1.75 x 0.4–0.5 km).


Původ, před nástupem.

Pocházel z aristokratické rodiny původem z Malé Asie, která se za vlády císaře Manuela Komnena dostala do Konstantinopole. Rodina Angelů byla s tehdy vládnoucím císařem Manuelem velmi úzce spřízněna – císařův děd Alexios I. Komnenos byl zároveň Alexiovým pradědem. Moc dynastie Angelů rapidně vzrostla roku 1185, kdy byl Alexiův bratr Izák (Isaakios) provolán císařem (jako Izák II.). Byl to však vládce velmi slabý a neschopný a jeho vláda rozhodně nebyla stabilní.

Nástup na trůn, boje na Balkáně.

Císař Izák byl po celou dobu své vlády nucen bojovat s Bulhary, které vyhlásili samostatnost. Právě když se Izák chystal na jednu z mnoha výprav, byl v dubnu 1195 Alexiem přepaden ve vojenském ležení. Alexios bratra sesadil z trůnu, oslepil, uvrhnul do vězení a sám nastoupil pod jménem Alexios III. na byzantský trůn.  V době Alexiova nástupu nebyla situace na Balkáně příliš utěšená. V Srbsku využil Alexios tradiční byzantské zbraně – diplomacie – a posílil tam díky ní svůj vliv. Již na počátku devadesátých let 12. století se Alexiova dcera Eudokia provdala za Štěpána, druhorozeného syna tehdejšího velkého srbského župana Štěpána Nemanji. Alexios prostřednictvím tohoto sňatku vyvinul na stárnoucího Nemanju tlak a v roce 1196 se Nemanja vzdal ve Štěpánův prospěch srbského trůnu. Nástup Štěpána II. Nemanjiće ještě posílil pozice byzantské říše v Srbsku.  V Bulharsku se byzantská politika (a ani vojenská moc) příliš nesetkávaly s úspěchem. Císař Alexios se tedy pokusil s bulharskými vládci Asenem a Petrem vyjednávat, ale bez úspěchu. Rozmach bulharského státu se ale nakonec podařilo byzantské diplomacii zastavit, byť nakrátko. Alexios se totiž spojil s rebelujícími bojary, kterým se nelíbily centralizační snahy carů Asena a Petra. V roce 1196 se nakonec podařilo Ivankovi, jednomu s rebelujících bojarů, zavraždit cara Asena I. Ivanko měl patrně s Alexiem dohodnuto, že byzantská armáda přijde rebelům na pomoc. Byzantští vojáci se však vzbouřili a znemožnili tak císaři Alexiovi získat nad Bulharskem kontrolu, protože navzdory vraždě cara Asena se jeho bratru Petrovi podařilo Ivanka vyhnat a obnovit centrální moc. Ivanko uprchnul k Alexiovi, který ho pověřil správou okolí Filippopole. Car Petr ale nevládl dlouho, neboť příštího roku (1197) byl také zavražděn a na bulharský trůn nastoupil nejmladší bratr Petra a Asena, rázný Kalojan. Bojar Ivanko využil moci, jež do jeho rukou vložil císař Alexios, a roku 1198 se prohlásil nezávislým na Konstantinopoli. Alexios proti Ivankovi, který se zároveň spojil s bulharským carem Kalojanem, vyslal svého synovce vojevůdce Manuela Kamytza. Ten po prvotních úspěších nakonec upadl do Ivankova zajetí, ze kterého jej vykoupil další odbojný bojar, Dobromil Chris. Odbojného Ivanka se císař Alexios zbavil poměrně jednoduše – roku 1200 ho vylákal k sobě do Konstantinopole, kde ho uvěznil. V roce 1201 začal odboj Manuela Kamytza a Dobromila Chrise proti Alexiovi; vzbouřenci obsadili část Makedonie. Téhož roku vpadla na byzantské území spojená bulharsko–kumánská vojska. Jejich vpád byl odražen opět za přispění byzantské diplomacie, která ponoukla haličského knížete Romana, aby vpadl útočníkům do zad. Navzdory vytrvalé byzantské obraně se caru Kalojanovi, který využil byzantských potíží, podařilo zabrat dosud byzantské černomořské pobřeží. Nakonec se Alexiovi podařilo odbojníky eliminovat – Kamytzes i Chris byli poraženi. Roku 1201 (či spíše 1202) byl mezi Alexiem a Kalojanem konečně uzavřen mír. V moci Byzance zůstala Thrákie a Makedonie, severní Bulharsko, Bělehradsko, Pomoraví a Braničevsko měl ve své moci Kalojan.

Křížová výprava proti Konstantinopoli.

V době Alexiova nástup na trůn – roku 1195 – vyhlásil císař Svaté říše římské Jindřich VI. Štaufský křížovou výpravu. Jindřich byl příbuzeneckým svazkem spojen s dynastií Angelů – jeho bratr Filip měl za manželku Alexiovu neteř Irenu – a sesazení Irenina otce, císaře Izáka II., přimělo Jindřicha, aby začal uvažovat o výpravě proti Byzanci. Diplomaticky však tehdy ve prospěch Byzance zasáhl papež Celestin III., který odmítal jakékoli křižácké tažení vedené kamkoli jinam, než do Svaté země. Vojsko Jindřicha VI. se sice nakonec do Svaté země roku 1197 vydalo, císař se však zdržel v Itálii a tam také v září 1197 zemřel. Byzantská říše byla prozatím od západní agrese uchráněna.  V roce 1198 vyzval Celestinův nástupce, papež Innocenc III., k nové křížové výpravě. Papež ovšem nehodlal svěřit vedení výpravy světským panovníkům, nýbrž požadoval, aby byli „vojáci Kristovi“ podřízeni jeho pozemskému náměstkovi, tedy papeži. Innocencova agitace zpočátku neměla vůbec žádný úspěch. Až roku 1199 se několik francouzských feudálů rozhodlo vydat se do Svaté země. Další šlechtici se přidávali během následujícího roku (1200).  Tragédií pro pozdější vývoj bylo, že se ti, jenž se rozhodli táhnout do Svaté země, rozhodli o plavbě přes Středozemní moře vyjednávat s Benátčany. Republika sv. Marka totiž rozhodně neměla s byzantskou říší dobré vztahy. K určitému narovnání vztahů sice došlo za vlády Izáka II., Alexios ovšem při nástupu na trůn nepovolil Benátčanům jejich privilegia. Právě stařičký a vypočítavý benátský dóže Enrico Dandolo se stal rozhodující osobou ve vyjednávání. Benátčané slíbili křižákům pomoc, ovšem za podmínek, že jim křižáci velmi dobře zaplatí a že získají polovinu kořisti, jež vojsko nabyde v Egyptě, kam měla celá výprava podle původního plánu Benátek směřovat.  Do vývoje výpravy však zasáhl další element. Když Alexios III. nastoupil na trůn, uvrhl do vězení kromě bratra Izáka také jeho syna Alexia. Právě mladému Alexiovi se podařilo patrně na konci roku 1201 uprchnout. Princ uprchnul ke svému švagrovi Filipovi, bratru Jindřicha VI. a králi Svaté říše římské. Filip svého švagra vřele přijal a uvedl ho k Bonifácovi Montferratskému, muži, který byl zvolen vůdcem celého křižáckého tažení. Ačkoli byl Bonifác vůdce výpravy, nebyl s vojáky od začátku tažení. S vojskem se setkal až v prosinci 1202; asi v téže době se k vojsku dostali poslové krále Filipa a vznesli požadavek na zastávku v Konstantinopoli a sesazení uzurpátora Alexia III.  Po delším rokování bylo – opět na nátlak vychytralého dóžete – rozhodnuto, že se vojska přesunou před Konstantinopol a 24. června 1203 se vojsko vylodilo v Chalkedonu a v Chrysopoli (Scutari) na asijském břehu Propontidy naproti Konstantinopoli. Císaře Alexia sice příjezd křižáků nepřekvapil, sám však neučinil nic, čím by připravil Konstantinopol k obraně. Důvodů mohl mít několik: mohl spoléhat na dosavadní nedobytnost Konstantinopole nebo křižáckou armádu podceňovat. Každopádně ale vyslal ke křižákům posly s otázkou, proč se objevili před Konstantinopolí a proč netáhnou do Svaté země. Zároveň poslové dodali, že pokud jsou křižáci v potížích, poskytne jim Alexiovo císařství pomoc, ale pokud nejsou jejich záměry přátelské a úmysly čisté, Alexiovo vojsko je zničí. Křižácká reakce na sebe nenechala dlouho čekat – veřejně označili Alexia za uzurpátora a vyžadovali, aby se Alexios poděkoval ve prospěch sesazeného Izáka a jeho syna. Zároveň slíbili, že se u nových panovníků přimluví, aby bylo s Alexiem zacházeno s úctou. Toto bylo v podstatě vyjádření nepřátelství vůči Alexiově osobě, a tím pádem také vůči byzantské říši.  Křižáci se nejprve snažili u konstantinopolského lidu vyvolat soucit s princem Alexiem. Když ale demonstrativní vyjížďky na lodích před Konstantinopol nezabraly, přešli křižáci k vojenské operaci. Dne 6. července dosáhla křižácká armáda prvního úspěchu – podařilo se jí obsadit Galatskou pevnost, jež ležela na protějším břehu zálivu zvaného Zlatý roh...  Válečné manévry trvaly bezmála další dva týdny; až 17. července se křižáci připravovali k velkému úderu. Skoro měsíc uplynul od příjezdu křižáků před Konstantinopol, a až teď se císař Alexios rozhodl obléci na sebe zbroj a postavit se Latinům. Vedlo ho k tomu veřejné mínění v hlavním městě...  Ještě téhož dne (17. července) se Alexios po poradě s některými aristokraty rozhodl opustit sídelní město. Vzal s sebou pouze některé vzácné předměty z poloprázdné císařské pokladnice a jednu ze svých dcer, Irenu, a uprchl z města; azyl našel v thrácké Mosynopoli. Útěk Alexia zbavil císařského purpuru, jenž nyní oblékl jeho vězněný bratr Izák, který byl vyveden z vězeňské kobky přímo do císařského Blachernského paláce. Izák později, na nátlak křižáků, přijal svého syna Alexia (IV.) za spoluvládce.

Závěr života.

Ani po útěku však Alexios nenašel klid. Na podzim 1203 se na výpravu proti němu do Thrákie vydal jeho synovec, císař Alexios IV. V dubnu 1204, kdy už bylo jasné, že Konstantinopol padne (jak se také 13. dubna 1204 stalo) k Alexioi uprchla z hlavního města jeho dcera Eudokia se svým druhým manželem, císařem Alexiem Dukou Murtzuflem. Alexios Angelos svého zetě zajal, oslepil a vydal „Latinům“, kteří ho popravili. Sám císař Alexios se po delších dobrodružstvích dostal do Nikaie, hlavního města Nikajského císařství, kde vládl jeho zeť Theodoros I. Laskaris. V Nikaii Alexios vstoupil do kláštera, kde někdy po roce 1211 zemřel.

Alexios III. Angelos (řecky "Αλέξιος Γ' Άγγελος", latinsky Alexius III. Angelus; kolem 1153 – asi 1211), syn Andronika Duky Angela a jeho choti Euphrosiny, byl v letech 1195 – 1203 byzantským císařem.

Alexios III Angelos () (1211) was Byzantine Emperor from March 1195 to July 17/18, 1203. A member of the extended imperial family, Alexios came to throne after deposing, blinding, and imprisoning his younger brother Isaac II Angelos. The most significant event of his reign was the attack of the Fourth Crusade on Constantinople in 1203, on behalf of Alexios IV Angelos. Alexios III took over the defense of the city, which he mismanaged, then fled the city at night with one of his three daughters. From Adrianople, and then Mosynopolis, he unsuccessfully attempted to rally his supporters, only to end up a captive of Marquis Boniface of Montferrat. He was ransomed, sent to Asia Minor where he plotted against his son-in-law Theodore Laskaris, but was eventually captured and spent his last days confined to the Monastery of Hyakinthos in Nicaea, where he died.


Slovanské a baltské jazyky.

V praslovanštině se supinum tvořilo od nedokonavých sloves a užívalo se po slovesech pohybu. Jeho předmět měl genitivní formu (např. stč. "příde súdit živých i mrtvých"). Ze slovanských jazyků se dodnes zachovalo pouze v dolnolužičtině a ve slovinštině. V pračeštině se supinum tvořilo koncovkou –t, méně často –c; u sloves, jejichž infinitiv má dlouhou samohlásku, byla v supinu samohláska krátká, např.:  V období rané staré češtiny supinum zaniklo a bylo postupně nahrazeno infinitivem (např. "král šel spáti"). Supinum ale zanechalo svou stopu v češtině tím, že jeho koncovka –t (tvrdá, supinová) začala pronikat do infinitivu a začala nahrazovat původní infinitiv zakončený na -ti. Infinitivní zakončení –t definitivně převládlo v průběhu 20. století, infinitivní tvary zakončené –ti se v současnosti považují za zastaralé nebo knižní.  Podobně jako v češtině ustoupila forma infinitivu od zakončení na –i, ale zachovala si oproti češtině infinitivní měkkost s –ť. Ve většině slovanských jazyků (jako v češtině) v pozdější době supinum zaniklo resp. splynulo s tvarově i významem blízkým infinitivem. Zachováno zůstalo ve slovinštině a dolnolužické srbštině:  V litevštině se:supinum tvoří z kmene infinitivu koncovkou -tų, např. "Jis nuėjo medžiotų" (Šel lovit.). V současnosti se vyskytuje již jen v některých východních aukštockých nářečích. Ve spisovném jazyce je nahrazované infinitivem.

Latina.

V latině bývá supinum zakončeno na –tum, méně často –sum. Jeho funkce je v podstatě trojí:  V redukované podobě, zakončené na "-tu" nebo "-su", se supinum klade po určitých adjektivech zpravidla zakončených na -ilis/e: e. g. "horribile visu" (doslova „strašné k vidění“, tj. strašná věc na pohled, je strašné se na to dívat), "difficilis factu" (obtížný k provedení) apod. Tento typ se někdy označuje též jako tzv. "supinum II".  Od supina se odvozuje

Švédština.

Švédština jako jediný germánský jazyk používá supinum ve spojení se slovesem ha (mít) k tvoření perfekta a plusquamperfekta: "jag har skrivit" (napsal jsem).  U slabých sloves má shodný tvar jako pasivní participium (příčestí trpné) ve tvaru středního rodu, např. "älskat" (milováno), "köpt" (koupeno). U silných a nepravidelných sloves má supinum zakončení –it, zatímco střední rod trpného příčestí –et: "brevet är skrivet" (dopis je napsán) × "jag har skrivit ett brev" (napsal jsem dopis).  Poznámka: Důsledné rozlišení tvarů –it/–et je kodifikováno ve standardní švédštině. V různých nářečích se však tyto tvary často zaměňují podle místních zvyklostí.

Supinum ( – „obrácený vzhůru“; motivace názvu je nejasná) je neurčitý tvar slovesa (příčestí) v některých jazycích. Využití se v různých jazycích liší, zpravidla následuje po slovesech pohybu. Je blízké infinitivu a vyjadřuje účelovost, smysl, cíl pohybu, záměru, jako „jít spat“.

In grammar, a supine is a form of verbal noun used in some languages. The term is most often used for Latin, where it is one of the four principal parts of a verb. The word refers to a position of lying on one's back (as opposed to 'prone', lying face downward), but there exists no widely accepted etymology that explains why or how the term came to be used to also describe this form of a verb.


Historie.

Toto vrozené onemocnění popsal v roce 1927 doktor Cecil A. Alport díky britské rodině, ve které se vyskytovali v několika generacích muži postižení současně hluchotou a progredující nefropatií. Na podstatu onemocnění se přišlo až v 70. letech 20. století.

Příčiny.

Alportův syndrom je nejčastěji způsoben mutací genu pro α5 řetězec kolagenu IV (nejčastěji mutace genu COL4A5 na X chromozomu), méně často mutací genu pro α nebo α řetězec kolagenu IV. Dědičnost může být X-vázaná, autosomálně recesivní i autosomálně dominantní. Mutace způsobí tvorbu defektních řetězců, které jsou následně degradovány, nedojde k vytvoření komplexu α v bazální membráně. Díky tomu je bazální membrána více náchylná k proteolýze, což se projeví jako morfologickými změnami – rozvláknění bazální membrány a střídání jejích rozšířených a zúžených úseků.

Důsledky.

Pro klasický Alportův syndrom je typické postižení funkce ledvin (projevuje se jako nefritický nebo nefrotický syndrom). U plně vyvinutého Alportova syndromu (jinak také progresivní hereditární nefritida) se přidávají oboustranné poruchy sluchu a očí.  K poruchám očí se řadí přední lentikonus (je prakticky patognomický), makulopatie, zadní polymorfní dystrofie rohovky a rohovkové eroze.  Kolagen IV se také vyskytuje v bazální vrstvě epidermis. Zde tento nedostatek nevede k žádným potížím a může být použit k určení diagnózy.  Jako tzv. syndrom tenkých bazálních membrán je nazývána mírnější forma X-vázaného Alportova syndromu, mutace genu COL4A3 nebo COL4A4. Tento syndrom také může být označen pro svou morfologii jako neprogresivní hereditární nefritida nebo pro svůj projev také jako tzv. benigní familiární hematurie.

Diagnostika.

Diagnostika spočívá ve fyzikálním vyšetření a anamnéze, detailní rodinné anamnéze a případné analýze moči u blízkých příbuzných, imunohistochemickém vyšetření bazální membrány v renální nebo kožní biopsii, vyšetření renální biopsie pomocí elektronového mikroskopu a molekulárně genetickém vyšetření genů COL4A3, COL4A4 a COL4A5.  Pokud lékař objeví mikroskopickou hematurii, je třeba vždy pomýšlet na Alportův syndrom.  Klinické příznaky podporující podezření na Alportův syndrom dělíme do tří skupin:  Do rodinné anamnézy se řadí často hematurie, hluchota a/nebo terminální fáze renálního selhání.  Mezi klinické příznaky podporující podezření na syndrom tenkých bazálních membrán patří přetrvávající hematurie bez renálního selhání jak u postiženého jedince tak v rodinné anamnéze.

Terapie.

Léčba je jen symptomatická a spočívá v korekci krevního tlaku a snížení proteinurie. Jediná možná terapie u terminální fáze renálního selhání při Alportově syndromu je v současné době hemodialýza nebo transplantace ledviny. V budoucnosti se uvažuje o léčení pomocí genové terapie.

Alportův syndrom, či též dědičná nefritida, je dědičné onemocnění, při kterém je postižena funkce ledvinových glomerulů. Dysfunkce spočívá ve ztenčení bazálních membrán glomerulů díky špatné syntéze α–řetězců kolagenu IV.

Alport syndrome is a genetic disorder affecting around 1 in 5,000-10,000 children, characterized by glomerulonephritis, end-stage kidney disease, and hearing loss. Alport syndrome can also affect the eyes, though the changes do not usually affect sight, except when changes to the lens occur in later life. Blood in urine is universal. Proteinuria is a feature as kidney disease progresses.


Situace.

Ostrovy jsou položeny v subantarktické jižní části Tichého oceánu, asi ve vzdálenosti 800 km jihovýchodně od Nového Zélandu. Souostroví je tvořeno hlavně největším ostrovem trojúhelníkové tvaru ("Antipodes Island", 20 km2) který je asi 7 km dlouhý a 3 km široký. Pak následuje podstatně menší ("Bollons Island", 2 km2) a dále několik drobných ostrůvků, např. "Leeward Island", "Archway Island", "Windward Islands" atd. Tato skupina nehostinných, neobydlených ostrovů se rozkládá přibližně na 49° 41' jižní zeměpisné šířky a 178° 45' východní zeměpisné délky. Patří mezi méně známé a nejméně navštěvované ostrovy. Ostrovy Protinožců jsou nejvýchodnějším územím na východní polokouli (měřeno od 0. poledníku); svůj název doslaly podle své přibližně protilehlé polohy vůči Londýnu.  Skalnaté ostrovy jsou sopečného původu, nejvyšším bodem je v centru ostrova momentálně neaktivní sopka Mount Galloway vysoká 366 m v jejímž kráteru je jezero o rozloze asi 5,5 ha. Pravděpodobně byla v holocénu posledním aktivním vulkánem v souostroví. Vyvřeliny mladší 1 mil. let jsou složeny hlavně z tufu a čediče který se vyskytuje u pobřeží v zátoce Anchorage Bay v podobě sloupů vysokých až 150 m. Na ostrově jsou také travnaté planiny i bažinaté oblasti s rašeliništi až 8 m hlubokými. Na severozápadě ostrova v oblasti Cave Point jsou nad hladinou moře ve výšce asi 90 m rozlehlé jeskyně. Ostrov nemá dobrý přístav, nejpříhodnější místo ke vstupu na ostrov je zátoka Ringdove Bay.  Počasí je na ostrově převážně stále větrné a často prší. Průměrná teplota je v nejteplejším období okolo +16 °C, v nejchladnějším jen +3 °C, nikdy ale neklesá pod 0 °C. Teploty mezi dnem a nocí nejsou příliš rozdílné.

Historie.

Ostrovy Protinožců objevil v roce 1800 britský kapitán Henry Waterhouse který ho původně pojmenoval "Penantipodes", což bylo postupně zkráceno na "Antipodes". Nejsou věrohodné důkazy, že ostrovy byly již předtím obydleny.  Na ostrovy tehdy připlouvalo velké množství lachtanů kteří se od roku 1805 stali pro svou kožešinu objektem lovců. Divoký lov skončil jejich brzkým vyhubením, zhruba za dva roky. Později byl proveden pokus s chovem dobytka, ten brzy skončil neúspěchem. Protože se ostrovy vyskytovaly v nebezpečných místech (časté bouřky, nemožnost orientace, skály) v blízkosti tehdejších lodních tras a předpokládala se ztroskotání, bylo na ostrově zřízeno skladiště potravin a potřebných věcí pro přežití trosečníků. Koncem 19. století byly ostrovy přiřazeny k tehdejší britské kolonií Novému Zélandu.

Fauna a flora.

Ostrovy mají za sebou dlouhou historii odloučení od jiných ostrovů a pevniny. Izolace vedla, společně s drsným podnebím a minimálním vlivem lidí nebo zvířat (vyjma dovezených myší) na prostředí, k vytvoření ekosystému značného vědeckého významu.

Flora.

Nejčastější rostlinou je trsnatá tráva "Poa litorosa" která může dorůstat za příhodných podmínek až do výše přes 1 m, na vlhkých místech zase kapradina "Polystichum vestitum" a ostřice" Carex ternaria". Ve vyšších polohách rostou plavuně, mechy a lišejníky. Na ostrovech se vyskytují čtyři endemické rostliny "Coprosma antipoda", "Gentiana antipoda", "Senecio antipodus" a "Stellaria decipiens". Roste zde i nepůvodní lipnice roční.

Fauna.

Ze savců pravidelně na ostrově vyvádějí své mladé rypouš sloní a lachtan Forsterův. Na ostrovech celoročně přebývají nebo přilétají hnízdit převážně tito ptáci:  Z výše uvedených jsou bekasina malá a kakariki antipodský považováni za endemity. Mimo tyto žijí na ostrově i druhotně rozšíření ptáci: drozd zpěvný, kachna divoká, pěvuška modrá, špaček obecný a vrabec domácí.  Vyskytuje se zde také hodně endemického hmyza je zvláštní, že mnoho druhů je nelétavých nebo jen s malými křídly, pravděpodobně je to způsobeno trvalými větry.

Současnost.

V roce 1998 byly ostrovy Protinožců vyhlášeny za součást Celosvětového dědictví s názvem "Novozélandské subantarktické ostrovy". Ostrovy jsou trvale neobydleny a pro zachování původního rázu krajiny a nerušení vzácných živočichů při hnízdění je vstup na ně novozélandskou vládou zakázán. Jsou pouze v omezeném počtu povolovány turistické plavby lodí do jejich blízkosti za účelem pozorování zvířat.

Ostrovy Protinožců ( "Antipodes Islands") je neobydlená skupinka skalnatých ostrovů nacházejících se jihovýchodně od Nového Zélandu pod jehož správu patří.

The Antipodes Islands are inhospitable and uninhabited volcanic islands in subantarctic waters to the south of – and territorially part of – New Zealand. The archipelago lies to the southeast of Stewart Island/Rakiura, and to the northeast of Campbell Island. They are very close to being the antipodal point to Normandy in France, meaning that the furthest away city from here is Cherbourg, France.


Historie.

Vedení Evropské kosmické agentury (ESA) schválilo program Columbus v roce 1985. Od té doby byly vypracováno množství studií a návrhů. Původně zahrnoval program Columbus letovou konfiguraci: samostatná vědecká kosmická stanice obsluhovaná raketoplánem Hermes, který by stanici periodicky navštěvoval kvůli údržbě a vyzvedávání vědeckých výsledků, modul APM (') a polární platforma (' – pohybuje se po polární dráze).  Koncem roku 1989 vypracoval hlavní dodavatel MBB-ERNO návrh rozpočtu na projekt, cena však byla pro ESA příliš vysoká. Po dalších rozpočtových škrtech (a zrušení francouzského programu Hermes) zbyl z projektu jen modul APM, přejmenovaný na Columbus. Polární platforma byla řešena samostatně s francouzským satelitem Helios. ESA se rozhodla provozovat laboratoř Columbus jako součást Mezinárodní vesmírné stanice (ISS).  Na stavbě modulu se podílela italská firma Alcatel Alenia Space a německá společnost MBB-ERNO. Alenia vyrobila vlastní tělo modulu, mechanické systémy, systémy podpory života a tepelné systémy. Německý partner vyrobil všechny letecké systémy a software.  Konstrukce použitá u laboratoře vychází z víceúčelového transportního modulu MPLM, postaveného pro NASA společností Alcatel Alenia Space. V roce 2000 byl modul dopraven do Brém v Německu, kde se dokompletoval a kde proběhly testy systému.  Zpoždění výroby a startu zařízení proti původně plánovaným termínům bylo způsobeno problémy při vývoji, požadovanými změnami v designu (ESA) a problémy se starty raketoplánů. Největší úpravy prodělaly externí platformy EPF (""). Modul měl také obsahovat zařízení pro přímé komunikační spojení se Zemí, které mělo zároveň sloužit jako záložní pro ISS, kvůli vysoké ceně však nebylo realizováno.

Konstrukce.

ESA vybrala jako hlavního dodavatele laboratoře "Columbus" firmu EADS Astrium Space Transportation. Modul byl postaven v závodě v Brémách v Německu. Letové konstrukce, ochranu proti mikrometeoritům, aktivní a pasivní řízení teplot, řízení vnitřního prostředí, další výbavu a odpovídající podpůrná pozemní zařízení vyrobila společnost Alcatel Alenia Space v Turíně v Itálii.

Popis.

Laboratoř tvoří válcovitý modul s oběma konci kónickými. Má v průměru 4,5 m a jeho délka je 7 m. Tvar modulu je velmi podobný víceúčelovému transportnímu modulu MPLM (""), oba byly navrženy pro přepravu v nákladovém prostoru raketoplánu. Jedna kónická strana je vybavena laboratorní technikou a počítači, v protějším konci je umístěn průlez, kterým bude laboratoř spojena s modulem Harmony.

Výzkumné aktivity a hlavní cíle.

Po zprovoznění modulu "Columbus" budou aktivity v laboratoři koordinovány s pozemním řídícím střediskem (") v Oberpfaffenhofenu v Německu ve spolupráci s dalšími operačními centry v Evropě.  Laboratoř může být vybavena deseti skříňovými moduly s vědeckými experimenty (").  Podle dohody s NASA může Evropská kosmická agentura využívat 51 % vědecké kapacity laboratoře. ESA bude využívat pět skříňových vědeckých modulů, dalších pět skříní je určeno pro výzkumy NASA. Čtyři tyto moduly jsou umístěny na přídi, čtyři jsou na zádi a dva v horní části laboratoře. Další tři skříňové moduly jsou určeny pro podporu života a pro chladicí systémy a zbývající skříně slouží jako ukládací prostory.  Navíc lze z vnější strany laboratoře umístit čtyři plošiny pro vědecké přístroje. Každá externí plošina je namontovaná na adaptéru, na který je možno umístit menší instrumenty a experimenty o hmotnosti až 227 kg.  Pro modul Columbus jsou připraveny následující skříňové experimentální moduly:  První externí zařízení namontovaná na Columbus jsou:

Odklad startu.

Kvůli poškození raketoplánu Atlantis při bouři s krupobitím 26. února 2007 došlo k odkladu i následujících startů raketoplánů k Mezinárodní vesmírné stanici. Nový termín startu letu STS-122 s laboratoří Columbus byl stanoven na 6. prosince 2007. Zhruba šest hodin před plánovaným startem byl oznámen další odklad nejméně o jeden den z důvodu poruchy dvou ze čtyř senzorů stavu paliva. Po dalším jednodenním odkladu NASA oznámila, že se start kvůli přetrvávajícím technickým problémům se senzory uskuteční až v příštím roce, nejdříve 2. ledna 2008. O několik dní později byl termín startu posunut na 10. ledna. Začátkem ledna agentura NASA oznámila, že raketoplán odstartuje nejdříve 24. ledna, nakonec se raketoplánu Atlantis podařilo úspěšné odstartovat 7. února 2008.

Předstartovní příprava a start.

Při přípravě k letu byl modul umístěn na Kennedyho vesmírném středisku v budově "". Asi šest měsíců před plánovaným startem prodělal "Columbus" závěrečná testování. 10. listopadu 2007 byl raketoplán Atlantis na mobilním transportéru dopraven na startovací rampu 39A a do jeho nákladového prostoru byla umístěna 12. listopadu laboratoř.  Posádka Mezinárodní vesmírné stanice provedla 24. listopadu výstup do vesmíru (EVA), při kterém astronauti Peggy Whitsonová a Daniel Tani odstranili z pravobočního připojovacího uzlu modulu Harmony tepelný kryt a připravili tak stanici na přijetí evropské laboratoře.  Laboratoř "Columbus" dopravil na ISS raketoplán Atlantis při letu 1E (mise STS-122). Start byl kvůli závadě přídavné palivové nádrže ET odkládán, 7. února 2008 raketoplán s laboratoří v nákladovém prostoru úspěšně odstartoval.

Columbus na ISS.

11. února se uskutečnil výstup do vesmíru, kterého se zúčastnili astronauti Rex Walheim a Stanley Love. Hlavním úkolem tohoto výstupu bylo vyzvednout laboratoř Columbus z nákladového prostoru raketoplánu a připojit jej ke stanici. Astronauti nejdříve odpojili modul od elektrického vedení napájející vytápění laboratoře, namontovali na něj zařízení PDGF ("") sloužící k připojení staničního manipulátoru SSRMS a sejmuli ochranné kryty. Columbus pak byl vyzvednut staničním manipulátorem a přenesen k bočnímu připojovacímu místu modulu Harmony. Tím se stala evropská laboratoř součástí Mezinárodní vesmírné stanice.  12. února posádka raketoplánu Atlantis a dlouhodobá posádka ISS Expedice 16 zahájily práce na oživování laboratoře. Astronauti Schlegel a Eyharts, reprezentující Evropskou kosmickou agenturu (ESA), vstoupili do modulu jako první ve 14:08 UTC.  15. února proběhl další výstup do otevřeného vesmíru, při kterém namontovali astronauti Rex Walheim a Stanley Love na venkovní platformu modulu Columbus zařízení pro výzkum Slunce Solar Monitoring Observatory (SMO/SOLAR) a multifunkční platformu European Technology Exposure Facility (EuTEF).

Columbus je vědecká laboratoř navržená jako součást Mezinárodní vesmírné stanice (ISS). Je to největší příspěvek Evropské kosmické agentury (ESA) na stavbě ISS. "Columbus" byl postaven v Evropě a do Kennedyho kosmického střediska byl letecky dopraven těžkým dopravním letadlem Airbus Beluga. Start se uskutečnil 7. února 2008 raketoplánem Atlantis při letu STS-122. Navržená životnost modulu "Columbus" je deset let.

Columbus is a science laboratory that is part of the International Space Station (ISS) and is the largest single contribution to the ISS made by the European Space Agency (ESA).