Kariéra.

Narodil se v londýnské čtvrti Twickenham v pronajatém domě "Chapel House", který je dnes známý pod názvem "Tennysonův dům". Byl starším synem básníka Alfreda Tennysona a jeho manželky Emily, rozené Sellwood (1813–1896). Měl mladšího bratra Lionela Tennysona (1854–1886). Dětství strávil na ostrově Wight, studoval v Cambridge, ale studia nedokončil a stal se tajemníkem svých rodičů. Po otci zdědil v roce 1892 titul barona a vstoupil do Sněmovny lordů. V Horní sněmovně se připojil ke konzervativcům a začal se zajímat o problematiku kolonií, od roku 1883 byl členem "Imperial Federation League". Díky zájmu o kolonie a slavnému jménu dostal nabídku od ministra kolonií Josepha Chamberlaina na funkci guvernéra Jižní Austrálie (1899–1902). Po rezignaci lorda Hopetouna na post generálního guvernéra Austrálie v červenci 1902 vykonával tento úřad provizorně, v lednu 1903 se stal oficiálně australským generálním guvernérem na dobu jednoho roku. V této době ještě nebyla plně formulována politická role generálního guvernéra, načež se dostal do kompetenčního sporu s australským premiérem Alfredem Deakinem. Díky tomu neusiloval o prodloužení funkčního období a v lednu 1904 Austrálii opustil. V roce 1903 obdržel velkokříž Řádu sv. Michala a sv. Jiří.  Po návratu do Anglie byl jmenován členem Tajné rady (1905) a v letech 1913–1928 zastával čestnou funkci zástupce místodržitele na ostrově Wight. Převážně ale žil v soukromí a věnoval se péči o literární odkaz svého otce. Byl také jeho oficiálním životopiscem ("Alfred Lord Tennyson: A Memoir, 1897"). Velkou část literární pozůstalosti svého otce odkázal cambridgeské univerzitě. Mimo jiné zastával funkce smírčího soudce a zástupce místodržitele v hrabství Hampshire.

Rodina.

Po neúspěšném pokusu o sňatek s dcerou premiéra Williama Gladstona se v roce 1884 oženil s Audrey Boyle (1854–1916) z vedlejší liie hrabat z Corku. Měli spolu tři syny, nejstarší Lionel Hallam Tennyson, 3. baron Tennyson (1889–1951), byl dědicem baronského titulu, mladší synové Alfred (1891–1916) a Harold (1896–1916) padli za první světové války. Po ovdovění se baron Tennyson podruhé oženil v roce 1918 s Mary Prinsep (1853–1931). Současným představitelem rodu je David Tennyson, 6. baron Tennyson (*1960).

Hallam Tennyson, 2. baron Tennyson ("Hallam Tennyson, 2nd Baron Tennyson of Aldworth") (11. srpna 1852, Londýn, Anglie – 2. prosince 1928, Freshwater, Wight, Anglie) byl britský politik, spisovatel a koloniální administrátor. Byl synem slavného básníka Alfreda Tennysona, po němž zdědil titul barona s členstvím ve Sněmovně lordů. Od mládí se zabýval koloniální problematikou a v letech 1902–1903 byl generálním guvernérem v Austrálii. Vedle politických aktivit zasvětil svůj život péči o literární odkaz svého otce a sám se uplatnil jako spisovatel.

Hallam Tennyson, 2nd Baron Tennyson, (11 August 1852 – 2 December 1928) was a British aristocrat who served as the second Governor-General of Australia, in office from 1903 to 1904. He was previously Governor of South Australia from 1899 to 1902.


Poloha.

Place Dauphine zaujímá trojúhelníkový prostor v západním cípu ostrova Cité. Západní špice trojúhelníku směřuje skrz ulici "Rue Henri-Robert" do středu mostu Pont Neuf, východní základnu tvoří ulice "Rue de Harlay", která náměstí odděluje od Justičního paláce. Na zbývajících dvou stranách náměstí je řada budov oddělující prostor od nábřeží "Quai de l'Horloge" na severu a "Quai des Orfèvres" na jihu.

Historie.

Náměstí bylo při svém založení pojmenováno na počest dauphina, budoucího krále Ludvíka XIII. V roce 1792 za Velké francouzské revoluce bylo přejmenováno na "Place de Thionville". Svůj původní název získalo opět v roce 1814.  Náměstí se nachází na místě bývalých ostrovů Passeur aux Vaches, Gourdaine a Židovský ostrov, kde byl 11. března 1314 upálen Jacques de Molay, velmistr řádu templářů. Při stavbě Pont Neuf v letech 1578-1607 byly malé ostrovy připojeny k ostrovu Cité. Most nechal postavit francouzský král Jindřich IV., který také v roce 1607 po zprovoznění mostu Pont Neuf rozhodl o vytvoření rezidenčního náměstí na bývalých ostrovech.  Panovník pronajal pozemky Achillu de Harley, prezidentu pařížského parlamentu jako odměnu za jeho věrné služby v boji proti Katolické lize. Ten dostal povolení k vytvoření trojúhelníkového náměstí, druhého založeného královského náměstí v Paříži. Domy měly být postaveny ve stejném stylu jako na "Place Royale" (dnešní "Place des Vosges"): dvoupodlažní domy s podloubím, kde se nacházely obchody, pilíře arkád zdobené kamennou bosáží a domy z cihel s břidlicovou střechou. Počet domů byl stanoven na 32 po celém obvodu náměstí.  Achille Harley po zaplacení poplatku zahájil výstavbu v květnu 1607 a rozprodal pozemky jednotlivcům. Náměstí bylo celé uzavřeno, mělo jen dva průchody, z nichž se dochoval ten na západní straně, který vedl k jezdecké soše Jindřicha IV. Protože však král neuložil povinnost novým vlastníkům uchovat původní tvar domů, nebylo nařízení postupem doby respektováno a vzhled náměstí tak dnes není jednotný. Z plánovaných 32 stejných domů tak dnes zůstaly zachovány jen dvě krajní budovy u Pont Neuf. Ostatní budovy byly buď přestavěny nebo zbořeny a nahrazeny jinými. Naproti těmto dvěma původním domům se na Square du Vert-Galant nachází bronzová jezdecká socha Jindřicha IV. odhalená 25. srpna 1818 (původní byla roztavena během Francouzské revoluce). V roce 1874 byla zbořena celá fronta domů do ulice "Rue de Harley" (tvořící základnu trojúhelníkového náměstí), aby se uvolnila zadní fasáda Justičního paláce postaveného roku 1854. Na tomto místě jsou dnes zasazené stromy. Tím byla zcela narušena koncepce celého náměstí.  Uprostřed náměstí se v letech 1803-1874 nacházela Desaixova fontána postavená na počest generála Desaixe, který zemřel v bitvě u Marenga v roce 1800.

Ochrana.

Samotné náměstí je chráněno jako historická památka od roku 1950, stejně tak je chráněno mnoho budov, které ho lemují. Na liché (jižní) straně jsou to domy č. 13, 15 (v tomto domě žili Simone Signoretová a Yves Montand), 17, 19-21, 23, 25, 27, 29 a 31 a na sudé (severní) straně č. 12, 14, 16, 24, 26 a 28.

Náměstí v kultuře.

Dauphinovo náměstí je zmiňováno v literatuře, např. v básni "La Main de gloire" Gérarda de Nerval nebo v románu "Les Dieux ont soif" (Bohové žízní) Anatola France. Malý odkaz se nachází rovněž v románu "Kaput" italského spisovatel Curzia Malaparta. André Breton umístil na náměstí část děje svého románu "Nadja".  V hudbě Jacques Dutronc cituje náměstí v písni "Il est cinq heures, Paris s'eveille" z roku 1968. Yves Simon, který na náměstí žil, je zmiňuje ve své písni "Nous nous sommes tant aimés".

Place Dauphine ("Dauphinovo náměstí") je náměstí v Paříži. Nachází se v 1. obvodu na ostrově Cité. Bylo postaveno po "Place des Vosges" jako druhé královské náměstí v Paříži.

The Place Dauphine is a public square located near the western end of the Île de la Cité in the first arrondissement of Paris. It was initiated by Henry IV in 1607, the second of his projects for public squares in Paris, the first being the Place Royale (now the Place des Vosges). He named it for his son, the Dauphin of France and future Louis XIII, who had been born in 1601. From the "square", actually triangular in shape, one can access the middle of the Pont Neuf, a bridge which connects the left and right banks of the Seine by passing over the Île de la Cité. A street called, since 1948, Rue Henri-Robert, forty metres long, connects the Place Dauphine and the bridge. Where they meet, there are two other named places, the Place du Pont-Neuf and the Square du Vert-Galant.


Příběh.

Příběh je o mladé dívce Mitchie Torres, která by se ráda stala profesionální zpěvačkou. Mitchie chce jet na hudební tábor "Camp Rock". Její rodina si tábor nemůže dovolit, ale Mitchie na tábor jede spolu s její mámou, která dělá na táboře kuchařku, když Mitchie slíbí, že jí bude pomáhat. Mitchie se pokouší seznámit s novými kamarády, ale aby jí noví kamarádi brali vážně, vymyslí si lež, že je její máma ředitelkou televize HOT NEWS v Číně. Na tábor také přijíždí známá popstar Shane Gray z hudební skupiny Connect 3. Shane uslyší Mitchie zpívat a zamiluje se do jejího hlasu, jenže Shane neví, že hlas patří Mitchie a proto po celém táboře hledá " tu dívku, kterou slyšel zpívat". Shane a Mitchie se navzájem poznávají a postupně mezi nimi začíná být něco víc...

Postavy a obsazení.

Mitchie Torres (Demi Lovato) je dívka, která doufá, že se jednoho dne stane zpěvačkou. Jejím snem je jet na "Camp Rock", ale její rodiče si to nemohou dovolit, protože tábor je příliš drahý. Jediné východisko je, že by na tábor jela spolu s její mamkou, která bude na táboře dělat kuchařku a Mitchie jí bude pomáhat.  Shane Gray (Joe Jonas) je zpěvák rockové skupiny Connect 3. Je poslán na "Camp Rock", aby se změnil a nebyl tak namyšlený a arogantní. Na táboře slyší úžasný hlas, který se mu velmi líbí (je to hlas Mitchie, to ale neví) a velkou část tábora stráví hledáním "dívky s úžasným hlasem". Později potká Mitchie a stanou se z nich přátelé, ale Shane ještě netuší že to byl Michiin hlas, který slyšel. Dozví se to až na konci příběhu na "Final Jamu".  Tess Tyler (Meaghan Jette Martin) je dcera známé rockové pěvačky TJ Tyler a jednoho dne by se ráda stala zpěvačkou, stejn jako ona. Je primadona a občas zraňuje lidi, jen proto, aby bylo po jejím. Dožaduje se pozornosti většinou proto, že její máma většinou dává přednost kariéře před Tess.  Caythlin Gellar (Alyson Stoner) je Mitcheina nejlepší kamarádka v táboře. Jako jedna z mála lidí stojí na Mitcheině straně, když Tess všem prozradí Mitcheino tajemství. Caythlin chce být hudební producentkou a často jí zahlédnete, jak mixuje hudbu v jejím laptopu.  Ella Pador (Anna Maria Perez de Tagle) je takzvaná kamarádka Tess. Uteče od Tess, která jí využívá před "Final Jamem" a na "Final Jamu" zpívá společně s Barronem a Sandrem píseň "Hasta la vista" a všichni jsou mile překvapeni jejím hlasem.  Peggy Warburton, přezdívka Margaret Dupree (Jasmine Richards) je další Tessina "kamarádka", kterou Tess jenom využívá. Před "Final Jamem" se s Tess pohádá a odejde a na "Fimal Jamu" zpívá vlastní písničku "Here I Am". Všichni jsou překvapeni z jejího úžasného hlasu a Peggy "Final Jam" vyhraje.  Connie Torres (Maria Canals Barrera) je Mitcheina mamka, která je výborná kuchařka a proto vaří v "Camp Rocku".  Lola Scott (Aaryn Doyle) je zpěvačka, která občas rapuje. Je dobrá kamarádka s Caythlin. Lola je talentovaná zpěvačka ale nevystoupí na "Final Jamu". Postaví se na Mitcheinu stranu, když se vyzradí Mitcheino tajemství.  Barron James (Jordan Francis) a Sander Lawer (Roshon Fegan)jsou break-danceři a také jsou nejlepší kamarádi. Zpívají a rapují s Ellou na "Final Jamu". Stojí na Mitcheině straně.  Brown Cessario (Daniel Fathers) je hlavním vedoucím v "Camp Rocku".  Nate (Nick Jonas) a Jason (Kevin Jonas) jsou členové skupiny Connect 3.

Camp Rock je americký televizní film z roku 2008 z produkce Disney Channel Original Movies (DCOM), který vypráví příběh dívky Mitchie jedoucí na (pop)Rockový tábor. Ve filmu hrají hlavní roli Demi Lovato a Jonas Brothers. Hudbu složili Julie Brown, Paul Brown, Regina Hicks a Karen Gist. Hlavním produkčním filmu je Alan Sacks a režisérem je Matthew Diamond.

Camp Rock is a 2008 Disney Channel Original Movie directed by Matthew Diamond and starring Demi Lovato, Joe Jonas, Meaghan Martin, Maria Canals-Barrera, Daniel Fathers, and Alyson Stoner. It is about Mitchie (Demi Lovato), a young girl aspiring to be a singer, and her time at Camp Rock, a summer music camp, where she will discover friends, adversaries, romance, and her voice.


Název.

Původně se dům nazýval "Maison du Trappeur" - „Zálesácký dům“. Současná přezdívka by se dala přeložit jako „lodní prádelna“. Dům je rozdělen do malých pokojů a jejich vstupy na chodbu tak připomínaly parník, což je původ prvního slova "Bateau" (loď). Druhé slovo "Lavoire" (prádelna) bylo přidáno v ironickém slova smyslu, neboť v celém domě byl jen jeden přívod vody.

Historie.

Dům byl postaven kolem roku 1860 na místě bývalé tančírny, která byla uzavřena roku 1830 následkem poklesu půdy. V roce 1889 jej nechal majitel přestavět na ateliéry pro umělce. Jako první se zde v roce 1892 usadil malíř Maxime Maufra, po svém návratu z Bretaně. Dům se stal rychle místem setkání mnoha umělců. Mezi lety 1900 až 1904 se zde vytvořily dvě skupiny umělců. Italové, z nichž nejznámější byl Ardengo Soffici, a Španělé, kteří se shromáždili kolem Francisca Durria de Madrón. Pablo Picasso sem přišel v roce 1904 a svůj ateliér zde měl až do roku 1912. Jeho modré období právě skončilo a začal tvořit obrazy z růžového období, které trvalo do roku 1907. V té době zde působili Kees van Dongen, Juan Gris, Constantin Brâncuşi, Amedeo Modigliani, Pierre Mac Orlan nebo Max Jacob. Bateau-Lavoir ztratil svůj význam po první světové válce ve prospěch čtvrti Montparnasse na levém břehu, kde se nachází obdobný dům La Ruche.

Osobnosti v Bateau-Lavoir.

Mezi početnými osobnostmi, které se zde vyskytovaly, patří např. Henri Matisse, Georges Braque, Fernand Léger, André Derain, Raoul Dufy, Maurice Utrillo, Jean Metzinger, Louis Marcoussis, Guillaume Apollinaire, Alfred Jarry, Jean Cocteau, Raymond Radiguet, Gertrude Steinová, Charles Dullin, Ambroise Vollard, Maurice Denis, Kees van Dongen, Marie Laurencin, Pablo Picasso a další.

Bateau-Lavoir je dům na Montmartru v Paříži na "Place Émile-Goudeau", ve kterém na přelomu 20. století měli ateliéry mnozí později slavní umělci. Dům v květnu 1970 vyhořel (zůstala pouze fasáda, která je chráněná jako historická památka) a roku 1978 byl kompletně rekonstruován. Dnes se zde nachází 25 uměleckých ateliérů.

The Bateau-Lavoir ("Washhouse Boat") is the nickname of a building in the Montmartre district of the 18th arrondissement of Paris that is famous in art history as the residence and meeting place for a group of outstanding early 20th-century artists, men of letters, theatre people, and art dealers. It is located at No. 13 Rue Ravignan at Place Emile Goudeau, just below the Place du Tertre.


Abstraktní definice.

Abstraktně je náboj jakýkoli generátor spojité symetrie studovaného fyzikálního systému. Pokud má fyzikální systém symetrii určitého druhu, Teorém Noetherové naznačuje existenci zachovávajícího se proudu. Věc, která „teče“ je „náboj“, a náboj je generátorem (lokální) grupy symetrií. Tento náboj se někdy nazývá náboj Noetherové.  Příkladem je elektrický náboj, který je generátorem symetrie U(1) elektromagnetismu. Zachovávající se proud je zde elektrický proud.  V případě lokální, dynamické symetrie, je ke každému náboji přiřazeno kalibrační pole; pokud je kvantizované, je jeho kvantem kalibrační boson. Náboje dané teorie „vyzařují“ kalibrační pole. Tedy například kalibrační pole elektromagnetismu je elektromagnetické pole; jeho kalibrační boson je foton.  Slovo „náboj“ se často používá jako synonymum jak pro generátor symetrie, tak pro zachovávající se kvantové číslo generátoru (tj. jeho vlastní hodnotu). Pokud tedy označíme generátor velkým písmenem "Q", dostáváme, že generátor komutuje s Hamiltoniánem ["Q", "H"] = 0. Z komutativity vyplývá, že vlastní hodnoty (malá písmena) "q" jsou časově invariantní: formula_2.  Takže když například grupa symetrií je Lieovou grupou, pak nábojové operátory odpovídají jednoduchým kořenům kořenového systému Lieovy algebry; diskrétnost kořenového systému způsobuje kvantizaci náboje. Používají se jednoduché kořeny, protože všechny ostatní kořeny lze získat jako jejich lineární kombinace. Obecné kořeny se často nazývají rostoucí nebo klesající operátory nebo žebříkové operátory.  Nábojová kvantová čísla pak odpovídají vahám modulů nejvyšší váhy dané reprezentace Lieovy algebry. Takže například, pokud částice v kvantové teorii pole podléhá symetrii, znamená to, že se transformuje podle určité reprezentace této symetrie; nábojové kvantové číslo je pak vahou reprezentace.

Příklady.

Různé teorie fyziky částic zavádějí různá nábojová kvantová čísla. Standardní model používá tyto náboje:  Náboje přibližné symetrie:  Hypotetické náboje různých rozšíření Standardního modelu:  V supersymetrii:  V konformní teorii pole:  V gravitaci:

Nábojová konjugace.

Ve formalismu částicové teorie mohou být kvantová čísla odpovídající nábojům invertována operátorem nábojové konjugace, který se označuje písmenem C. Nábojová konjugace znamená, že daná grupa symetrií se objeví ve dvou neekvivalentních (ale stále izomorfních) reprezentacích grupy. Obvykle jsou dvě nábojově konjugované reprezentace konjugovanými funkcemi fundamentální reprezentace Lieovy grupy. Jejích součin pak tvoří adjungovanou reprezentaci grupy.  Tedy obvyklý příklad je, že součin dvou nábojově konjugovaných fundamentálních reprezentací SL(2,C) (spinorů) tvoří adjungovaný rep Lorentzovy grupy SO(3,1); abstraktně zapisujeme  Tj. součin dvou (Lorentzových) spinorů je (Lorentzův) vektor a (Lorentzův) skalár. Pamatujte, že komplexní Lieova algebra sl(2,C) má kompaktní reálný tvar su(2) (ve skutečnosti všechny Lieovy algebry mají jednoznačný kompaktní reálný tvar). Stejný rozklad platí také pro kompaktní tvar: součin dvou spinorů v su(2) je vektor v grupě rotací O(3) a singlet. Rozklad je daný Clebschovými-Gordanovými koeficienty.  Podobný jev se objevuje v kompaktní grupě SU(3), kde existují dvě nábojově konjugované ale neekvivalentní fundamentální reprezentace, označované formula_5 a formula_6, kde číslo 3 udává počet rozměrů reprezentace a s kvarky transformujícími se pod formula_5 a antikvarky transformujícími se pod formula_6. Jejich Kroneckerův součin dává  Tj. osmirozměrná reprezentace, osmice „osmeré cesty" a singlet. Dekompozici takovéto součinové reprezentace na přímé součty ireducibilních reprezentací lze obecně zapsat  pro reprezentace formula_11. Dimenze reprezentace zachovávají „dimenzionální součtové pravidlo“:  kde formula_13 je počet rozměrů reprezentace formula_11 a celá čísla formula_15 jsou Littlewoodovy-Richardsonovy koeficienty. Dekompozice reprezentací je opět dána Clebschovými-Gordanovými koeficienty, tentokrát pro případ obecné Lieovy algebry.

Náboj je ve fyzice jedna z veličin, které jsou spojeny se zachováním kvantových čísel, jako například elektrický náboj v elektromagnetismu nebo barevný náboj v kvantové chromodynamice. Náboje odpovídají časově invariantním generátorům grupy symetrií, konkrétně generátorům, které komutují s Hamiltoniánem. Náboje se často značí symbolem "Q", takže invariance náboje odpovídá zániku komutátoru formula_1, kde H je Hamiltonián. Náboje jsou to vlastní čísla "q" generátoru "Q".

In physics, a charge is any of many different quantities, such as the electric charge in electromagnetism or the color charge in quantum chromodynamics. Charges correspond to the time-invariant generators of a symmetry group, and specifically, to the generators that commute with the Hamiltonian. Charges are often denoted by the letter "Q", and so the invariance of the charge corresponds to the vanishing commutator formula_1, where H is the Hamiltonian. Thus, charges are associated with conserved quantum numbers; these are the eigenvalues "q" of the generator "Q".


Vývoj.

První verze letounu vstoupila do služby v roce 1959 pod označením T2J-1. Tato verze byla přeznačena na T-2A v roce 1962 v rámci sjednocení značení letounů USAF a US Navy. Dvoumístné proudové letadlo bylo poháněno jedním proudovým motorem Westinghouse J34-WE-46/48. Letoun byl následně přepracován a jeden motor byl nahrazen dvěma proudovými motory Pratt & Whitney J60-P-6 pod označením T-2B. Varianta T-2C byla vybavena proudovými motory General Electric J85-GE-4 s tahem 13,1 kN. Varianta T-2D byla exportní verze letounu pro venezuelské letectvo, zatímco varianta T-2E byla prodána řeckému letectvu.  Buckeye byl navržen jako nízkonákladový víceúčelový cvičný letoun. Jeho rovná křídla se podobala křídlům použitým na letounu North American FJ-1 Fury. Jeho kokpit se podobal letounu T-28C. Výkony letounu T-2 se nacházely mezi letounem USAF T-37 Tweet a letounem TA-4J Skyhawk. Ačkoliv letouny T-2 nebyly vybaveny výzbrojí, letoun měl dva závěsníky pod křídly, které bylo možno osadit kulometem 0.50 palce nebo cvičnými bombami či raketami.  Všechny letouny T-2 Buckeye byly vyrobeny společností North American Aviation v závodě Air Force Plant 85, který se nachází na jih od mezinárodního letiště ve městě Columbus, stát Ohio. Bylo zde vyrobeno celkem 273 letounů. Jméno Buckeye (česky „Jírovec“ neboli hovorově „Kaštan“) bylo zvoleno podle státního stromu státu Ohio, kterým je Jírovec lysý ("Aesculus glabra"), stejně tak podle maskota státní univerzity Ohia.  Každý námořní letec a teoreticky i každý námořní letecký důstojník od konce 50. let 20. století do roku 2004 absolvoval výcvik na letounu T-2 Buckeye, který sloužil více než 40 let. V této úloze byl letoun nahrazen těsně podzvukovým letounem T-45 Goshawk (což je varianta letounu BAE Hawk pro US Navy), který je více srovnatelný s výkonnými podzvukovými cvičnými letouny nebo i nadzvukovým cvičným letounem USAF T-38 Talon. Nedávno byly letouny T-2 používány i jako řídicí letoun pro bezpilotní prostředky. Několik letounů T-2 Buckeye má v současné době civilní registraci a pravidelně se objevují na leteckých dnech.

Varianty.

T-2A YT-2B T-2B YT-2C T-2C DT-2B a DT-2C T-2D T-2E  Spojené státy americké

Specifikace (T-2B Buckeye).

"Data pocházejí z oficiálních „Standard Aircraft Characteristics“"."

North American T-2 Buckeye byl cvičný letoun námořnictva USA pro středně pokročilý výcvik, určený pro seznámení nových námořních letců s proudovými letadly. Vstoupil do služby v roce 1959 a byl nahrazen letounem T-45 Goshawk v roce 2008.

The North American T-2 Buckeye was the United States Navy's intermediate training aircraft, intended to introduce U.S. Navy and U.S. Marine Corps student naval aviators and student naval flight officers to jets. It entered service in 1959, and was replaced by the McDonnell Douglas T-45 Goshawk in 2008.


Popis problému.

Webový server je počítač, který je připojen k Internetu a má proto svoji vlastní IP adresu. Na počítači je spuštěn speciální program (tzv. démon), který na síťovém rozhraní naslouchá a čeká na požadavky, které přicházejí od klienta (typicky webový prohlížeč). Každý požadavek klienta je vyřízen tak, že jsou mu odeslána nějaká data (webová stránka, obrázek, zvuk...). Žádosti i odpovědi jsou realizovány pomocí protokolu HTTP.  U verze protokolu HTTP 0.9 se předpokládalo, že na jednom počítači budou webové stránky jediného doménového jména. V následující verzi byla do protokolu HTTP přidána podpora tzv "virtuálních serverů", kdy je klient schopen sdělit serveru v rámci protokolu HTTP doménové jméno (v položce "Host:" v záhlaví dotazu) a server tak může odeslat odpověď z požadovaného virtuálního serveru. Tímto způsobem jsou nejen šetřeny IP adresy, ale je možné též ekonomicky sdružovat mnoho webových serverů na jediném počítači a obsluhovat je stejným programem.  Protokol HTTPS přidal možnost šifrování přenášených dat jednoduše tak, že se všechna přenášená data zašifrují pomocí SSL nebo TLS. V tomto okamžiku však vzniká problém, protože připojí-li se klient k webovému serveru pomocí HTTPS, dojde ihned na začátku komunikace mezi klientem a serverem k výměně šifrovacích klíčů, které však obsahují i identifikaci serveru, jako je doménové jméno, majitel, adresa, digitální podpis, atd. (viz digitální certifikát a PKI). Veškerá následující komunikace je tedy již zašifrována, avšak teprve pak je klient pomocí protokolu HTTP schopen serveru sdělit, z jakého virtuálního serveru by chtěl data získat. Šifrované spojení je již však navázáno, klíče není možné změnit a klient musí ohlásit, že se neshodují údaje v certifikátu s doménovým jménem serveru uvedeným v URL požadované stránky.  Proto musí každý webový server, který chce využívat HTTPS, mít svoji vlastní IP adresu. Chceme-li však používat s protokolem HTTPS virtuální webové servery (stejně jako u HTTP), je nutné použít zde popsané SNI (na jediné IP adrese pak mohou být webové servery s různými doménovými jmény).

Historie.

V roce 2005 se zjistilo, že není jednoduchý způsob jak upgradovat SSL v2 na TLS, proto internetové stránky musely aktualizovat svůj software. Mozilla oznámila kompletní ukončení podpory SSL v2 v nové verzi Firefoxu. Společnost Firefox potom přesvědčila majitele zbylých 2000 stránek, aby aktualizovaly jejich servery na SSL v3 nebo TLS v1.  Od roku 2005, Certifikační autorita (CA) začala experimentovat s různými způsoby užívání TLS na virtuálních serverech. Většina experimentů byla dosud ovšem neuspokojivých, nebo velice nepraktických. Například je možné použít Alternativního názvu předmětu pro obsažení více domén v jediném certifikátu, ale jelikož certifikát je jen jeden, znamená to, že všechny domény musí být vlastněny a řízeny jednou osobou. Certifikát musí být potom při každé změně seznamu domén znovu vydán.  V roce 2004 projekt EdelKey vytvořil patch pro TLS/SNI do OpenSSL. Následně v roce 2006 byl tento patch použit ve vývojové větvi OpenSSL a v roce 2007 opět využit pro OpenSSL 0.9.8. EdelKey také začal vyvíjel patch pro Apache HTTP Server a ten dnes TLS/SNI podporuje s moduly gnutls a ssl.

Podpora.

Prohlížeče.

Prohlížeče s podporou TLS server name indication

Nepodporované operační systémy a prohlížeče.

Následující kombinace nepodporují SNI

Server Name Indication (zkratka SNI) je v informatice metoda, jak obejít nedostatek v protokolu SSL v2, který neumožňuje při přístupu přes HTTPS vytvářet virtuální webové servery – tj. více různých doménových jmen umístěných na jedné IP adrese (využívá se při webhostingu). Pomocí SNI může klient před výměnou šifrovacích klíčů nejprve sdělit jméno požadovaného webového serveru a server tak může vybrat příslušný šifrovací klíč požadovaného virtuálního serveru.

Server Name Indication (SNI) is an extension to the Transport Layer Security (TLS) computer networking protocol by which a client indicates which hostname it is attempting to connect to at the start of the handshaking process. This allows a server to present multiple certificates on the same IP address and TCP port number and hence allows multiple secure (HTTPS) websites (or any other service over TLS) to be served by the same IP address without requiring all those sites to use the same certificate. It is the conceptual equivalent to HTTP/1.1 name-based virtual hosting, but for HTTPS. The desired hostname is not encrypted in the original SNI extension, so an eavesdropper can see which site is being requested.


Historie.

První prodejní družstvo bylo založeno roku 1898 21 obchodníky z německé říše. Družstvo tehdy pojmenovali „"Einkaufsgenossenschaft der Kolonialwarenhändler"“ (Družstvo prodejců smíšeného zboží), což zkracovali na EdK. Ze zkratky později vznikl nynější název.  21. října 1907 bylo sjednoceno celkem 23 takových družstev. Později 25. listopadu 1907 bylo založeno „Ústřední nákupní družstvo Asociace německých obchodních družstev“, později Edeka Zentrale AG & Co. (německy „"Zentraleinkaufsgenossenschaft des Verbandes deutscher kaufmännischer Genossenschaften eGmbH"“).  Generálním ředitelem Edeky se v roce 1921 stal spoluzakladatel berlínského Edk Fritz Borrmann. Obrat nyní 430 družstev dosáhl v roce 1931 částky 267 milionů říšských marek. Obchodní oblast Edeky byla rozšířena po spojení oblasti Saar s německou říší v roce 1935 a po připojení Rakouska v roce 1938 k území německé říše.  Po druhé světové válce proběhla rekonstrukce nového sídla v Hamburku. V roce 1951 bylo dosaženo prodeje ve výši 629 milionů DM, o rok později již 727 milionů DM, v roce 1954 začal věk samoobsluhy. V roce 1965 bylo změněno původní logo s nápisem Edeka, kde ocásek písmene E zakroužkovával zbytek slova na modrožlutý kvádr s velkým písmenem E a nápisem Edeka, který se s víceméně malými úpravami zachoval až do teď.  Roku 1991 byla založena společnost CS Edeka, která otevřela několik poboček obchodního řetězce Edeka v České republice.  Německému družstvu byla roku 2001 změněna právní forma na Edeka Central AG & Co. KG, roku 2003 následuje začátek téměř desetileté spolupráce s řetězcem Globus.  Rokem 2005 končí období řetězce Edeka v zahraničí a postupně je uzavíráno okolo 38 prodejen v České republice, především v severních Čechách. Mimo to proběhlo ukončení aktivity též v Rakousku, Polsku a také v Dánsku. Po uzavření všech poboček Edeky v zahraničí se začal řetězec soustředit jen a pouze na německé zákazníky v domovské zemi. České prodejny Edeky si porozdělovalo Tesco a Billa. Některé prodejny v Česku zůstaly natrvalo uzavřeny, při nejmenší v jedné z prodejen nyní sídlí vietnamská tržnice.  Roku 2008 přebírá společnost Edeka taktéž poslední německé prodejny Plus, které byly téhož roku v Česku prodány řetězcům Penny Market a Billa.  Edeka začala roku 2018 spolupracovat s německým Telekomem, přičemž nyní nabízí mobilní služby podobné těm, co v Čechách nabízí Tesco.

Zdceřilé obchodní řetězce.

V Německu se nalézají i podřetězce fungující pod značkou Edeky, ale mají své specifika odlišující se od hlavního řetězce. Mezi tyto podřetězce patří:  Dalšími obchody, které neprovozují svou činnost pod značkou EDEKA, ale jsou její součástí:

Edeka (zkratka z německých slov „"Einkaufsgenossenschaft der Kolonialwarenhändler"“ – „"Nákupní družstvo obchodníků s koloniálním zbožím"“) je obchodní značka řetězce supermarketů provozovaných od roku 2005 jen v Německu a to firmou Edeka Zentrale AG & Co. KG.

The Edeka Group is the largest German supermarket corporation, holding a market share of 20.3%. Founded in 1898, it consists today of several cooperatives of independent supermarkets all operating under the umbrella organisation "Edeka Zentrale AG & Co KG", with headquarters in Hamburg. There are approximately 4,100 stores with the Edeka nameplate that range from small corner stores to hypermarkets. On November 16, 2007, Edeka reached an agreement with Tengelmann (known as A&P in the US) to purchase a 70% majority stake in Tengelmann's "Plus" discounter store division, which was then merged into Edeka's "Netto" brand, with some 4,200 stores by 2018. Under all brands the company operated a total of 13,646 stores at the end of 2017.


Biografie.

Narodil se ve městě Lvov v Haliči, v tehdejším Rakousku-Uhersku, dnes Ukrajina. V roce 1927 přesídlil do dnešního Izraele. Navštěvoval střední školu v Tel Avivu a absolvoval obor filozofie na Hebrejské univerzitě. Kromě toho studoval právo na Jerusalem Law School a získal osvědčení pro výkon profese právníka. V mládí se zapojil do židovských jednotek Hagana. Během války za nezávislost v roce 1948 sloužil v izraelské armádě, kde působil u brigády Ecjoni. Na Hebrejské univerzitě přednášel obchodní právo.

Politická dráha.

Byl aktivní v hnutí Machanot ha-olim a ve straně Miflaga progresivit ("Progresivní strana"). V letech 1960–1963 byl Generálním prokurátorem Státu Izrael (nejvyšší státní zástupce). Byl hlavním žalobcem v procesu s Adolfem Eichmannem. V roce 1969 se stal předsedou správní rady památníku obětí holokaustu Jad vašem.  Poprvé zasedl do Knesetu po volbách v roce 1965, do nichž šel (jako do všech dalších) za stranu Liberalim acma'im. Nastoupil jako člen do parlamentního výboru pro zahraniční záležitosti a obranu a výboru pro ústavu, právo a spravedlnost. Mandát obhájil ve volbách v roce 1969, po nichž se opětovně stal členem výboru pro zahraniční záležitosti a obranu a výboru pro ústavu, právo a spravedlnost. Zvolení se dočkal i po volbách v roce 1973 (stal se členem výboru pro zahraniční záležitosti a obranu a výboru pro ústavu, právo a spravedlnost), i když v tomto případě na mandát poslance už v březnu 1974 rezignoval. Uspěl i ve volbách v roce 1977. Po nich zasedal coby člen ve výboru pro ústavu, právo a spravedlnost. Kromě toho v letech 1974–1977 zastával post ministra bez portfeje.

Gid'on Hausner (, 26. září 1915 – 15. listopadu 1990) byl izraelský generální prokurátor, politik a poslanec Knesetu za stranu Liberalim acma'im (Nezávislí liberálové).

Gideon Hausner (, 26 September 1915 – 15 November 1990) was an Israeli jurist and politician. Between 1960 and 1963, he served as Attorney General and was later elected to the Knesset and served in the cabinet.


Účastnická místa.

Tohoto ročníku se účastnilo celkem 76 týmů z 52 členských zemí UEFA (Lichtenštejnsko neorganizuje žádnou vlastní ligovou soutěž). Každá země má přidělen počet míst podle koeficientů UEFA. Žebříček UEFA určuje počet týmů v nadcházející sezóně, a to v první sezóně po zveřejnění žebříčku. Proto je rozdělení týmů v letech 2009-10 podle pořadí v žebříčku UEFA v roce 2008, ne 2009. Obhájce titulu, Barcelona, získala místo ve skupinové fázi prostřednictvím svého domácího ligového umístění, místo vyhrazené pro obhájce titulu tedy nebylo využito. Níže je kvalifikační systém pro Ligu mistrů UEFA 2009/10:  Oproti minulým ročníkům doznal systém předkol změn podle návrhu Michela Platiniho. Stávající systém by měl zvýhodňovat mistry zemí oproti týmům umístěných na nižších příčkách ligových soutěží.  1. předkolo: (4 týmy)  2. předkolo: (34 týmů)  3. předkolo: (30 týmů) Ve třetím předkole jsou proti sobě nalosováni zvlášť mistři svých lig (20 týmů) a zvlášť týmy umístěné na nižších pozicích (10 týmů).  4. předkolo: (20 týmů) Ve čtvrtém předkole jsou proti sobě nalosováni zvlášť mistři svých lig (10 týmů) a zvlášť týmy umístěné na nižších pozicích (10 týmů).  Skupinová fáze: (32 týmů)

Účastníci.

Obhájce titulu

Předkola.

V novém systému Ligy mistrů, se hrají dva samostatné kvalifikační turnaje. Kvalifikace mistrů (která začíná od prvního předkola) je pro kluby, které vyhrály domácí ligu a neměly nárok se kvalifikovat do skupinové fáze, zatímco kvalifikace pro týmy, které nejsou mistry (která začíná ve třetím předkole), je pro kluby, které nevyhrály domácí ligu a neměly nárok se kvalifikovat do skupinové fáze.

1. předkolo.

Los prvního a druhého předkola se uskutečnil 22. června 2009 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy se odehrály 30. června a 1. července, odvety 7. a 8. července 2009.

2. předkolo.

Úvodní zápasy se odehrály 14. a 15. července, odvety 21. a 22. července 2009.

3. předkolo.

Los třetího předkola se uskutečnil 17. července 2009 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy se odehrály 28. a 29. července, zatímco odvety 4. a 5. srpna. Poražené týmy z jednotlivých dvojic postupovaly do 4. předkola Evropské ligy.

4. předkolo.

Los čtvrtého předkola se uskutečnil 7. srpna 2009 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy se odehrály 18. a 19. srpna, odvety 25. a 26. srpna. Poražené týmy z jednotlivých dvojic postupovaly do základních skupin Evropské ligy.

Základní skupiny.

Los základních skupin se uskutečnil 27. srpna v Monaku. Celkem 32 týmů byly vylosovány do osmi skupin po čtyřech. Týmy byly rozděleny do čtyř košů, založené na jejich klubovém koeficientu. Kluby ze stejné země nemůžou být vylosovány do stejné skupiny.  V každé skupině hrály týmy systémem každý s každým doma a venku. Hrací dny byly 15/16 září, 29/30 září, 20/21 října, 3/4 listopadu, 24/25 listopadu, a 8/9 prosince 2009. Nejlepší dva v každé skupině postoupily do Osmifinále, a třetí umístěný tým se kvalifikoval do Evropské ligy.

Vyřazovací část.

Osmifinále.

Los osmifinále se konal 18. prosince 2009 v sídle UEFA v Nyonu, ve Švýcarsku. V losování byli v prvním koši vítězové osmi skupin, kteří hrají druhý zápas doma, a v druhém koši osm týmů, které se umístily na druhé pozici, s tím omezením, že týmy ze stejné skupiny nebo ze stejné země nemohou být vylosováni. První zápasy se odehrály 16./17. a 23./24. února, zatímco odvety se hrály ve dnech 9./10. a 16./17. března 2010.

Čtvrtfinále.

První zápasy se odehrály 30. a 31. března, zatímco odvety se hrály 6. a 7. dubna 2010.

Semifinále.

První zápasy se odehrály 20. a 21. dubna, zatímco odvety se hrály 27. a 28. dubna 2010.

Finále.

Finále tohoto ročníku se odehrálo na stadioně Estadio Santiago Bernabéu v Madridu, ve Španělsku, dne 22. května 2010 mezi německým týmem FC Bayern Mnichov a italským klubem Inter Milán. Estadio Santiago Bernabéu, stadion Real Madrid, hostil tři předchozí finále PMEZ, předchůdce Ligy mistrů. V letech 1956/57, 1968/69 a 1979/80.  Poprvé se finále Ligy mistrů UEFA odehrálo v sobotu v noci. Hlavním rozhodčím, pro tento zápas, byl zvolen anglický sudí Howard Webb. Oba kluby, hrající finále, vyhrály svoji ligu a ligový pohár, což znamená, že vítěz se stal teprve šestým klubem v Evropě, který dosáhl třech cenných pohárů. Bylo to také podruhé za sebou, jelikož minulý rok se to podařilo také Barceloně.

Statistiky.

Nejlepší střelci.

Nejlepší střelci Ligy mistrů UEFA 2009/10 (počítáno od skupinové fáze) jsou následující:

Sezóna 2009/10 Ligy mistrů byla 55. ročníkem klubové soutěže pro nejlepší evropské fotbalové týmy. Obhájcem soutěže byl španělský velkoklub Barcelona. Finále tohoto ročníku proběhlo 22. května 2010 na stadionu Estadio Santiago Bernabéu, domácí půdě Realu Madrid, ve Španělsku a bylo první, které se odehrálo v sobotu v noci, a zápasy osmifinálového kola byly rozloženy na čtyři týdny místo dvou. Vítěz soutěže se kvalifikoval na Mistrovství světa ve fotbale klubů 2010, stejně jako do Superpoháru UEFA 2010.

The 2009–10 UEFA Champions League was the 55th season of Europe's premier club football tournament organised by UEFA, and the 18th under the current UEFA Champions League format. The final was played on 22 May 2010, at the Santiago Bernabéu Stadium, home of Real Madrid, in Madrid, Spain. The final was won by Italian club Inter Milan, who beat German side Bayern Munich 2–0. Internazionale went on to represent Europe in the 2010 FIFA Club World Cup, beating Congolese side TP Mazembe 3–0 in the final, and played in the 2010 UEFA Super Cup against Europa League winners Atlético Madrid, losing 2–0.


Účastnická místa.

Tohoto ročníku se účastnilo celkem 192 týmů z 53 členských zemí UEFA. Jednotlivé země měla přidělena účastnická místa na základě národních koeficientů UEFA. Oproti minulým ročníkům Poháru UEFA doznal hrací systém změn podle návrhu předsedy UEFA Michela Platiniho.  1. předkolo: (46 týmů)  2. předkolo: (80 týmů)  3. předkolo: (70 týmů)  4. předkolo: (76 týmů)  Skupinová fáze: (48 týmů)  2. kolo: (32 týmů)

Předkola.

1. předkolo.

Los prvního a druhého předkola se uskutečnil 22. června 2009 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy se odehrály 2. července, odvety 9. července 2009.

2. předkolo.

Úvodní zápasy se odehrály 16. července, odvety 23. července 2009.

3. předkolo.

Los třetího předkola se uskutečnil 17. července 2009 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy se odehrály 30. července, odvety 6. srpna.

4. předkolo.

Los čtvrtého předkola se uskutečnil 7. srpna 2009 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy se odehrály 20. srpna, odvety 27. srpna.

Základní skupiny.

Los základních skupin se uskutečnil 28. srpna v Monaku.

Play off.

Do play off postoupily nejlepší dva celky z každé skupiny (celkem 24 týmů) a týmy na třetích místech základních skupin Ligy mistrů.

2. kolo.

Los se uskutečnil 18. prosince 2009. Úvodní zápasy se odehrály 18., odvety pak 25. února 2010.

Osmifinále.

Los se uskutečnil 18. prosince 2009. Úvodní zápasy se odehrály 11. března, odvety 18. 2010.

Čtvrtfinále.

Los se uskutečnil 19. března 2010. Úvodní zápasy se odehrály 1. dubna, odvety 8. dubna 2010.

Semifinále.

Los se uskutečnil 19. března 2010. Úvodní zápasy se odehrály 22. dubna, odvety 29. dubna 2010

Sezóna 2009/10 Evropské ligy byla 52. ročníkem klubové soutěže pro evropské fotbalové týmy. Nicméně byla prvním ročníkem pod novým názvem, který nahradil dřívější Pohár UEFA. Obhájcem poháru byl ukrajinský klub FK Šachtar Doněck. Finálový zápas se hrál na hamburském stadionu HSH Nordbank Arena 12. května 2010.

The 2009–10 UEFA Europa League was the first season of the UEFA Europa League, Europe's secondary club football tournament organised by UEFA. The competition was previously known as the UEFA Cup, which had been in existence for 38 years.


Popis.

Motor RS-68 byl vyvinut společností Rocketdyne Propulsion and Power v Los Angeles v Kalifornii. Hlavním cílem projektu byl jednoduchý a levný motor na jedno použití. Toho bylo dosaženo snížením počtu součástek o 80% oproti několikanásobně použitelnému Space Shuttle Main Engine (SSME). Zjednodušení koncepce však způsobilo značné snížení účinnosti motoru v porovnání s SSME, oproti němuž má o 10% nižší specifický impuls a o 30 % horší poměr tah/hmotnost. Cena jednoho RS-68 je přibližně 14 milionů dolarů oproti 50 mil. za SSME, to z něj činí dobrý motor pro jednorázové nosné rakety jako Delta IV.  Motor spaluje tekutý vodík a tekutý kyslík v poměru 1:6. Dopravu paliva a okysličovadla zajišťují turbočerpadla poháněná malou spalovací turbínou. Chlazení spalovací komory je řešeno systémem "channel-wall". Průkopníkem tohoto systému byl Sovětský svaz (motor RD-120 rakety Eněrgija). Systém sestává z vnitřního a vnějšího pláště a mezi nimi jsou připájeny oddělovací pláty, tím vznikají kanálky, jimiž proudí chladicí médium. Oproti standardní koncepci chlazení, kde jsou kanálky tvořeny stovkami trubiček navinutými a připájenými na stěnu komory, je systém "channel-wall" celkově těžší ale výrobně mnohem jednodušší a levnější. Jako chladicí médium slouží palivo (osvědčená koncepce využívaná již za 2. světové války). Ovládání vektoru výstupních plynů trysky je řešeno podobně jako u ostatních raketových motorů, tedy hydraulicky ovládaným kloubovým závěsem trysky. Tryska je chlazena potahem z ablativního materiálu, který žárem od výstupních plynů postupně odtává a rozptyluje tak teplo do okolí. Hmotnost je oproti regenerativnímu způsobu chlazení používanému u podobných motorů vyšší, výrobní nároky a cena jsou však mnohem nižší.

Rocketdyne RS-68 je raketový motor na kapalné pohonné látky, vyvíjený od poloviny 90. let pro pohon rakety Delta IV. Vyznačuje se jednoduchostí konstrukce, relativně nízkou cenou a spolehlivostí. První start se konal roku 2002. Bylo v plánu využití vylepšené verze RS-68B v programu Constellation zrušeném v říjnu 2010.

The Aerojet Rocketdyne RS-68 (Rocket System 68) is a liquid-fuel rocket engine that uses liquid hydrogen (LH2) and liquid oxygen (LOX) as propellants in a gas-generator power cycle. It is the largest hydrogen-fueled rocket engine ever flown.


Život.

Narodila se 5. ledna 1846 v I'billinu (Abellin), v Palestině na území tehdy ovládaném Osmanskými Turky. Byla v pořadí třinácté dítě svých rodičů, avšak všichni její předchozí sourozenci ještě v dětství zemřeli. Dva roky po jejím narození přišel na svět ještě bratr Bulos. Zůstal naživu jako její jediný bratr. Oba rodiče zakrátko po narození Bulose zemřeli. Malé Miriam se ujal strýc z otcovy strany. Adoptivní rodina ji věnovala velkou lásku a péči. Neposlali ji však do školy. V roce 1854 se rodina přestěhovala do Egypta do okolí Alexandrie. Když Miriam dovršila dvanáct let věku, podle tehdejších zvyklostí o ni jako o nevěstu projevil zájem bratr adoptivní matky. Miriam však nabídku ke sňatku rozhodně odmítla, čímž vyvolala v rodině velký hněv. Atmosféra lásky, ve které děvče dosud žilo, se změnila v prostředí nenávisti a pohrdání. Dívka poznala naprosté ponížení jako otrokyně a služka.

Nedokonané mučednictví.

Aby se dostala z těchto nesnází, rozhodla se spojit se svým jedenáctiletým bratrem, který zůstal v Palestině. Tajně nadiktovala dopis a navštívila rodinu jistého muslima, neboť se dověděla, že dotyčný hodlá cestovat do Nazareta. Byla vyslechnuta s velkým porozuměním a soucitem. Její trápení, se kterým se svěřila, vyvolalo u hostitelů nevoli vůči křesťanskému vyznání. Muž ji vyzval, aby konvertovala k islámu. Miriam, však rozhodně odmítla a vyznala svou víru v Krista. Uražený muslim ji rozhořčeně srazil k zemi a prořízl hrdlo. Domnělou mrtvou zabalil do přikrývky a pohodil v temných uličkách. Stalo se tak v noci ze 7. na 8. září 1858. Miriam přišla k sobě, jak sama vyprávěla, v nějaké jeskyni, kde se o ni starala tajemná žena v modrém, jakoby řeholním, oděvu. Nikdy před tím ani potom se s touto ženou nesetkala.

Cesta k řeholnímu životu.

Po uzdravení ji tajemná ošetřovatelka odvedla do františkánského kláštera v Alexandrii. S doporučením od řeholníků se dívka chopila práce služebné postupně v několika rodinách. Poslední z nich rodina jménem Nagiar měla příbuzné ve Francii a Miriamě umožnila cestu do francouzského Marseille. Stalo se tak roku 1863. Osmnáctiletá dívka se v novém prostředí rozhodla pro řeholní život. Nejprve vstoupila do kláštera sester sv. Josefa v La Capelette na předměstí Marseille. Zde strávila dva roky jako postulantka. Do noviciátu však nebyla z vůle většiny kláštera přijatá. Ještě s jednou sestrou opustila tuto komunitu a útočiště nalezla v domě sester Karmelitek v Pau v Aquitanii. Do kláštera přišly 15. června 1867. 2. července vstoupila do noviciátu a přijala jméno Marie od Ukřižovaného Ježíše.

Zakládání klášterů.

Dalším významným mezníkem v životě "malé Arabky" byla v roce 1866 návštěva jistého misionáře z Indie. Požádal sestry o pomoc založit karmelský klášter v Mangalore. S finanční podporou belgického šlechtice Georga Nédonchela se v roce 1870 vypravila skupina šesti řeholnic, mezi nimiž byla i Marie, a tří kněží do Indie. Dlouhá cesta po souši i po moři si vyžádala nečekanou oběť. Tři sestry ze skupiny cestou zemřely. Zbytek skupiny přicestoval do Mangalore 19. listopadu 1870. O rok později 21. listopadu 1871 složila sestra Marie od Ukřižovaného Ježíše řeholní sliby. Hned na druhý den však došlo k nedorozumění s místním biskupem. Pojal podezření, že mimořádné extáze, které sestru Marii provázely, jsou předstírané. Nakonec pod biskupovým tlakem poslali představení sestru Marii zpět do Pau ve Francii. 5. listopadu 1872 dorazila do svého mateřského kláštera.  Nadšení pro zakládání ji však neopustilo. Po návratu z Indie nepřestala snít o založení kláštera ve své rodné Palestině. Za pomoci vlivných přátel začala svou touhu uskutečňovat. V administrativním procesu schválení nového kláštera hrálo významnou roli vyjádření latinského patriarchy Jeruzaléma. Jeho postoj byl odmítavý a ovlivnil i názor Kongregace pro šíření víry. Jistý kardinál Franchi však odvážně navštívil samotného papeže Pia IX., seznámil jej se záměrem založit v Betlémě klášter Karmelitek. Papež spontánně souhlasil a sestrám i jejich dílu požehnal. Společenství zakladatelů tvořilo sedm sester, jedna novicka, dvě laické sestry, ke kterým patřila i malá Arabka. Pau opustili 20. srpna 1875 aby do Betléma dorazili 11. září 1875. Ubytovali se ve františkánském klášteře Casa Nova. Z okna řeholního domu upozornila sestra Marie na pahorek jako na místo budoucího kláštera. Základní kámen byl položen 24. března 1876. Důležité slovo při vedení stavby měla sestra Marie. Arabština byla jejím rodným jazykem, což velmi usnadnilo komunikaci s dělníky a tím i průběh stavby. 21. listopadu 1876 se sestry stěhovaly do svého nového a trvalého domova.

Konec života v rodné zemi.

Sestra Marie od Ukřižovaného Ježíše dál sebe samu pokládala za "malé nic". V očích druhých si přála zůstat "malou Arabkou". Přesto byla vnímána místními křesťany jako "Al Kiddisa" – svatá. Marie od Ukřižovaného Ježíše zemřela 26. srpna 1878 necelé dva roky po dobudování kláštera. Její ostatky byly pohřbeny v postranní kapli při vstupu do chóru klášterního kostela. Zemřela v pověsti svatosti. Papež Jan Pavel II. řeholnici blahořečil dne 13. listopadu 1983 v Římě.

Mystička.

Sestra Marie od Ukřižovaného Ježíše, ač nevzdělaná analfabetka, prožívala svůj vztah k Bohu v úrovni mystiky. Navenek se tento fenomén projevoval stigmaty, stavy extáze, levitacemi, prorockými vizemi. Tyto projevy byly nejbližším okolím vnímány velmi kriticky a opatrně. Svědčí o tom i konflikt, který měla s biskupem v Mangalore. Přesto uvedené mimořádné jevy v jejím životě byly nakonec uznány jako objektivně pozorované a dosvědčené.

Mariam Baouardy, : مريم بواردي, řeholním jménem Marie od Ukřižovaného Ježíše přezdívaná též malá Arabka byla řeckokatolická křesťanka melchitského ritu, řeholnice, členka řádu Karmelitek, zakladatelka karmelitánského kláštera v Mangalúru v Indii a v Betlémě v Izraeli, mystička.

Mariam Baouardy (, or Mary of Jesus Crucified, 5 January 1846 – 26 August 1878), was a Discalced Carmelite nun of the Melkite Greek Catholic Church. Born to Greek Catholic Palestinian parents from the town of Hurfiesh in the upper Galilee, she was known for her service to the poor. In addition, she became a Christian mystic who suffered the stigmata, and has been canonized by the Catholic Church.


Osobní život.

Alex se narodil Peterovi a Isobel Gaskarth. Je původem angličan, narodil se v Essexu ve Spojeném království, ale v sedmi letech se s rodičí přestěhoval do Baltimoru, Maryland v USA. Začal tam navštěvovat základní a později střední školu.  Na střední škole začal chodit s Lisou Ruocco, kterou v roce 2006 pozval na svůj maturitní ples a o deset let později, dne 9. dubna 2016 se stala jeho ženou.

All Time Low.

All Time Low je skupina, se kteou podepsali smlouvu v roce 2004 a vzápětí vydali své první EP album "The Three Words to Remember in Dealing with the End". Kapela později vydala první oficiální album "The Party Scene" a to v červenci 2005.  Před tím, než v roce 2006 maturovali, All Time Low podepsali další smlouvu, tentokrát s Hopeless Records. V jednom rozhovoru kapela říká, že začali brát hudbu vážně až v jejich maturitním ročníku na střední škole, tedy před tím, než vydali své druhé EP "Put Up or Shut Up" v červenci roku 2006. All Time Low se později v roce 2006 vydali na turné na podporu jejich EP. Po turné začala kapela psát materiály na druhé studiové album.

2007–08: So Wrong, It's Right.

All Time Low skupina vydala druhé studiové album "So Wrong, It's Right" v září 2007, a získala s ním šesté místo v žebříčku Indipendent Albums. Druhý singl z desky „Dear Maria, Count Me In“, který byl napsán o striptérce, byl první singl kapely, který dosáhl 86. místa v žebříčku Pop 100. 9. března 2009 dostal singl zlaté ocenění.  Krátce po vydání "So Wrong, It's Right" se All Time Low rychle stali populárními. Objevili se na MTV v pořadu "Discover and Downolad" a v "Music Choice – Fresh Crops" a také byli přidáni do obou playlistů MTV – Big Ten a MTV Hits. 7. března 2008 kapela živě vystupovala v pořadu "Jimmy Kimmel Live!" a následně i v MTV U Woodie Awards. V roce 2008 byli magazínem Alternative Press jmenováni "Kapelou roku".

2009: Nothing Personal.

Ze začátku roku 2009 All Time Low prohlásili v rozhovoru s britským magazínem "Rock Sound", že začali psát materiály na třetí studiové album a že také spolupracují s několika umělci a producenty hned u několika písní.  Přestože ATL stále psali písně, začali již nahrávat na jejich nové album v únoru 2009 a už o měsíc později nahrávání dokončili. Hlavní singl desky, „Weightless“, byl vydán v březnu 2009 a stal se první písní kapely, která byla hrána i ve velkých rádiích, například ve Spojeném království. All Time Low vydali své třetí album "Nothing Personal" v červenci 2009.  Později v listopadu 2009 kapela oznámila, že podepsali smlouvu sInterscope Records a o měsíc později byli oceněni jako „Nejlepší pop punková kapela“ od Top In Rock Awards.

2010– 2011: Dirty Work.

Poté, co v březnu 2010 vydali píseň „Painting Flowers“ na album "Almost Alice", soundtrack k filmu "Alenka v říši divů", začali psát materiály na jejich čtvrté album, které mělo být první album u major labelu Interscope Records.  Dema k nové desce skupiny byly zveřejněny na webových stránkách v srpnu 2010 a později ATL v jednom rozhovoru potvrdili, které nahrávky budou a nebudou na albu. Méně než za rok, v červnu 2011, bylo vydáno čtvrté studiové album "Dirty Work". Deska měla vyjít již v březnu, ale byla vydána později kvůli přechodu k Intercsope. Album je momentálně nejprodávanější album All Time Low a drží se na 13. místě v australských a kanadských žebříčcích, v Británii 20. místo.  V rozhovoru pro Property of Zack, který byl poskytnut 28. října 2011, Alex Gaskarth sdělil, že již připravují písně na další album, které by mělo vyjít spíš dříve než později.

2012–současnost: Don't Panic.

Kapela se vrátila do UK 12. ledna 2012 spolu s kapelami The Maine a We Are The In Crowd a byli a turné až do 4. února. Některé koncerty byly naprosto vyprodané a musely se přidat další. All Time Low také hráli na Warped Tour (červen–srpen 2012) a Reading and Leeds Festival (srpen 2012).  V květu 2012 nás kapela překvapila odchodem od labelu Interscope Records a chvíli se nevědělo, zdali budou vydávat další ohlášené CD sami za sebe nebo si najdou jinou nahrávací společnost. Nikomu neupsáni vydali 1. června první singl z nového alba s názvem „The Reckless And The Brave“ a hned na to oznámili návrat k Hopeless Records. Srpen pak byl ve znamení evropského turné, kdy si dokonce zahráli se svými oblíbenci Green Day a koncertovali v pražském Paláci Akropolis.  24. srpna vypustili mezi fanoušky další píseň For Baltimore, která měla obrovský ohlas a již o tři dny později hráli tento song živě. V tento den také oficiálně potvrdili název alba "Don’t Panic"a datum vydání na 9. října. V září vydali píseň s názvem „Outlines“, kde zpívá i Jason Vena z kapely Acceptance.  Future Hearts  Future Hearts je šesté studiové album All Time Low. Bylo vydáno 3. 4. 2015 a obsahuje 16 písní.  První vydanou písní z alba se stala píseň "Something's Gotta Give".

2017: Last Young Renegade.

All Time Low na začátku roku oznámili odchod z Hopeless Records a následnou spolupráci s Fueled By Ramen, pod kterým vydali jejich první song Dirty Laundry k jejich novému albu Last Young Renegade, které vychází 2.6.2017! Následně k tomuto albu oznámili turné v Americe, které začíná 30.6.

Alexander William Gaskarth (* 14. prosince 1987) je zpěvák, skladatel, kytarista a frontman americké kapely All Time Low. Alexův styl hlasu je tenor. Jeho rozsah je od A2 do C#5.

Alexander William Gaskarth (born December 14, 1987) is an English singer, songwriter, guitarist, musician and actor. He is best known as the lead vocalist, rhythm guitarist, and primary songwriter for the American rock band All Time Low since its formation in 2003. Alex also hosted the 2015 and 2016 Alternative Press Music Awards along with bandmate Jack Barakat.


Historie.

Ve starověkých písemných záznamech Řeků a Římanů jsou četné odkazy na hrušky, ale důraz je kladen na skutečnost, že hrušky byly velmi nekvalitní a mohou být použity pouze na výrobu nápoje. V anglických a amerických zahradnických publikacích v druhé polovině 18. století a začátku 19. století, je velký prostor věnován hruškám, ale vzhledem ke skutečnosti, že spála růžovitých v té době ničí hrušně, jejich význam v ovocnářském průmyslu je omezený. V té době bylo popsáno velké množství odrůd hrušek, některé práce popisují více než sedm set či dokonce více než tisíc odrůd. Mnoho z nich vyhynulo a mnoho dalších, se později pěstovalo v tak malém rozsahu, že jejich použití už ve 20.století bylo prakticky zanedbatelné.  Hruška se pěstuje především pro účely vaření a pro výrobu kvašeného nápoje známého jako perry. Asi v polovině 19. století vzbudilo značný zájem o hrušky zavedení některých vylepšených odrůd. Nicméně, od té doby až do současnosti, spála růžovitých více či méně poškozuje výsadby a to, spolu s různými jinými omezeními, odrazuje mnoho osob od záměru pokusit se zabývat pěstováním hrušek ve velkém.

Poloha.

Hrušeň obecná je stromem mírného pásu. Nejvhodnější jsou oblasti s nadmořskou výškou 200–300 m n. m., průměrnou roční teplotou 8–9 °C a průměrnými srážkami 500–600 mm. V menší míře je možné hrušně pěstovat i do 500 m n. m. s průměrnou teplotou 6,5 °C a srážkami do 700 mm.

Nadmořská výška.

Bylo by možné tvrdit, že existuje určitá nadmořská výška, ve které se hrušním bude dařit lépe než v jakékoliv jiné. V oblastech okolo Skalnatých hor, zejména v Utahu a Colorado, se ovšem hrušně úspěšně pěstují v nadmořské výšce až 1 219,2 metrů nad mořem, v zemích na pobřeží Pacifiku se daří nejlépe, pokud jsou pěstovány v nadmořské výšce menší než 600 m n. m. Na Středozápadě a v oblastech na východě USA je většina komerčních sadů v poměrně nízké nadmořské výšce, v mnoha jižních státech se vyšší nadmořské výšky zdají být pro hrušně lepší než nižší nadmořské výšky. Z těchto informací je zřejmé, že nejlepší nadmořská výška pro hrušně se liší podle lokality. Vše nasvědčuje tomu, že hrušně, alespoň některé odrůdy, nebudou dobře prosperovat v tak vysokých nadmořských výškách kde se daří ještě jabloním. Výběr vhodné nadmořské výšky samozřejmě musí být spojen také s ohledem na vhodný terén (jinak působí chráněné stanoviště, jižní svahy a mrazové kotliny), okolní výsadbu a především vhodnost odrůdy do daného prostředí.

Vhodné půdy.

Druh půdy vhodný pro hrušně do značné míry závisí na regionu a na odrůdě, která má být pěstována. Ve státě New York se hrušním daří nejlépe na hlinitých půdách a v Pensylvánii plodí velmi dobře zejména na aluviálních půdách. V Marylandu, kde se pěstuje velké množství hrušní odrůdy ́Kieffer ́, se hrušním dobře daří na písčitých půdách a v některých případech na jílovitých půdách. Pěstitelé ve většině jižních států dávají přednost poněkud chudým půdám. Hrušně na chudých jílovitých půdách nemají takové přírůstky jako na živných půdách, a tím mají být méně náchylné spálu. V Indianě, se hrušním daří nejlépe na hlinitých půdách a trpí méně spálou, pokud je půda chudá. Pěstitelé v Michiganu dávají rovněž přednost hliněným půdám. V Illinois se ale hrušním daří zdá se nejlépe na bohaté černozemi, ale na takových půdách, že je pravděpodobné, že budou napadeny spálou. V Oregonu se hrušně úspěšně pěstují na různých půdách. V lokalitách, kde deště jsou v létě jen mírné a kde voda není k dispozici pro zavlažování, by však nebylo moudré založit ovocný sad na půdách, které se nedrží dobře vlhkost.  Hrušně často dobře rostou na půdách, kde podloží je tuhý jíl nebo skála, za předpokladu, že podloží je překryto nejméně metrem vhodné půdy. V případě, že vrstva půdy je příliš tenká, podloží tohoto charakteru je pro hrušně nevhodné.

Množení pro ovocnářské účely.

Ušlechtilé odrůdy hrušně jsou šířeny roubováním nebo očkováním na podnože. Před začátkem 20. století byly prakticky všechny sazenice hrušní použité v USA byly pěstovány ve Francii. V mnoha případech byly shromážděny semena v této zemi a poslán do Francie k výrobě sazenic, které byly následně importovány do Ameriky. Jedním z důvodů bylo to, že američtí školkaři měli velké potíže s chorobami listů a dalšími nemocemi, které napadaly sazenice. Dalším důvodem bylo to, že sazenice byly vyráběny ve Francii levněji než v Americe.  Pro odběr materiálu k rozmnožování jsou vybrány zdravé stromy. Semena jsou stratifikována na podzim a vysévají se na jaře, když se země dostatečně ohřeje na výsadbu semena. Je důležité, aby byla půda vlhká, jinak semena nebudou klíčit. Semenáče tvoří dlouhý hlavní kořen s nemnoha postranními kořeny. Z tohoto důvodu jsou obvykle vyorány na podzim a kořeny zakráceny. Poté jsou stromy opětovně vysazovány. Na jaře se stromy se přesazují na nové stanoviště. Do následujícího srpna mohou být naočkovány. V jižních státech USA lze očkování provést v průběhu července. Očkování se provádí v mnohem větší míře než roubování. Očkování nebo roubování může být provedeno stejným způsobem jako u jabloní.

Podnože.

Ve velkovýsadbách se obvykle jako podnož využívá semenáč, při zahradní výsadbě je preferována kdouloň. Ta však nemá optimální afinitu k některým odrůdám, což se řeší pomocí mezištěpování.  Podnož je třeba volit i s ohledem na hladinu podzemní vody a obsah vápna v půdě. Generativní podnož koření velice hluboko, takže v místech s vyšší hladinou podzemní vody je vhodnější využít mělčeji kořenící kdouloň. Naproti tomu kdouloň nesnáší vysoký obsah vápna v půdě.  U druhů se špatnou afinitou se doporučuje použít mezištěpování některé z odrůd s dobrou afinitou.

Hrušňový semenáč.

Semenáč koření do hloubky až 5 metrů, postranní kořeny se vytvářejí v 15–20 centimetrech pod povrchem. Z toho vyplývá vyšší odolnost proti mrazu oproti kdouloni, na druhou stranu nižší tolerance k hladině podzemní vody.

Opylování.

Pro účinné opylení je vyžadovaný pyl odlišné odrůdy. U hrušní je možné pozorovat jev zvaný partenokarpie, díky němuž je hrušeň schopna tvořit plody (bez jader) i bez opylení. Pozitivní přínos spočívá v existenci alespoň menšího množství plodů i v letech, kdy dojde k namrznutí blizen.

Odrůdy.

Pro okrasné účely je používána například "Pyrus communis" varieta 'cordata' a varieta 'pyraster'.

Mulčování.

Pokud jsou hrušky vysazeny na velmi těžkých půdách je mulčování často velmi výhodné. Například, na pobřeží Tichého oceánu, kde jsou hrušky často pěstované v těžkých půdách, je v mnoha případech mulčování velmi efektivní a ekonomický způsob hospodaření s půdou. Nicméně, před použitím mulčování by pěstitel by měl vyzkoušet výsledek na malé části svého sadu, aby se přesvědčil, zda je systém vyhovující.

Řez.

Mezi principy, které jsou základem prořezáván hrušní nejsou podstatně odlišné od těch, které jsou základem pro řez jabloní. V případě vztahu vývoje pupenů na plodnost je téměř totožný s principem pěstování silného, robustního stromu v prvních pár letech. Panuje obecně víra, že hrušně nevyžadují tolik prořezávání jako jabloně, mnoho osob je přesvědčeno, že hrušně by neměly být řezány vůbec. Je rovněž pravda, že pro vybarvení není tak důležité u hrušní na rozdíl od některých odrůd jabloní, aby byla prořezávána hrušeň pro přijímání slunečního světla.  Bez ohledu na tyto skutečnosti by nemělo být řečeno je méně důležité prořezávat hrušeň, než řezat jabloně. Stromy odrůd, jako je Anjou vyžadují poměrně silný řez, a to zejména v prvních letech po zahájení plodnosti. Stromy odrůd, jako Winter Nelis a Boscova lahvice je obtížné prořezávat během jejich počátečního růstu, protože rostou velmi křivé a nepravidelně.

Doba řezu.

Ve většině lokalit se hrušně prořezávají v pozdní zimě nebo brzy na jaře. V některých částech Kalifornie a v některých jižních státech, se nicméně, prořezávání provádí na podzim bez jakýchkoliv špatných vlivů. V regionech, kde se vyskytují chladné období, je vhodné, aby v případě mladých stromů byl proveden řez na jaře poté, co začaly růst.  Správný čas na letní řez je uváděn od poloviny července do poloviny srpna. Výzkumy v Experiment Station Oregon zjistily při časově omezených testech, že nejlepší čas pro letní prořezávání hrušek, kromě odrůdy Bartlett, je pozdě v sezóně, kdy stromy ukončují vegetativní růst. Nejlepší čas pro letní řez odrůdy Bartlett je v červnu.

Metody.

Většina pěstitelů preferuje zákrsky. U zákrsků jsou obvyklé dvě pěstební formy koruny. Pyramidální s terminálem a otevřená koruna. Většina pěstitelů rovněž preferuje otevřené koruny, pyramidální koruny je obtížné udržovat v případě, že jsou napadeny spálou růžovitých. Prořezávání hrušní by mělo být zahájeno v okamžiku vysázení seřezáním mladých stromů.  Když hrušně dosáhnou plodného věku, měly by být prořezány tak, aby koruna nebyla příliš vytáhlá a hustá. Když stromy mají tendenci stát se štíhlými, růst terminálu by měl být snížena na silné boční větve. Pokud bude proveden tento způsob prořezávání, bude menší pravděpodobnost vyrašení letorostů a zahuštění koruny. Má-li strom tendenci být příliš hustý, některé slabší výhony by měly být prořezány. Nejlepší možnost je prořezávat hrušně mírně každý rok, takže nebude nutné nadměrné prořezávání. Je také výhodné, když stromy rostou příliš mnoho na úkor ovoce,provést řez na jaře a poté znovu v létě během vegetace, čímž může být intenzita růstu značně snížena a zvýšena plodnost. V létě má být prořezáváním v souladu s obvyklou praxí odstraněna z asi jedna třetinu až jednu polovina letošního výhonu tvořícího terminál.

Hnojení.

Malá pozornost byla věnována ovocnáři hnojení hruška sadů, protože hruška, zpravidla je příliš rychle roste i bez hnojiv. Ve výjimečných případech se může stát, že v důsledku nějaké neobvyklého stavu půdy, stromy nemají uspokojivý růst nebo neprodukují dobré plody. V takových případech může být zapotřebí hnojiva k odstranění poruchy. Nicméně, před použitím buď stájových hnojiv nebo průmyslových hnojiv v hrušňovém sadu by měl být proveden test, který zjistí hodnoty živin v půdě. Doba a způsob použití hnojiv u hrušní jsou stejné jako v případě jabloní.

Probírka.

Je chybou dovolit hrušni nadúrodu, protože plody budou malé a stromy budou pravděpodobně rozvíjet tendenci k střídavé plodnosti. Všechny deformované menší a hmyzem poškozené plody, stejně jako jinak dokonalé plody, které jsou blízko sobě na větvích, by měly být odstraněny. Probírka se obvykle provádí v červnu nebo do začátku července. Pokud je provedena probírka hrušní, zbývající ovoce vyroste mnohem větší, než by bylo jinak, a v době sklizně pěstitelé zjistí, že bude na stromech více ovoce první jakosti, než kdyby nebyla provedena probírka. Kromě toho budou stromy ušetřeny nadměrné zátěže a budou s větší pravděpodobností nést úrodu v příštím roce.

Renovace zanedbaných výsadeb hrušní.

Pokud zanedbané hrušně nejsou příliš staré a ještě mají zdravé kmeny, mohou často být uvedeny do stavu ziskových výsadeb. V případě, že sad nebyl orán po dobu několika let je pochybné, zda by bylo vhodné, aby byla provedena kultivace půdy, protože by kořeny stromů pravděpodobně byly vážně zraněny. Obecně lze říci, že v případě ovocného sadu, kde je obtížné získat dostatečnou vlhkost, je třeba sad zorat, ale jinak by měla být použita mulčovací kultura.  Vrcholy zanedbaných stromů by neměly být prořezány příliš silně, protože to by mělo za následek silný růst letorostů, které by byly nepříznivé pro produkci ovoce. Nejlepší plán je vyřezat všechno slabé a nemocné dřevo a podpořit růst terminálu mírným letním řezem. Pokud jsou stromy příliš vysoké, větve by měly být seřezány. V případě, že stromy jsou nežádoucích druhů, mohou být přeroubovány na vhodné odrůdy.

Léčivé účinky.

Dříve se věřilo, že na hrušeň může člověk převést svoji nemoc. V současnosti není oficiálně považovaná za léčivou rostlinu, ale vařené hrušky jsou vhodným pokrmem při srdečních a oběhových chorobách, vysokém tlaku, nemocích močového měchýře a pro posílení žaludku.

Dřevo.

Dřevo hrušně se vyznačuje tzv. roztroušeně pórovitou stavbou, jeho hustota se pohybuje mezi 600–740 kg/m3, celkově je tvrdé (v rámci ovocných stromů patří hrušňové dřevo k nejtvrdším) a houževnaté, pevné, nebortí se, hodí se k soustružení, dřevořezbám, na výrobu hudebních nástrojů, používalo se k výrobě dřevěných závitů (svěráky, lisy), geometrických pomůcek a v xylografii. Hrušeň je možné použít i k uzení, ale vzhledem ke kvalitě dřeva a široké využitelnosti je jeho pálení neekonomické.

Památné stromy.

Hrušeň se oproti ostatním ovocným stromům dožívá vyššího věku, zhruba až 200 let. Z toho důvodu je oproti ostatním výrazněji zastoupena mezi památnými stromy. Mezi nejznámější patří:

Choroby a škůdci.

Bakteriální spála růžovitých.

Bakteriální spála růžovitých je bakteriální choroba růžovitých způsobená bakterií "Erwinia amylovora". Na rostlinách se projevuje vadnutím a odumíráním květů, listovou spálou, spálou plodů, usycháním a odumíráním vegetačních vrcholů (hákovité ohýbání letorostů) a větví. Za optimálních podmínek, může zničit celý sad, nebo okrasnou školku v jediném vegetačním období. Má mnoho hostitelů, napadá 170 druhů rostlin. Vývoj choroby je rychlý a často není způsob jak postiženou dřevinu zachránit. Napadení vždy končí úhynem rostliny.  Choroba způsobuje velké ekonomické ztráty na rostlinách i produkci. Způsobuje velké epidemie s širokými ohnisky výskytu jednou za několik let. Průběh infekce je velmi rychlý a zcela devastující. V Rakousku bylo zničeno 50% ovocných sadů jabloní a hrušní, škody ve Švýcarsku byly až 50 milionů eur.

Odkazy.

Externí odkazy.

Hrušeň obecná ("Pyrus communis") je opadavý listnatý strom z čeledi růžovitých. Jde o hybridogenní druh se složitým vývojem. Strom je významný především ovocnářsky kvůli plodům zvaným hrušky, ceněné je však i dřevo a kvetení. Mezi ovocnými stromy, které se běžně vysokého věku nedožívají, patří hrušeň obecná k dlouhověkým. Bývá pravidelně napadána rzí. Během dvacátého století se v Evropě šíří nebezpečná bakterióza spála růžovitých, přednostně poškozující hrušně. Pěstování hrušek ve velkém rozsahu, ačkoliv jde o velmi starou plodinu, je od počátku omezeno mnoha více či méně nepříznivými podmínkami, které odrazují od rozsáhlých výsadeb.

Pyrus communis, known as the European pear or common pear, is a species of pear native to central and eastern Europe and southwest Asia.


Životopis.

Ernest Fenollosa se narodil v roce 1853 jako syn Manuela Francisco Ciriaco Fenollosy, španělského pianisty a Mary Silsbee. Před studiem filozofie a sociologie na Harvardově univerzitě navštěvoval veřejné školy v rodném městě Salem ve státě Massachusetts. Na Harvardově univerzitě promoval v roce 1874.  Rok studoval na umělecké škole Bostonského muzea výtvarných umění. V té době se oženil s Elizabeth Goodhue Millettovou. V roce 1878 byl pozván do Japonska americkým zoologem a orientalistou Edwardem S. Morsem, aby vyučoval politickou ekonomii a filozofii na Imperial University v Tokiu. Jeho asistentem byl japonský učenec Okakura Kakuzó, se kterým Fenollosa studoval starobylé chrámy, svatyně a japonské umělecké poklady. Během doby strávené v Japonsku, Fenollosa pomohl vytvořit spolu s japonskými umělci Kanó Hógaiem (1828–1888) a Hašimotem Gahó (1835–1908) japonský styl malby zvaný "nihonga". V květnu 1882 vydal přednášku na téma "An Explanation of the Truth of Art" ("Vysvětlení pravdy o umění)", která byla široce rozšířena a citována.  Po osmi letech na univerzitě pomohl založit "Tokyo School of Fine Arts" ("Tokijskou školu výtvarných umění") a Tokijské císařské muzeum, kde v roce 1888 působil jako ředitel. V tomto období pomáhal při návrhu textu zákona na ochranu japonských chrámů a svatyň a jejich uměleckých pokladů.  Hluboce ovlivněný životem v Japonsku, Fenollosa konvertoval k buddhismu a dostal jméno Teishin. Přijal také japonské jméno Kano Eitan Masanobu podle malíře Kano Eitana Masanobu, který byl dvorním malířem šóguna Tokugawy a byl malířem japonské umělecké školy Kanó. Fenollosa také sepsal první inventář národních pokladů Japonska. Výsledkem této činnosti byl objev starých čínských svitků, které v minulých stoletích do Japonska donesli mniši na svých cestách. Zachránil mnoho buddhistických artefaktů, které by jinak byly zničené hnutím Haibutsu kishaku. (Haibutsu kishaku (廃 仏 毀 釈), doslovně "zrušit buddhismus" je idea, která obhajuje vyhnání buddhismu z Japonska a během období Meidži byla provázená ničením buddhistických chrámů, obrazů a textů a zavedla nucený návrat buddhistických mnichů k světskému životu.) Za tyto úspěchy byl Fenollosa vyznamenán japonským císařem období Mejdži řády "Order of the Rising Sun (Řád vycházejícího slunce)" a "Order of the Sacred Treasures" "( Řád posvátných pokladů".)  Fenollosa během svého pobytu v Japonsku shromáždil velkou osobní sbírku japonského umění. V roce 1886 svou sbírku prodal bostonskému lékaři a filantropovi Charlesu Goddardu Weldovi (1857–1911) za podmínky, že sbírku věnuje muzeu výtvarných umění v Bostonu. Dnes má bostonské muzeum jednu z největších sbírek japonského umění, obsahuje kolem 100 000 položek. V roce 1890 se vrátil do Bostonu, kde působil jako kurátor katedry orientálního umění. Fenollosa byl požádám, aby vybral exponáty japonského umění pro Světovou Kolumbijskou výstavu konanou roku 1893 v Chicagu. Také zorganizoval první výstavu čínského malířství v Bostonu v roce 1894. O dva roky později publikoval "Masters of Ukiyoe" ("Mistři ukiyoe"), historický popis japonských obrazů a ukiyo-e tisků vystavených v budově New York Fine Arts.  Fenollosa se rozvedl se svou manželkou a takřka okamžitě se oženil roku 1895 se spisovatelkou Mary McNeill Scott (1865–1954). Puritánská společnost v Bostonu byla velmi pobouřena a Fenollosa byl v roce 1895 z muzea propuštěn.  V roce 1897 se vrátil do Japonska, aby přijal pozici profesora anglické literatury na University of Tsukuba (Tokijské univerzitě). Spisovatel a novinář Lafcadio Hearn považoval Fenollosu za svého přítele; a Hearn téměř věřil, že navštěvuje profesorův domov příliš často.  V roce 1900 se Fenollosa vrátil do Spojených států psát a přednášet o Asii. Jeho práce z roku 1912 se ve dvou svazcích zaměřuje na japonské umění před rokem 1800. Tisky malíře Kacušiky Hokusaie popisoval jako okno krásy, než se japonské umění stalo příliš moderním na jeho vkus: "Hokusai je skvělý designér, tak jako Kipling a Whitman jsou skvělí básníci. Mohl by být zván japonským Dickensem." Arthur Wesley Dow řekl o Fenollosovi, že "byl nadaný, měl brilantní mysl s velkými analytickými schopnostmi, tento vzácný dar mu umožnil nahlédnout do podstaty výtvarného umění tak, jako málokomu."  Po jeho smrti v Londýně v roce 1908, Fenollosova vdova svěřila jeho nepublikované poznámky o čínské poezii a japonském dramatu Nó známému americkému básníkovi Ezra Poundovi a Williamu Butler Yeatsovi. Pound je pak využil pro stimulaci rostoucího zájmu o literaturu dálného východu mezi spisovateli modernisty. Pound následně dokončil Fenollosovu práci s pomocí Arthura Waleye, známého britského sinologa.  Fenollosovo tělo bylo zpopelněno v Londýně. Fenollosa si přál, aby jeho popel byl odeslán k pohřbení v kapli Hōmyō v buddhistickém chrámu Mii-dera (三井 寺, 御 井 寺).

Kritika.

Na přednášce na Harvardově univerzitě z roku 2011 Benjamin Elman odkazoval na Fenllosovu "Epochs of the Chinese and Japanese Art" z roku 1912, kde Fenollosa srovnává "degeneraci" pozdního císařského čínského umění s tím, co se stalo v oblasti byzantského antického umění v Evropě s "nejchudší z byzantských mozaik". Tvrdí, že j"edinou nadějí pro beznadějné je vnímat sebe sama jako beznadějné". Podle Elmana bylo Fenollosovo vnímání ovlivněno politickými a vojenskými porážkami říše Qing.

Ernest Francisco Fenollosa (18. února 1853 – 21. září 1908) byl americký historik umění, profesor filozofie a sociologie, významný pedagog. Během modernizace Japonska v období Meidži se stal nadšeným orientalistou, který učinil mnoho pro zachování tradičního japonského umění. Byl profesorem filosofie a politické ekonomie na Tokijské univerzitě.

Ernest Francisco Fenollosa (February 18, 1853 – September 21, 1908) was an American art historian of Japanese art, professor of philosophy and political economy at Tokyo Imperial University. An important educator during the modernization of Japan during the Meiji Era, Fenollosa was an enthusiastic Orientalist who did much to preserve traditional Japanese art.


Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2009

Hrací formát turnaje.

Ve dvou základních skupinách hrálo vždy pět týmů každý s každým. Vítězství se počítalo za tři body, v případě nerozhodného výsledku si oba týmy připsaly bod a následovalo 5 min. prodloužení a samostatné nájezdy. Tato kritéria rozhodla o držiteli bonusového bodu.  Vítězové základních skupin postoupili přímo do semifinále, druhý a třetí tým ze skupiny sehrály čtvrtfinálový zápas. Čtvrté a páté týmy z obou skupin se utkaly ve skupině o udržení, ze které sestoupily dva týmy. Také se hrál zápas o páté a třetí místo, ve kterých se střetli poražení z play-off.  V play-off se v případě nerozhodného výsledku prodlužovalo deset minut, případně následovala trestná střílení.  Všechny časy jsou místní (UTC-5).  Všechny časy jsou místní (UTC-5).

Skupina o udržení.

"Poznámka:" Zápasy Kazachstán 0:9 Německo "a" Finsko 5:1 Lotyšsko "se započítávaly ze základní skupiny."  Všechny časy jsou místní (UTC-5).  " Německo a Kazachstán sestoupily do I. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2010"

Play off.

Všechny časy jsou místní (UTC-5).

1. divize.

Turnaj skupiny A se uskutečnil od 14. do 20. prosince 2008 v Herisau ve Švýcarsku a turnaj skupiny B od 15. do 21. prosince 2008 v Aalborgu v Dánsku.

Skupina A.

" Švýcarsko postoupilo mezi elitu, zatímco Estonsko sestoupilo do 2. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2010"

Skupina B.

" Rakousko postoupilo mezi elitu, zatímco Maďarsko sestoupilo do 2. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2010"

2. divize.

Turnaj skupiny A se uskutečnil od 15. do 21. prosince 2008 v Miercureji Ciuci v Rumunsku a turnaj skupiny B od 10. do 15. ledna 2009 v Logroñu ve Španělsku.

Skupina A.

" Japonsko postoupilo do 1. divize, zatímco Rumunsko sestoupilo do 3. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2010"

Skupina B.

" Chorvatsko postoupilo do 1. divize, zatímco Čína sestoupila do 3. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2010"

3. divize.

Turnaj třetí divize se v roce 2009 z důvodu nenalezení vhodného pořadatele neuskutečnil. Ze druhé divize tak nakonec nikdo nesestoupil.

Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji se na přelomu let 2008 a 2009 konalo v hlavním městě Kanady – Ottawě.

The 2009 IIHF World U20 Championship, commonly referred to as the 2009 World Junior Ice Hockey Championships ("2009 WJHC"), was the 33rd edition of the Ice Hockey World Junior Championship and was hosted in Ottawa, Ontario, Canada. Games were held at the Ottawa Civic Centre and Scotiabank Place. The tournament set a record for WJC attendance at 453,282. Canada won the gold medal for a record-tying fifth consecutive time.


Život.

Phoebe Tonkin se narodila v australském městě Sydney. Už od svých čtyř let se věnovala tanci, zejména baletu, stepu, hip-hopu a moderním tancům. Odmala ale byla rozhodnuta stát se herečkou, a proto byla obsazována do menších divadelních rolí, ve dvanácti letech se dokonce zúčastnila programu Australian Theatre for Young People (začala tam také například Nicole Kidman či Toni Collette). Phoebe Tonkin odmaturovala na dívčí škole Queenwood school v Balmoralu. Je vegetariánka. Od září 2013 do března 2017 chodila s hercem Paulem Wesleym, známý ze seriálu "Upíří deníky".

Kariéra.

Ve známost vešla zejména díky debutové roli mořské panny Cleo Sertori, kterou ztvárnila v dětském seriálu "" po boku Cariby Heine (Rikki), Claire Holt (Emma) a Indiany Evans (Bella). Tehdy získala velikou popularitu.  S dalším hereckým kolegou z "H2O" – Angusem McLarenem – se rovněž objevila ve vedlejší roli energické barmanky Lexi v australském seriálu "Packed to the Rafters". Jejím následujícím hereckým počinem se stala role Fiony Maxwell v akčním filmu "Tomorrow, When the War Began" a hostovala v seriálu "Home and Away". Kromě několika dalších menších rolí v reklamách působila i jako fotomodelka pro australské i světové obchodní řetězce a její fotografie byly v magazínech jako "Girlfriend" nebo "Dolly". Velkou popularitu získala díky debutové roli mořské panny Cleo Sertori, kterou ztvárnila v seriálu "H2O: Stačí přidat vodu." Objevila se ve vedlejší roli energické barmanky Lexi v australském seriálu "Packed to the Rafters". Jejím následujícím hereckým počinem se stala role Fiony Maxwell v akčním filmu "Tomorrow, When the War Began". Hostovala v seriálu "Home and Away". Zahrála si i několik menších rolí v reklamách a působil i jako fotomodelka pro australské i světové obchodní řetězce. Její fotografie se objevili v magazínech Girlfriend nebo Dolly.  V roce 2008 získala nominaci na cenu AFI (American Film Institute) jako Nejlepší herečka v kategorii TV drama.V roce 2011 se na nějakou dobu přestěhovala do kanadského Vancouveru, kde začala natáčet seriál "The Secret Circle". V něm ztvárnila zápornou postavu, roli čarodějky Faye Chamberlain. Poté obdržela menší roli ve čtvrté sérii úspěšného seriálu "Upíří deníky", kde ztvárnila vlkodlačici Hayley. Od října 2013 hraje ve spin-offu "Upířích deníků" s názvem "The Originals".  Phoebe získala v roce 2008 nominaci na cenu AFI (American Film Institute) v kategorii nejlepší herečka v televizním dramatu.  V roce 2011 se na nějakou dobu přestěhovala do kanadského Vancouveru, kde začala natáčet seriál "Tajemství kruhu". V něm ztvárnila zápornou postavu, roli čarodějky Faye Chamberlain. Seriál měl premiéru 15. září 2011 na stanici The CW.  Poté obdržela menší roli ve čtvrté řadě úspěšné show "Upíří deníky", kde si zahrála roli vlkodlačice Hayley. Od října 2013 ji můžete vidět ve spin-offu s názvem "The Originals". V květnu 2017 bylo oznámeno, že si zahraje v dramatickém seriálu stanice SBS "Safe Harbour". V roce 2018 byla obsazena do seriálu "Bloom".

Phoebe Jane Elizabeth Tonkin (* 12. července 1989, Sydney, Austrálie) je australská herečka a modelka. Její nejznámější role jsou Cleo Sertori v seriálu "" a Hayley Marshall v "The Originals".

Phoebe Jane Elizabeth Tonkin (born 12 July 1989) is an Australian actress and model. She is best known for portraying Cleo Sertori in "", Fiona Maxwell in "Tomorrow, When the War Began", Faye Chamberlain in "The Secret Circle", and Hayley Marshall in The CW series "The Vampire Diaries" and its spin-off series "The Originals."


Historie.

Stockholm se rozkládá na 14 ostrovech u ústí jezera Mälaren a využívá dopravní sytém ze 60. let 20. století bez výraznějších změn (dobudování vnitřního i vnějšího dopravního okruhu je plánováno na rok 2025).  automobilová doprava před vjezdem do města je zpoplatněna mýtem, což spolu s nedostatkem parkovacích míst ve městě má za následek, že většina dojíždějících za prací dává přednost cestě vlakem. Nedostačující kapacita stávajících železničních mostů vedla ve druhé polovině 20. století k rozhodnutí postavit souběžně se stávajícím mostem Årsta, nový, moderní železniční most. V roce 1994 byla vypsána mezinárodní architektonická soutěž, ve které zvítězil návrh ateliéru Foster + partners ve spolupráci s konstrukční kanceláří Ove Arup. Původní most z roku 1929 je označován jako „východní“ a nový most z roku 2005 jako „západní“.

Východní most.

Nová trasa linky Stockholm-Göteborg přes záliv Årsta byla stanovena kolem roku 1915. To představovalo zisk 787 metrů ve srovnání s předchozí trasou vedoucí přes padací most. Během 1. světové války, projekt stavby mostu začal zhotovením topografické mapy. Mezinárodní architektonická soutěž byla vypsána bezprostředně po skončení války. Soutěž skončila 15. května 1919 přijetím 34 návrhů. Zvítězil projekt Simplicitas architektů Svena Markeliuse a Olofa Lundgrena. Německá skupina MAN, ve spolupráci s výrobcem Arcus AB navrhla vytvoření základů pomocí kesonů. Projekt mostu zahrnuje krátké mostní klenby podobné akvaduktu a nad mořem ocelový oblouk zajišťující průjezd lodí. Po dlouhých diskusích a řadě pozměňovacích návrhů, byla dohoda mezi švédskou železniční společností a městem Stockholm podepsána v roce 1923. Most Årsta byl postaven v letech 1923 až 1929 pod vedením hlavního architekta švédské železnice Folke Zettervalla. Mezi inženýry, kteří se podíleli na budování patří Ernst Nilsson a Salomon Kasarnowsky. Architektem zodpovědným za provedení podrobných plánů byl Cyrillus Johansson.  Celková délka mostu je 753 m, šířka je 9 m. Světlá výška na jižní straně je 26 m, splavná šířka pod obloukem je 75 m. Na severní straně byla před rekonstrukcí světlá výška mostu 32 m. Po rekonstrukci je výška 21,5 m s šířkou 24 m. Mostní věže na obou stranách mostní konstrukce nemají jen architektonický význam, ale umožňují i zvednutí mostovky nad vodní hladinu. V 60. letech bylo zařízení používáno jen několikrát do roka a v roce 1973 byla splavná výška trvale ustavena na stávající hodnotu.  Na pilíři na jižní straně mostu je pamětní deska s nápisem: „tento most byl postaven za vlády krále Gustava V. mezi lety 1925 a 1929“. Most byl slavnostně otevřen dne 23. listopadu 1929 králem Gustavem V. Celkové náklady projektu činily 11 milionů korun.  Od roku 1986 je most památkově chráněnou historickou památkou (byggnadsminne). V roce 1956 se objevil na švédské poštovní známce. V září 2012 byla dokončena rozsáhlá rekonstrukce mostu, kdy zejména klenby byly pokryty novou vrstvu betonu.

Západní most.

Most byl vybudován v letech 2000 – 2005 podle návrhu ateliéru Foster + partners jako železobetonový předpjatý monolit o délce 833 m, výšce 26 m a šířce 19,5 m. Most je dvoukolejný, mezi kolejemi je chodník pro obsluhu a po každé straně mostu chodník pro pěší a cyklisty. Mostovku nese 10 pilířů eliptického průřezu, rozpětí polí je 48 + 9x78 +65 m.  Most má moderní protihlukové vybavení. Kromě speciálních podložek pod pražci jsou na bočních stěnách nosníku a pásu mezi kolejemi umístěny ocelové matrace vyplněné minerální vlnou, které pohlcují hluk.  Beton byl barven ve hmotě barevnými pigmenty v odstínu falunská červeň, ve švédsku tradičně používaném na nátěry staveb. Betonový povrch byl impregnován. Most byl slavnostně otevřen 28. srpna 2005 za přítomnosti švédského krále Karla XVI. Gustava což dokládá pamětní deska umístěná na mostě. Konstrukcí, barvou a výsledným výtvarným dojmem se nový most harmonicky zapojil do okolního prostředí.

Soumostí Årsta Årstabroarna, The Årsta bridges, tvoří dva souběžné železniční mosty spojující ostrov Södermalm přes ostrůvek Årsta s pevninskou částí švédského hlavního města zvanou Årstaviken.

Årstabroarna () are two parallel railway viaducts in central Stockholm, Sweden. Passing over the watercourse of Årstaviken and the islets Årsta holmar, they connect the major island Södermalm to the southern mainland district Årsta.