Historie.

První zmínka o Umeå je z 14. století. Severní části Švédska, včetně Umeå, byla v této době neobydlena, ale Umeå tvořilo farnost s dřevěným kostelem. Umeå fungovala jako základna k divočině Norrland. Částečně to bylo díky své poloze na pobřeží.  Na příštích několik století bylo Umeå místem skládajících se z roztroušených farností, kde docházelo k obchodu se Sami (Laponci), a bylo posledním obydleným místem před severní divočinou. Nicméně žádné skutečné město na místě, které určil král, postaveno nebylo a v 90. letech 16. století ztratilo městská privilegia.  V roce 1622 bylo město znovu založeno králem Gustavem Adolfem II. V roce 1638 mělo asi 40 domů. Město utrpělo ruskými útoky v roce 1714 a v roce 1720, kdy bylo spáleno na popel. Na konci finské války v roce 1809 se ruská armáda pod velením Michala Bogdanoviče dobyla Umeå a držela ho od června do srpna.  25. června 1888 požár zničil východní části Umeå a nejméně 2300 z 3000 obyvatel přišlo o domov. V obnově po požáru byly po širokých ulicích vysazovány březové stromy, aby se zabránilo budoucím šíření požárů. Umeå je z tohoto důvodu je někdy označováno jako „město bříz“ nebo „malý Stockholm“. Například název Umejského hokejový klubu IF Björklöven znamená 'březový list'.

Geografie.

Umeå se nachází u zátoky Botnického zálivu u ústí řeky Ume, na jihu provincie Västerbotten. Umeå leží asi 600 km severně od Stockholmu na, asi 400 km jižně od polárního kruhu. Je největším městem na sever od oblasti Stockholm-Uppsala, a je někdy označováno jako regionální centrum severního Švédska. Nedaleká obec Holmsund slouží jako jeho přístav. Odtud je trajektem spojeno se sousedním městem Vaasa ve Finsku. Blízké spojení Finska má vliv na obyvatelstvo – v Umeå žije několik švédských Finů.

Doprava.

Infrastruktura je dobře zařízena dvěma evropskými dálkovými trasami E4 a E12 procházející Umeå. V blízkosti centra města (4 km) se nachází letiště Umeå (810 704 cestujících, 2007) Jedná se o 7. největší letiště ve Švédsku. Počet cestujících stále roste.  Botnická trasa (švédsky "Botniabanan") připojuje železnicí Umeå z jihu, vede podél pobřeží přes Örnsköldsvik do Umeå. Trať byla otevřena 28. srpna 2010, je dlouhá 190 km, je na ní 140 mostů a 25 km tunelů. Umožňuje rychlé vlakové spojení Umeå a Stockholmu (6 1⁄2 hodiny).

Kultura.

Umeå se stala hlavním městem kultury v severním Švédsku. Nachází se zde opera pro severní Švédsko, zvaná "Norrlandsoperan". Každoroční jazzový festival (Umeå Jazzfestival) je jedním z největších skandinávských festivalů moderního jazzu. Umeå je také domovem světově známé hardcorové kapel Refused a AC4, stejně jako řady metalových kapel, jako jsou Meshuggah, Cult of Luna, Naglfar a Nocturnal Rites. Hlavní muzea v Umeå jsou: Muzeum provincie Västerbotten, Muzeum Umeå, Muzeum vizuální kultury a Muzeum lyžování.  Umeå je centrem kulturních aktivit, s každoročními filmovými a hudebními festivaly, a multikulturním městem s více než 100 různých národností. Město bylo zvoleno jako Evropské hlavní město kultury pro rok 2014.

Média.

Umeå je centrem televize pro severní Švédsko; SVT Nord a TV4 mají ve městě své pobočky. Hlavní noviny provincie Västerbotten, Västerbottenskuriren a Västerbottens Folkblad, také sídlí v Umeå.

Mládež a veganství.

Studie z roku 1996 zkoumající více než 67 000 švédských studentů ve věku 16 až 20 let zjistila, že v Umeå je obzvláště vysoká koncentrace veganů. 3,3 % studentů v Umeå bylo vegetariány, třikrát až čtyřikrát tolik, než uváděla ostatní švédská města.

Sport.

Město v současnosti hostí čtyři dobře známé sportovní kluby. Jsou to florbalové týmy IBK Dalen a Umeå City IBK (oba hrají nejvyšší švédskou soutěž Superligu), hokejový tým IF Björklöven, který byl velmi úspěšný v 80. letech, ženský fotbalový tým Umeå IK, který je v současné době hodnocen jako nejlepší ženský fotbalový tým na světě. IF Björklöven v současné době hraje ve švédské lize druhou nejvyšší hokejovou ligu a Umeå IK hraje ve švédské Damallsvenskan (ženská verze nejvyšší švédské fotbalové ligy).

Vzdělávání a výzkum.

Umeská universita (švédsky Umeå universitet) má asi 29 000 studentů a 4200 zaměstnanců. Založení univerzity v polovině 60. let dvacátého století vedlo k populační expanzi z přibližně 50 000 obyvatel na dnešních 110 750. Expanze pokračuje, ročně přibude asi 1000 nových obyvatel, což činí Umeå moderním, poněkud intelektuálním městem na rozdíl od měst podél pobřeží severním Švédsku (Norrland) založených na tradičním základu těžkého průmyslu.  Švédská univerzita zemědělských věd ("Sveriges lantbruksuniversitet") je švédská univerzita. Přestože se její sídlo se nachází v Ultuna, Uppsala, univerzita má několik areálů v různých částech Švédska a další hlavní zařízení jsou v Umeå. Na rozdíl od jiných státních vysokých škol ve Švédsku je financována z rozpočtu pro ministerstvo zemědělství.  Univerzitní nemocnice slouží celému regionu severního Švédska.

Ekonomika.

Klíčové oblasti výzkumu univerzity jsou vědy o živé přírodě (zejména lékařství a buněčná a molekulární biologie rostlin), lidská sociální interakce, sociální péče, ekologie a genderové vztahy.  Umeská univerzita spolupracuje se společnostmi jako jsou ABB, Volvo, Skanska, Ericsson a Ohrlings PricewaterhouseCoopers.  Švédská univerzita zemědělských věd v Umeå, se svým "Umeským vědeckým rostlinným centrem"' je dalším významným místem výzkumu a vzdělávání.  Význačné společnosti se sídlem v Umeå:

Partnerská města.

Umeå je partnerským městem:  V parku partnerských měst ("Vänortsparken") je umělecké dílo "Tellus". Je to mapa světa, kde je umístěné každé partnerské město. Každému městu patří také určitá oblast v parku, kde ukazuje něco, co je pro něj typické.

Umeå (švédská výslovnost ; finsky: Uumaja) je univerzitní město na severu Švédska. Umeå je největším městem v historické oblasti Norrland, hlavní město Kraje Västerbotten a sídlo okresu Umeå. Vlastní město má 79 594 obyvatel (2010). Leží na řece Ume.

Umeå (,,, ; ; ; Ume Sami: ; ; ) is a city in northeast Sweden. It is the seat of Umeå Municipality and the capital of Västerbotten County.


Biografie.

Původ, mládí.

Narodila se v německém Heidelbergu jako nejmladší ze čtyř dětí (jediná dcera) "Walthera a Alice Sommerlathových". Podle švédských médií byl Walther Sommerlath členem NSDAP nebo s ní byl přinejmenším svázaný. V letech 1947–1957 vyrůstala v Brazílii v São Paulo, kam se rodina přestěhovala po skončení druhé světové války. V roce 1957 se rodina vrátila do Německa. Jako tlumočnice hovoří Silvia šesti jazyky – anglicky, francouzsky, německy, portugalsky, španělsky a švédsky, kromě toho ovládá i švédský znakový jazyk. Pracovala na argentinském konzulátu v Mnichově, v roce 1972 jako hosteska Letních olympijských hrách 1972 v Mnichově a v roce 1976 jako zastupující šéfka protokolu na Zimních olympijských hrách v Innsbrucku.

Manželství a potomci.

Na olympiádě v Mnichově poznala následníka švédského trůnu Karla Gustava Bernadotte, pozdějšího švédského krále Karla XVI. Gustava, za něhož se provdala 19. června roku 1976. Při obřadu spolupůsobil Silviin strýc, profesor teologie "Ernst Sommerlath" z Lipska. Den předtím měla ve švédské televizi premiéru píseň populární švédské kapely ABBA "Dancing Queen".  Karel Gustav se stal králem v roce 1973. Podle švédského práva pokud by se oženil s neurozenou Silvií ještě jako korunní princ, musel by opustit královský dům a ztratil by svůj nárok na královský trůn. Tento zákon ovšem platil jen pro prince, nikoli pro vládnoucího monarchu.  Z manželství vzešly tři děti, dvě dcery a syn:

Aktivity.

Vedle svých četných reprezentačních povinností se Silvia angažuje v péči o postižené a zneužívané děti. V roce 1999 založila "World Childhood Foundation (Světovou dětskou nadaci)", je patronkou 62 sdružení. Nedaleko zámku Drottningholm založila "Silviahemmet (Silviin dům)", pro dementní děti. V Německu kooperuje nadace Silviahemmet s Maltézským řádem. Kromě toho založil královský pár "Královský svatební fond", který podporujue výzkum na poli sportu postižených. V roce 1990 dostala "„Deutschen Kulturpreis“ (Německou kulturní cenu)" za její podporu sportu postižených, v roce 2002 "„Deutschen Medienpreis“ (Německou cenu médií)" v Baden-Badenu a v roce 2006 čestnou cenu "Bambi".  Královna je rytířem Řádu úsměvu, mezinárodního vyznamenání udělovaného za činnost přinášející radost dětem.

Silvia Švédská, rozená "Silvia Renate Sommerlath" (* 23. prosince 1943 Heidelberg, Německo) je manželka švédského krále Karla XVI. Gustava a švédská královna. V roce 2011 se stala nejdéle působící královnou na švédském trůnu, když v tomto ohledu překonala Žofii Nasavskou.

Queen Silvia of Sweden (born Silvia Renate Sommerlath on 23 December 1943) is the spouse of King Carl XVI Gustaf and mother of the heir apparent to the throne, Crown Princess Victoria. In 2011, Silvia became the longest-serving queen of Sweden, a record previously held by Sophia of Nassau.


Život.

Ingeborg byla dcerou dánského krále Valdemara I. a Sofie z Novgorodu. Byla pojmenována po babičce z otcovy strany. Roku 1192 byl anglický král Richard Lví srdce při návratu z kruciáty uvězněn a o rok později francouzský král Filip August uzavřel spolek proti Angličanům s dánským králem Knutem. Spojenectví mělo být zpečetěno sňatkem Filipa s Knutovou mladší sestrou Ingeborg. Dynastická svatba se konala 15. srpna 1193 v Amiensu.  Manželství šťastné nebylo, Ingeborg se králi hned po svatební noci zprotivila, ba pociťoval k ní dokonce odpor. Rozvod novopečená královna odmítala a král ji nakonec ode dvora zapudil. Nešťastná žena žádala z klášterního ústraní o pomoc papeže Celestýna. Filip August se i přes existenci zákonité manželky znovu oženil. V červnu 1196 pojal za choť Anežku z rodu Andechsů a Ingeborg zůstala v klášteře.  Roku 1198 se na svatý stolec dostal Inocenc III., který na skandální rodinné poměry francouzského krále zareagoval interdiktem, jenž přiměl Filipa k ochotě předložit celou věc koncilu, jehož verdikt přislíbil uznat. Koncil se konal v květnu 1201 v Soissons. Poté byla zpět ke dvoru povolána Ingeborg a celou choulostivou záležitost ukončila smrt její soupeřky Anežky Meránské v červenci 1201. Král se ještě jednou snažil o anulování manželství, ale neuspěl. Během mnoha let, co se snažil o anulaci manželství, používal i prohlášení o impotenci způsobené magickými praktikami, což mu nezabránilo zplodit levobočka.  Filip zemřel roku 1223, Ingeborg jej přežila o třináct let, které strávila převážně na svém panství v orléanském kraji. Zemřela roku 1236 v klášteře Saint-Jean-en-l’Isle u Corbeil, jehož byla fundátorkou a tam byla také pohřbena.

Ingeborg Dánská ( "Ingeborg Valdemardatter", "Ingeburge de Danemark"; 1176 – 29. července 1236, Corbeil) byla francouzská královna z dynastie Valdemarů. Většinu svého života strávila v ústraní, nejdříve byla manželem zapuzena, poté se na více než deset let stala královnou vdovou. Byla majitelkou dodnes zachovaného bohatě iluminovaného žaltáře.

Ingeborg of Denmark (; 1174 – 29 July 1237) was Queen of France by marriage to Philip II of France. She was a daughter of Valdemar I of Denmark and Sofia of Minsk.


Historie.

Grapefruit byl poprvé objeven na ostrově Barbados v Karibském moři, odkud byl odvezen do Ameriky. Jedná se o křížence jamajské odrůdy pomeranče "(Citrus sinensis)" a indonéského pomela "(C. maxima)". Grep se pak pěstoval jako okrasná rostlina, jako ovoce je však populární až od 19. století. Dnes známe čtyři barevné formy: bílý, žlutý, růžový a červený.

Popis.

Grapefruity obvykle rostou do výšky 5-6 metrů, vzácně až 13-15 m. Listy jsou tmavě zelené, dlouhé až 150 mm, úzké a neopadávají. Květy mají 5 okvětních lístků a jsou velké asi 5 cm. Plod - grapefruit - má žlutou slupku (exokarp) a v průměru má 10-15 cm. Vnitřní dužina je dělená na oddíly, její barva je proměnlivá, od bílé a růžové až k červené. Liší se i sladkostí. Grapefruitový strom ročně rodí až 700 kusů grepu. Pěstuje se v Brazílii, Izraeli, Texasu, Kalifornii, na Floridě nebo i v Turecku a ve Španělsku.

Vliv na zdraví.

Grapefruit obsahuje vysoké množství vitamínu C, B1 a K, samotný plod je napěchován blahodárně působícími přírodními flavonoidy. Grep zvyšuje obranyschopnost organismu, zlepšuje krevní oběh, snižuje hladinu cholesterolu v krvi a jeho častá konzumace snižuje riziko rakoviny plic a žaludku.  Hořká chuť grapefruitu svádí k použití cukru, ale toto spojení není příliš vhodné, protože grapefruit s cukrem v žaludku kvasí.

Interakce s léky.

Kombinace některých léků s grapefruitem totiž může vést k závažným nežádoucím účinkům. Nežádoucí účinky jsou různé a závisí na typu preparátu. Například lék proti vysokému krevního tlaku felodipin může při kombinaci s grepy vést k příliš velkému snížení tlaku krve. Nežádoucí účinky může mít grapefruitová šťáva také v kombinaci s některými léky proti rakovině, imunosupresivy, antidepresivy, s léků užívanými při vředové nemoci žaludku nebo při onemocněních prostaty.  Za tyto účinky jsou zodpovědné v grepu obsažené furanokumariny bergamotin a 6',7'-dihydroxybergamotin, které inhibují cytochromy P450 (zejména CYP3A4) zodpovědné za odbourávání xenobiotik (tj. také léčiv).

Průměrný obsah látek a minerálů.

Tabulka udává dlouhodobě průměrný obsah živin, prvků, vitamínů a dalších nutričních parametrů zjištěných v čerstvých plodech grapefruitu.

Grapefruit, někdy zkráceně grep (botanicky "Citrus paradisi" nebo "Citrus × paradisi", kodifikovaná česká výslovnost [grejpfrút] nebo [grejpfrut] podle anglické výslovnosti, častější výslovnost [grepfrujt] podle pravopisu je však rovněž správná), je subtropická dřevina pěstovaná pro své citrusové plody stejného názvu.

The grapefruit ("Citrus × paradisi") is a subtropical citrus tree known for its relatively large sour to semi-sweet, somewhat bitter fruit. Grapefruit is a citrus hybrid originating in Barbados as an accidental cross between the sweet orange ("C. sinensis") and pomelo (or shaddock; "C. maxima"), both of which were introduced from Asia in the seventeenth century. When found, it was nicknamed the "forbidden fruit". Frequently, it is misidentified as the very similar parent species, pomelo.


Definice.

Neexistuje jedna univerzální definice toho, co je označováno pojmem talk show. Původně jde o rozhlasový žánr, proto se talk show řadí do zvukových televizních žánrů, neboť se klade důraz na mluvený projev. Termín „talk show“ se však začal používat až v polovině 60. let 20. století, přestože různé typy diskusních pořadů se v televizním vysílání objevovaly již od jejích počátků. Bernard Timberg definuje talk show jako „televizní pořad, který je strukturován okolo konverzace samé.“ Aktéry konverzace se stávají moderátor, host i publikum. Jeremy Orlebar klade důraz na diváky a talk show chápe jako televizní obdobu veřejné debaty, kde se probírají aktuální témata, o něž se publikum zajímá. Ústředními tématy talk shows jsou tedy aktuální události a zábavní průmysl.  V počátcích žánru se v těchto pořadech vyskytovaly zejména dialogy, rozhovory a komentáře. V současné době je doplňuje vizuální složka (např. scénky, videoklipy). Zejména ve Spojených státech vzhledem ke své popularitě se talk show stávají činitelem společenského, kulturního i politického dění. Oblíbené pořady a jejich moderátoři mohou nastolovat agendu, o čem se bude veřejně mluvit, mohou mobilizovat diváky, přinášejí populární osvětu a pomocí nepříjemných dotazů a nekorektnosti hrát politickokritickou úlohu.

Historie.

První talk show se objevovaly v rozhlase ve 20. letech 20. století. První rozhlasová talk show byla odvysílána v roce 1921 a do konce 20. let se vynořilo 21 podobných pořadů, které se zaměřovaly na různá témata – náboženství, kutilství či veřejné záležitosti. Moderátor neformálně promlouval k posluchačům, zároveň působil jako expert, který je má vzdělávat a poučovat o věcech, které jim byly vzdálené. Moderátoři sdělovali své pocity z knih či zážitky se známými osobnostmi. Od 30. let byla převážně jednosměrná komunikace nahrazována interaktivitou, když pořad Vox "Populi" začal vysílat rozhovory s lidmi na ulici. Vývoj televizní talk show kopíruje vývoj televizního vysílání.  Rozhlasová i televizní talk show přebírala již známé komunikační postupy, které přetvořila do oblíbené, ale nenákladné formy zábavy a sdílení informací. Inspiraci čerpala z forem vaudeville, varieté, music hall, které se skládaly z řady zábavných a hudebních výstupů, a z amerického hnutí Chautauqua, které na přelomu 19. a 20. století přinášelo zábavně-vzdělávací vystoupení na venkov. Ve hnědých stanech se odehrávaly série přednášek, rozhovorů, vystoupení s intelektuály, učiteli, duchovními, ale i baviči a hudebníky. Právě odtud přejaly zájem o známé a zajímavé osobnosti, zájem o aktuální společenské dějí a debatu o specializovaných tématech.  V České republice se talk show začaly objevovat až po roce 1989, kdy televizní stanice převzaly modely ze západní kultury.

5 nepsaných pravidel.

Podle Bernarda Timberga existuje pět nepsaných pravidel, která má většina tradičních talk show.

Žánry.

Bernard Timberg dělí talk show na tři hlavní podžánry.  Toto rozdělení žánrů však nemusí platit. Neurčitost pojmu umožňuje tvůrcům vytvářet vlastní zpracování žánru, hybridy či další podžánry. Záleží na výběru osobnosti moderátora, hostů a diváků. Dále je možné televizní talk show dělit podle formátu, počtu hostů, moderátorů a témat.

Struktura pořadu.

Talk show se obvykle skládá z úvodního monologu moderátora, ten posléze promluví k divákům, načež si sedne ke stolu, kde vede rozhovory s hosty, které jsou prokládány scénkami a zábavnými videi. Na závěr se moderátor rozloučí poděkuje divákům.  Struktura pořadů se však liší podle vysílacího času, publika a obsahu. Ranní vysílání variuje mezi zábavou a zpravodajstvím. Daytime talk show se vysílá zpravidla odpoledne, cílí na divačky a zaměřuje se proto více na bulvární informace. Late night show pak probíhá aktuální témata.

Talk show je televizní či rozhlasový pořad, kde moderátor s pozvanými hosty vede rozhovory, ty jsou prokládány hudebními či jinými kulturními vystoupeními nebo projekcemi krátkých ukázek.

A talk show or chat show is a television programming or radio programming genre structured around the act of spontaneous conversation. In a talk show, one person (or group of people) discusses various topics put forth by a talk show host. The tone of the show is shaped by the host personality, which also defines the "trademark" of the show.


Etymologie.

Název plemene naznačuje, že pochází z ostrova Malta, protože přídavné jméno „maltese“ pochází ze semitského slova „malat“, které znamená útočiště nebo přístav. Tento semitský kořen se objevuje v celé řadě jmen přímořských míst; např. ve jménu jaderského ostrova Méléda, sicilského města Melita a také ostrova Malta.

Historie.

Předkové tohoto plemene žili v přístavech a přímořským městech centrálního Středomoří, kde lovili myši a krysy, které se nacházely ve velkém množství v přístavních skladištích a podpalubí lodí. První písemná zmínka existuje z roku 370 př. n. l., kde řecký spisovatel Kallimachos, dvorní básník Ptolemaiovců, tohoto psa označil jménem "Canis Melitaeus". Plinius starší lokalizoval původ plemene na Maltu a charakterizoval jej jako příjemného společníka místních dam.  Aristotelés, který žil ve 4. století př. n. l., zmínil v seznamu psů známých v jeho době malé plemeno, jenž označil jako "canes melitenses". Římský básník Marcus Valerius Martialis napsal v 1. století n. l. báseň, ve které zmiňuje malého bílého psíka Issu jako přítele Publia. Toto plemeno bylo známé také ve starověkém Římě a jako oblíbený společník vdaných žen byl oslavován básníkem Strabónem.  Obrazy maltézských psíků od mnoha renesančních malířů ukazují tohoto malého psíka v salónech po boku nejkrásnějších žen své doby. V 17. až 18. století se někteří chovatelé rozhodli vylepšit plemeno tím, že ho zmenší. Carl Linné v roce 1792 uvedl, že tito psi nakonec byli velikosti veverky. Původní plemeno křížením s jinými plemeny např. pudlů a miniaturních španělů nakonec téměř vyhynulo.

Charakteristické rysy.

Vyznačuje se bílou dlouhou rovnou srstí, která stále dorůstá, nemá podsadu, nelíná a nepáchne. Srst může mít až slonovinovou barvu a tolerují se i světle oranžové odstíny. Čenich musí být vždy černý, stejně jako tlapky. Ocas je nesen nad hřbetem. Výška v kohoutku se pohybuje od 20 do 25 cm, hmotnost 4–5 kg (někdy i méně). Držení těla je noblesní, psíci nesou hlavu vysoko a vznešeně. Oči musí být velké, tmavé a kulaté. Tělo je spíše podlouhlé, obdélníkového rámce, s širokým hrudníkem a vysoko nasazeným ocasem. Pohybuje se lehce, elegantně. Pro maltézské psíky jsou typické velice rychlé kroky v klusu.  Je inteligentní, přítulný, má rád děti a dobře se vychovává. Vzhledem ke své inteligenci a vztahu k lidem je někdy více než je obvyklé citově navázán na své majitele a rodinné příslušníky, takže vyžaduje relativně více péče, mazlení a pozornosti.  Snese se s ostatními psy, kočky a jiná drobná zvířata ovšem zahání, ale neublížil by jim. Je také hravý psík a dobře vycvičitelný, je možné s ním soutěžit v agility nebo se zúčastnit výstav.  Feny zpravidla hárají 1-2 do roka, avšak krvavé skvrny mohou být nepatrné a minimální.  Na křik a tvrdé zacházení reaguje panikou a úzkostí. Je velice učenlivý a bystrý. Bude šťastný kdykoli a kdekoli, pokud bude v náruči svých nejbližších. Přes svůj malý vzrůst má hodně elánu. Pro sport se však nehodí. Rád si hraje, zvládne i delší procházky, ale usedlý životní styl mu nedělá problém.

Péče.

Typické obtíže plemene jsou silné slzení, vytočený loket či vatovitá srst. Okolí očí je potřeba také pravidelně ošetřovat, protože vytékající slzy zbarvují a slepují srst. Je vhodné jej denně kartáčovat, česat a pravidelně koupat. Maltézský psík může být ostříhán nakrátko, v opačném případě mu naroste srst dlouhá a v takovém případě je o takovouto srst nutná zvýšená péče.

Vyřazující vady.

Podle standardu Mezinárodní kynologické federace (FCI) jsou vyřazujícími vadami:

Maltézský psík, někdy též maltézský pinč či maltézáček, je společenské psí plemeno původem z oblasti centrálního Středomoří z okolí ostrova Malta. Někdy je však původ uváděn v oblasti Jaderského moře a ostrova Mljet.

The Maltese is a breed of dog in the toy group. It is thought to have originated in south-central Europe from dogs of spitz type. Despite the name, it has no verified historic or scientific connection to the island of Malta.


Historie.

Jde o poměrně mladou techniku. Lino jako podlahovou krytinu vynalezl roku 1863 Angličan Frederic Walton (1834–1928). Skládalo se z přírodních materiálů – vápence, lněného oleje, smůly, dřevní moučky, korku, jutové tkaniny a pigmentů. Linoryt se začal uplatňovat nejprve v oblasti průmyslu k tisku tapetových vzorů. Pro tvorbu volné grafiky ho použili poprvé členové skupiny Die Brücke v letech 1905–1913. Původně bylo používáno linoleum vyrobené z lisované jemné korkové drti pojené lněnou fermeží, které později nahradilo měkčené PVC.  V USA zavedl tuto techniku Vojtěch Preissig, který poprvé vystavil své linoryty roku 1911 v New Yorku. Významná díla v technice linorytu vytvořili zejména němečtí expresionisté (Ernst Ludwig Kirchner, Gabriele Münter, Emil Nolde, Otto Dix, Max Pechstein) a v Čechách již během první světové války také Josef Čapek. V době mezi oběma světovými válkami byl linoryt užíván pro volnou i knižní grafiku (Josef Čapek, V. Mašek, Karel Štika, Miloslav Holý, J. Ščerbakov). Ve 30. letech sloužil linoryt k tisku propagačních letáků a plakátů tvůrci z "Dílny lidové grafiky" v Mexiku ("Taller de Gráfica Popular") a argentinskými umělci z "Club de la Estampa". Po druhé světové válce se barevnému linorytu věnoval Pablo Picasso, Henri Matisse nebo Maurice Vlaminck.  Od roku 2001 pořádá galerie Klatovy / Klenová téměř každoročně na podzim ve vile Paule na Klenové mezinárodní sympozium linorytu.

Technika.

Před rytím je třeba linoleum narovnat nahřátím a přilepit na překližku, pro strojový tisk na dřevěnou desku tak, aby celková výška matrice dosáhla výšky shodné s písmem (23,5 mm). Nevýhodou PVC je lesklý povrch, který je nutno přebrousit, aby přijímal barvu. Rubová strana bývá vhodnější a je možno ji použít bez dalších úprav. Do lina lze také rýt jehlou, leptat, nebo tisknout z hloubky.  Kresbu i písmo, případně fotografickou předlohu, je třeba přenést stranově obráceně. K opracování matrice slouží nožíky, dlátka či žlábková rýtka různých velikostí a profilů V nebo U. Vryp není tak ostrý jako ve dřevě a měkká a drolící se hmota vyžaduje jistou ruku a úspornost výrazu. Tenké linie je třeba rýt tak, aby měly širší základnu a neodlomily se během tisku. Vlastnosti materiálu z PVC se mění s teplotou - pro snazší rytí je možné ho nahřát, pro jemnou práci je nutné ho ochladit. Postupným odrýváním netisknoucích míst dochází k vytváření pozitivního obrazu na matrici. Oproti dřevorytu umožňuje linoryt kresbu plynulých křivek v jakémkoli směru s nepříliš ostrým vrypem, vytváří měkčí okraje linií a zejména dovoluje práci s velkou plochou.  Pro tisk se používají převážně olejové speciální linorytové barvy s dlouhou dobou schnutí, které se na matrici nanášejí válečkem. Josef Čapek někdy zasahoval do naválené barvy drsným štětinovým štětcem aby narušil hladkou plochu a vytvářel tak živější otisky. V satinýrce nebo ručně, pomocí válečků nebo kostic a silným přítlakem, se barva přenáší na navlhčený grafický či jiný papír s velkým podílem vláken. Linoryt lze tisknout také na plátno. Matrice je poměrně měkká a pokud obsahuje jemné linie nesnese vysoký počet otisků (při ručním tisku do 200 ks).

Barevný linoryt.

Obvykle se užívá soutisku z několika matric, z nichž každá tiskne jednu barvu. Tato metoda umožňuje kombinaci transparentních a krycích barev a bohatší strukturu tisku. Matrice pro následující barvu se vytvoří otiskem původního kresebného rozvrhu na papír a přenesením na linoleum. Barevným linorytem se v Čechách zabývá např. Michal Cihlář nebo Pavel Piekar.  Pro vícebarevný tisk je možné použít také jedinou matrici, která se tzv. redukční technikou postupně odrývá a tiskne každou barvu zvlášť. Takto je možno vytvořit soutisk až několika desítek barev. Mistrovská díla tímto způsobem vytváří např. Ivo Křen. Stejnou metodu používá pro své monochromatické tisky s bohatou škálou odstínů šedé např. Jan Holoubek.

Linoryt a linořez (,, ) jsou grafické techniky tisku z výšky, které nahrazují dřevořez a dřevoryt. Levný, pružný a homogenní materiál má při tisku měkčí okraje linií a umožňuje zhotovení velkých formátů, např. plakátu.

Linocut, also known as lino print, lino printing or linoleum art, is a printmaking technique, a variant of woodcut in which a sheet of linoleum (sometimes mounted on a wooden block) is used for a relief surface. A design is cut into the linoleum surface with a sharp knife, V-shaped chisel or gouge, with the raised (uncarved) areas representing a reversal (mirror image) of the parts to show printed. The linoleum sheet is inked with a roller (called a brayer), and then impressed onto paper or fabric. The actual printing can be done by hand or with a printing press.


Biografie.

Cassius Dio byl synem římského senátora Cassia Aproniana. Narodil se a byl vychován ve městě Nikaia v Bithýnii. Dle byzantské tradice byla jeho matkou dcera nebo sestra řeckého historika, řečníka a filosofa Diona Chrýsostoma. Jeho praenomen nejspíše bylo Lucius, ale na makedonském nápisu publikovaném v roce 1970 je uváděno Cl., tedy pravděpodobně Claudius. Ačkoli byl římským občanem, jeho původ byl řecký a psal v řečtině. Po celý život své rodné město miloval a nazýval jej svým domovem.  Většinu života působil jako státní úředník. Za vlády císaře Commoda působil jako senátor a po smrti Septimia Severa jako guvernér města Smyrny. Kolem roku 205 se stal konzulem. Taktéž působil jako prokonzul v provincicích Africa a Pannonia. Císař Alexander Severus si jej velmi vážil a učinil jej konzulem podruhé, i když Cassiova kousavá povaha rozzlobila pretoriánskou gardu, která požadovala jeho život. Po ukončení svého druhého konzulátu se již v pokročilém věku vrátil do své rodné země, kde zemřel.

Římské dějiny.

Dio je autorem 80 knih o římských dějinách ("Rómaiké historiá"), které sepsal po 22 letech badatelské práce. Toto dílo popisuje dějiny města a říše od příjezdu legendárního Aenea do Itálie přes následný vývoj od mýtického založení města (753 př. n. l.) až do roku 229. Až po 1. století př. n. l. popisuje pouze souhrn událostí. Poté je již jeho popis podrobnější. Při psaní o době vlády císaře Commoda byl ale velmi obezřetný, co se týče popisu událostí, které se odehrály před jeho očima.  Do dnešní doby se zachovaly části prvních 36 knih, zejména podstatná část 35. a 36. knihy věnující se válkám s Mithridatem VI. Pontským. Následující knihy až do 54. jsou téměř kompletní a věnují se období mezi lety 65 př. n. l. až 12 př. n. l. 55. kniha se zachovala jen částečně. 56. až 60. kniha se dochovaly v celku a popisují období od Varovy porážky po úmrtí císaře Claudia. Následujících 20 knih se zachovalo pouze částečně jako stručný výpisek od mnicha Ioanna Xifilina žijícího v 11. století. Poslední kniha popisuje období mezi lety 222 až 229 (vláda Alexandra Severa).

Lucius Cassius Dio Cocceianus (řecky Δίων ὁ Κάσσιος) (kolem 155 nebo 163/164 – po roce 229), známý jako Cassius Dio, Dio Cassius nebo Dio byl starověký římský historik a státní úředník. Vydal osmdesátisvazkové dějiny Říma počínaje příjezdem legendárního Aenea do Itálie přes následný rozvoj od založení města až do roku 229, tedy za období přibližně 1400 let. Některé z těchto knih sepisovaných po dobu 22 let se dochovaly v celku nebo částečně a poskytují tak novodobým badatelům detailní pohled na římskou historii.

Lucius Cassius Dio (; c. 155 – c. 235) or Dio Cassius (Greek: Δίων Κάσσιος) was a Roman statesman and historian of Greek and Roman origin. He published 80 volumes of history on ancient Rome, beginning with the arrival of Aeneas in Italy. The volumes documented the subsequent founding of Rome (753 BC), the formation of the Republic (509 BC), and the creation of the Empire (31 BC), up until 229 AD. Written in ancient Greek over 22 years, Dio's work covers approximately 1,000 years of history. Many of his 80 books have survived intact, or as fragments, providing modern scholars with a detailed perspective on Roman history.


Život.

Po svém dětství ve Francii, kde se jej otec neúspěšně snažil umístit v prestižních školách - vojenské v Brienne a kněžském semináři v Aix-en-Provence (kde nebyl přijat pro svou tělesnou slabost, nekázeň a svéhlavost), se vrátil do Ajaccia a zde studuje soukromě pod dozorem svého otce a svého strýce - kněze.  Nadchl se pro revoluci a patří mezi nejradikálnější republikány. Roku 1792 odjíždí do kontinentální Francie do Toulonu a zde se stal zakladatelem jakobínského klubu a jedním z jeho plamenných řečníků. Pak se stává předsedou revolučního výboru v městečku St. Maximin a zde se seznamuje se svou první ženou, dcerou místního hostinského. Když Výbor pro veřejné blaho začíná útočit proti církvi, odkládá Lucien své křestní jméno a místo něj přijímá jméno Brutus. Přes své mládí patří k blízkým spolupracovníkům bratrů Robespierrových a proto je po pádu hrůzovlády zatčen 27. července 1794 v Aix en Provence a před guillotinou jej zachránila jen intervence jeho matky a bratra Napoleona.  Za Korsiku je zvolen ve dvaadvaceti letech poslancem „Rady pěti set“ a později i jejím předsedou. Po domluvě s Napoleonem prosadil přeložení zasedání 9. listopadu 1799 do Saint-Cloud a zasedání předsedal. Stal se jedním z nejvýznamnějších pomocníků svého bratra při státním převratu 18. brumaire a jeho zvolení Prvním konsulem 10. listopadu 1799. V prvním manželství byl od roku 1794 ženat s Christinou Boyerovou, která mu porodila dvě děti a roku 1801 zemřela (puerperální sepse). Lucien byl za Konsulátu nejprve krátce ministrem vnitra a roku 1800 byl jmenován vyslancem ve Španělsku. Společně s Manuelem de Godoy (1767-1851) - prvním ministrem Španělska a nejvlivnější osobnosti království vyprovokovali přepadení Portugalska v tzv. pomerančové válce ("Guerra de la Naranjas"), ale místo obsazení státu vynutili si oba protagonisté vysoké odškodnění pro svou potřebu a podepsali mírnou mírovou smlouvu v Badajozu. Napoleon, po informaci o postupu Luciena nazval svého bratra darebákem a zlodějem.  Na Lucienův popud byla roku 1803 obnovena činnost "Academie francaise" a on sám byl jejím členem v letech 1803-1816. Proti vůli svého bratra se roku 1803 tajně oženil podruhé s Alexandrinou de Blechamps, vdovou po bankovním spekulantovi Joubethonovi, který před věřiteli utekl na Haiti a tam zemřel na žlutou zimnici. Alexandrina byla vzdělaná, o 3 roky mladší než Lucien a oba k sobě zahořeli láskou na první pohled, která jim vydržela do smrti. Z tohoto manželství pocházelo 10 dětí. Po těchto příhodách zůstal vztah Napoleona k Lucienovi trvale napjatý a Lucien se stáhl do soukromí - od roku 1804 žil na svém rozsáhlém statku v Caninu. Když roku 1810 chtěl vycestovat do USA, padl do anglického zajetí a byl v něm držen až do roku 1814. V Anglii mu bylo dáno k užívání luxusní venkovské sídlo Thorngrove ve Worcestershire. Po propuštění z Anglie byl papežem Piem VII. povýšen a přiznán mu titul princ z Canina a z papežské vůle se stal suverénním vládcem svých rozsáhlých pozemků v Caninu. Přes předchozí ostré rozpory obou bratrů Lucien Napoleona při návratu z Elby podpořil a prosazoval jeho zájmy na Apeninském poloostrově. Po druhém - definitivním - pádu Napoleona byl Lucien v Turíně na rozkaz sardinského krále zatčen, ale po intervenci papeže propuštěn. V důsledku nástupu Bourbonů na francouzský trůn byl Lucien Bonaparte roku 1816 vyhoštěn z Francie a zbaven svého členství v Akademii. Zbytek života prožil v Itálii.  Lucien Bonaparte byl literárně činný, uveřejnil díla prozaická i poetická. Nejznámějším dílem byl svého času román "”La Tribu indienne”" (Indiánský kmen) a epos "Charlemagne" o životě Karla Velikého. Jeho nejstarší syn Charles Lucien, narozený 2 měsíce po svatbě rodičů roku 1803, byl světoznámým ornitologem a jeho prapravnučka Marie Bonapartová byla průkopnice psychoanalýzy a nejslavnější žačka Sigmunda Freuda. Jeho další syn Louis Lucien Bonaparte byl jedním ze zakladatelů novodobé lingvistiky a hlavním iniciátorem baskického národního obrození.

Externí odkazy.

Lucien Bonaparte na stránkách Francouzské akademie

Lucien Bonaparte, narozen jako "Luciano Buonaparte, princ z Canina" (21. března 1775, Ajaccio, Korsika – 29. června 1840, Viterbo, dnes Itálie), byl mladší bratr Napoleona Bonaparte.

Lucien Bonaparte, Prince Français, 1st Prince of Canino and Musignano (born Luciano Buonaparte; 21 May 1775 – 29 June 1840), the third surviving son of Carlo Bonaparte and his wife Letizia Ramolino, was a French statesman, who served as the final President of the Council of Five Hundred at the end of the French Revolution.


Základní principy.

Předpoklad metody je, že lidský mozek přemýšlí několika různými způsoby, které lze identifikovat, úmyslně vyvolávat a teda plánovat pro využití ve strukturovaných způsobech, které umožní vyvinout strategie pro přemýšlení o určitých problémech. de Bono identifikoval šest různých stavů, ve kterých lze „mozek udělat citlivějším“. V každém z těchto stavů mozek identifikuje a přenese do vědomého myšlení určité aspekty problémů, o kterých uvažuje (např. emocionální instinkt, pesimistické hodnocení, neutrální fakty).  Přesvědčivý prezentovaný příklad je citlivost na „neběžný“ (neočekávaný) stimul. Je prezentován jako cenný instinkt pro přežití, protože v reálném světě věc, která je mimo obvyklého řádu, může být klidně nebezpečná. Tento stav je identifikován jako kořen negativního usuzování a kritického myšlení.  Je rozlišováno šest různých stavů a mají přiřazeny barvy:  Barevné klobouky se užívají jako metafory pro jednotlivé stavy. Přepnutí do nějakého stavu je symbolizováno aktem nasazení si barevného klobouku, ať už skutečně nebo metaforicky. Tyto metafory dovolují úplnější a dokonalejší oddělení stavů než předsudky obsažené v současném dorozumívacím jazyce. Všechny tyto myslící klobouky pomáhají přemýšlet víc do hloubky. Šest klobouků ukazuje problémy a řešení týkající se myšlenky nebo produktu, kterým se zabýváte. Dále, dr. de Bono tvrdí, že tyto stavy jsou asociovány s různými chemickými stavy mozku, ale k tomu nedodává žádné podrobnosti nebo důkazy.

Paralelní přemýšlení.

Obvykle, při nestrukturovaném přemýšlení je proces nezaměřený, účastník přeskakuje od kritického myšlení přes neutralitu do optimismu a podobně bez struktury a strategie. Metoda šesti klobouků zkouší zavést paralelní přemýšlení.

Typy klobouků.

Níže je uveden stručný popis jednotlivých klobouků a myšlenkové procesy, které zastupují.  Jejich použití je ilustrováno příklady z normálního obchodního prostředí a také prostřednictvím analýzy jednoduchého školního problému: „Studenti mluví, zatímco i jejich učitel mluví.“

Bílý klobouk – Fakta a informace.

Účastníci učiní prohlášení o faktech, včetně identifikačních informací, které chybí a prezentují názory lidí, kteří nejsou osobně přítomni, faktickým způsobem. V mnoha myšlenkových sezeních k tomu dojde hned po úvodním modrém klobouku, a je to často prodloužená část, při které účastníci prezentují údaje o své organizaci a background potřebný k přemýšlecímu sezení. Klíčové informace, které představují vstupy do sezení, jsou prezentovány a diskutovány. Klíčové chybějící informací (t.j. informační potřeby) lze taktéž identifikovat na tomto místě.  Obchodní příklady jsou:  Příklady v odkazovaném článku jsou:

Červený klobouk – Pocity a emoce.

Účastníci vyjádří své pocity a své emoce. V mnoha případech se jedná o metodu pro sběr nápadů – to není otázka záznamů tvrzení, ale aby všichni určili své dvě nebo tři hlavní volby ze seznamu nápadů nebo položek nalezených pod jiným kloboukem. Pomůže to zmenšit seznamy mnoha možností na několik, na které je třeba se zaměřit. Každý z účastníků hlasuje pro ty, které preferuje. Aplikuje se rychleji než ostatní klobouky, aby se zajistilo, že se opravdu zachytí instinktivní reakce. Tato metoda může použít post-it poznámky, které dovolí rychlý systém hlasování a vytvoří jasnou vizuální nápovědu, která vytvoří rychlou, i když neúplnou shodu nad problémem.  Alternativně se může použít k vyjádření emočních reakcí nebo pocitů na předmět diskuze – to je častější při použití klobouku k přezkoumání osobního pokroku nebo při řešení otázek tam, kde je vysoký emocionální obsah, který je relevantní pro diskusi.  Nakonec, tento klobouk lze použít při žádosti o estetické reakce na konkrétní návrh nebo objekt.  Obchodní příklady jsou:  Ukázky z odkazovaného článku jsou:  Klobouk reprezentuje emocionální myšlení člověka.

Černý klobouk – Opatrnost.

Účastníci identifikují překážky, nebezpečí, rizika a další negativní vztahy. To je kritické myšlení, které hledá problémy a neshody. Tento klobouk obvykle lidé přirozeně používají, problém s ním je, že lidé ho mají tendenci používat, když to není žádoucí a vhodné, a tak zastaví tok myšlenek druhých. Zabránit nevhodnému používání černého klobouku je obvyklá potíž a zásadní krok k účinnému skupinovému myšlení. Dalším problémem je, že někteří lidé přirozeně začnou hledat řešení zmiňovaných problémů – začnou používat zelené nebo černé myšlení dřív, než je požadováno.  Obchodní příklady jsou:  Ukázky z odkazovaného článku, jsou:

Žlutý klobouk – Optimizmus a pozitivní přístup.

Účastníci identifikují výhody spojené s nápadem nebo problémem. To je protiklad myšlení v černém klobouku a hledá důvody ve prospěch něčeho. To je ještě stále otázka usuzování – je to analytický proces, ne jen slepý optimismus. Každý se snaží vytvořit podložené tvrzení ve prospěch myšlenky nebo problému. Je to obklopeno myšlenkou „nerozhodnuté pozitivní“ (kdežto černý klobouk bude skeptický – „nerozhodnuté negativní“).  Výstupy mohou být vyjádřením přínosů, které by mohly být vytvořeny s danou myšlenkou, nebo pozitivní prohlášení o pravděpodobnosti dosažení, nebo identifikace dostupné klíčové podpory, která prospěje tomuto postupu.  Obchodní příklady jsou:  Ukázky z odkazovaného článku jsou:

Zelený klobouk – Nové nápady.

Toto je klobouk pro vymýšlení nových nápadů. Je založen na myšlence provokace a myšlení v zájmu identifikace nových možností. Věci se uvádí, aby bylo vidět, co by mohly znamenat, spíše než se formoval názor. To se často provádí na prohlášení v černém klobouku s cílem určit, jak se dostat přes překážky nebo nedostatky zjištěné tam (zelené myšlení na černém). Vzhledem k tomu, zelený klobouk myšlení pokrývá celé spektrum tvořivosti, může mít mnoho podob.  Obchodní příklady jsou:  Ukázky z odkazovaného článku jsou:

Modrý klobouk – Celkový pohled.

To je klobouk, pod kterým všichni účastníci diskutují o procesu myšlení. Facilitátor ho obecně nosí celou dobu a každý člen týmu si ho nasadí z času na času, aby přemýšlel, jak zlepšit spolupráci. Tento klobouk by se měl použít na začátku a na konci každého přemýšlecího sezení, aby se stanovily cíle, určila cesta k jejich dosažení, vyhodnotilo, kam se skupina dostala, a kam směřuje proces myšlení. Přítomnost facilitátora udržuje tuto roli v celém průběhu a tím pomáhá zajistit, že skupina zůstává zaměřena na úkoly a zvyšuje jejich šance na dosažení svých cílů. Modrý klobouk je také organizace myšlení. Co jsme udělali dosud? Co můžeme dělat dál?  Obchodní příklady jsou:  Ukázky z odkazovaného článku jsou:

Metody aplikace.

I Když myšlenky klobouků samy o sobě poskytují významné výhody, další zlepšení metoda šesti klobouků přinese, pokud se aplikuje v systému myšlení de Bona a je natrénována v rámci jeho kurzů. Zejména tempo, ve kterém jsou použity klobouky, je velmi důležité.  Typicky při provádění projekt začne s rozšířeným bílým kloboukem, aby se každý dostal „na stejnou notu“ při vytváření společné vize problému k řešení. Poté každý klobouk se používá pouze pár minut, s výjimkou Červeného klobouku, který je omezen na velmi krátkých asi 30 sekund, aby se zajistilo, že jde o instinktivní reakci spíš než formu úsudku. Věří se, že tento postup má pozitivní dopad na proces myšlení, v souladu s teorií Malcolma Gladwella o „slepém“ myšlení.  To zaručuje, že skupiny promýšlejí společně cíleným způsobem, setrvávají na úkole, ale také zajišťuje, že své úsilí zaměří na nejdůležitější prvky každého problému, o kterém diskutuje. Nicméně, to také má potenciál vést ke konfliktu, pokud není dobře veden, protože se lidé mohou cítit „převálcováni“. Aby se tomu předešlo, je důležité si všímat, kdy je nějaký významný rozdíl v názorech na proces myšlení nebo v oblasti, kde by měl proces cílit.

Shrnutí.

Použití různých přístupů v myšlení a řešení problémů umožňuje otázku posuzovat z různých úhlů a tím zpracovat potřeby všech zúčastněných osob. Klobouky myšlení jsou vhodné pro studenty, protože dokládají potřebu jednotlivce dívat se na problém z různých úhlů. Také vedou studenty, protože umožňují rozpoznat jednotlivcům jakékoli nedostatky takovým způsobem, který je přiblíží k řešení problému, a teda tyto nedostatky odstranit.  De Bono věřil, že klíčem k úspěšnému používání metodiky Šesti myslitelských klobouků bylo úmyslné zaměření diskuse na částečné přístupy podle potřeby v průběhu setkání nebo pracovní schůzky. Například, schůze je svolána kvůli přezkoumání konkrétního problému a vytvoření řešení problému. Metoda Šest klobouků myšlení by pak mohla být použita postupně pro prozkoumání problému v první řadě, pak vytvořit soubor řešení a nakonec pro výběr řešení prostřednictvím kritického zhodnocení navržené sady řešení.  A tak setkání může začít s tím, že všichni mají modrý klobouk, aby prodiskutovali, jak bude setkání vedeno a k určení cílů a měřítek. Diskuse pak může přejít na myšlení s červeným kloboukem s cílem shromáždit názory a reakce na tento problém. Tato fáze může být také použita k vytvoření omezení pro vlastní řešení, jako například kdo bude dotčen problémem a / nebo řešením. Další diskuse se může přesunout pod (žlutý a pak) zelený klobouk s cílem generovat nápady a možnosti řešení. Další diskuse se mohou pohybovat mezi Bílým kloboukem myšlení jako součást rozvoje informací a černým kloboukem myšlení pro rozvoj kritiky na sadu řešení.  Protože každý je zaměřen na konkrétní přístup v určitém okamžiku, skupina má tendenci být více spolupracující, než když jeden člověk reaguje emocionálně (červený klobouk), zatímco jiný se snaží být objektivní (bílý klobouk) a ještě někdo jiný je kritický k bodům, které vzejdou z diskuse (černý klobouk).

Metoda šesti klobouků (také „Šest klobouků“, angl. Six Thinking Hats) Edwarda de Bono je systém pro přemýšlení v skupinových diskusích a při samostatném přemýšlení. Kombinován s metodou paralelního přemýšlení, která je s ním asociována, poskytuje nástroje pro skupiny, aby přemýšlely efektivněji, a také nástroje pro plánování procesu přemýšlení podrobným a provázaným způsobem. Metoda je připisována Edwardu de Bono a je předmětem jeho knihy "Six Thinking Hats".

Six Thinking Hats was written by Dr. Edward de Bono. "Six Thinking Hats" and the associated idea parallel thinking provide a means for groups to plan thinking processes in a detailed and cohesive way, and in doing so to think together more effectively.


Historie.

Most byl postaven na hranici Braniborského markrabství v roce 1732. Dřevěný padací most byl postaven společně s hraniční zdí a navazující městskou bránou Stralauer Tor. Své jméno Oberbaumbrücke dostal podle těžkých stromových kmenů, které byly posléze pokryty kovovými špici.  V roce 1879 prošel most velkými úpravami. Se 154 metry byl nejdelším mostem v Berlíně, ale nebyl způsobilý pojmout narůstající dopravní nároky, a proto se začaly objevovat plány na novou kamennou konstrukci. Firma "Siemens & Halske" přišla s plánem postavit v Berlíně metro a naléhala na stavitele, aby most byl přizpůsoben nejen chodcům a v té době běžným dopravním prostředkům, ale i metru.  Nový most byl otevřen v roce 1896, dva roky po zahájení stavby, které se ujal architekt Otto Stahn. Most je postaven z betonu a cihel ve stylu městské brány s mnoha dekorativními prvky.  V roce 1902 se po mostě projel první vlak berlínského metra. Během první jízdy sedělo v metru devatenáct pasažérů a jela ze stanice Stralauer Tor (po druhé světové válce zanikla) do stanice Postupimské náměstí (Potsdamer Platz).  V roce 1920 začal most Oberbaumbrücke spojovat dva nově vzniklé správní obvody Friedrichshain a Kreuzberg. V dubnu 1945 vyhodil Wehrmacht prostřední část mostu do povětří, jako jeden z mnoha pokusů ubránit město před Rudou armádou. Po ukončení války se most stal hranicí amerického a sovětského sektoru. Do léta roku 1961 sloužil most pěším. Po postavení berlínské zdi v roce 1961 byl tento přechod uzavřen. Znovuotevřen (opět pouze pro pěší) byl až v roce 1972. Linka metra na západní straně byla ukončena ve stanici Schlesisches Tor.  Po pádu berlínské zdi v roce 1989 byl most opraven, projekt na obnovu zničené střední části připravil španělský architekt Santiago Calatrava. Pro pěší, automobily a tramvaje byl most znovu otevřen během oslav pátého výročí pádu zdi v roce 1994. Trať metra do stanice Warschauer Straße byla znovu otevřena o rok později.

Oberbaumbrücke je dvoupatrový most přes berlínskou řeku Sprévu. Silueta mostu je typickým znakem města. Most spojuje dva městské obvody Friedrichshain a Kreuzberg, které byly rozděleny po roce 1961 berlínskou zdí. Obnova a znovuotevření mostu Oberbaumbrücke je jedním ze symbolů znovusjednocení Berlína.

The Oberbaum Bridge () is a double-deck bridge crossing Berlin's River Spree, considered one of the city's landmarks. It links Friedrichshain and Kreuzberg, former boroughs that were divided by the Berlin Wall, and has become an important symbol of Berlin’s unity.


Historie.

Kořeny města sahají až do období Vikingů před rokem 1000 našeho letopočtu. Statut města udělil Karlstadu 5. března 1584 švédský vévoda "Charles", který byl později korunován králem Švédska, jako Karel IX. Město odvozuje svůj název od krále – Karlstad znamená "Karlovo město". Vévoda také ustanovil Karlstad regionálním hlavním městem a přidělil mu značné množství pozemků. Ve městě si vévoda postavil dům, který se nazývá "Kungsgården". Na tomto místě v letech 1724–1730 postavil "Christian Haller" katedrálu.  Karlstad se významným způsobem zapsal do moderních dějin celého Švédska. V noci 7. března 1809 část švédské armády, které velel podplukovník "Georg Adlersparre", obsadila Karlstad. Zde podplukovník 9. března oficiálně vyhlásil úmysl svrhnout švédského krále, kterým byl tehdy Gustav IV. Adolf. Švédská armáda poté zahájila pochod na Stockholm, kde 13. března krále zajala a uvěznila.  Karlstad utrpěl čtyři velké požáry. Při posledním požáru 2. července 1865 bylo – kromě katedrály a několika domů – prakticky celé město zničeno. Karlstad byl potom přestavěn podle v moderním stylu se širokými ulicemi, obklopenými stromy. V roce 1905 byla v Karlstadu podepsána dohoda o zrušení unie mezi Norskem a Švédskem.

Sport.

V Karlstadu je oblíbeným sportem lední hokej. Nejpopulárnějším hokejovým klubem je Färjestads BK. Tým hraje ve švédské nejvyšší soutěži a několikrát vyhrál švédský šampionát, naposledy v roce 2011. Je nejúspěšnějším mužstvem ve Švédsku od roku 1975, kdy byla zřízena švédská "Elitserien". Za hokejový tým Färjestads BK hráli i známí švédští hokejisté Håkan Loob a Jörgen Jönsson. Další hokejové kluby působí v nižších soutěžích. Ve městě je i několik fotbalových klubů, ale v současnosti žádný z nich nehraje ve švédské nejvyšší soutěži. Ve městě se provozují i další populární sporty. Bandy – kolektivní míčový sport hraný na ledové ploše – je snad nejvíce populárním sportem ve městě. Město je domovem dvou historicky nejúspěšnějších klubů ve Švédsku, "Boltic" a "IF-Karlstad Göta". V roce 2000 byly oba dva kluby sloučeny do "BS BolticGöta". Americký fotbal je ve městě zastoupen klubem "Carlstad Crusaders", který působí ve švédské nejvyšší soutěži a roku 2010 vyhrál švédský šampionát. Dalším prominentním sportovním klubem v Karlstadu je "OK Tyr", jeden z největších švédských klubů zaměřených na orientační běh, sídlí zde také Mezinárodní federace orientačního běhu (IOF).  Sportovní komplex "Tingvalla", který zahrnuje i zimní stadion, postavený v roce 1967, má jednu z největších umělých ledových ploch v Evropě. V současné době se čeká na rozhodnutí města, týkající se rekonstrukce zimního stadionu.  Součástí sportovního komplexu "Tingvalla" je též atletický stadion, kde se už desítky let každoročně pořádá mítink nazvaný "Götagalan" za účasti známých sportovců. Z českých reprezentantů na mítinku v minulosti pravidelně závodil např. Ludvík Daněk.  Karlstad je hostitelem mezinárodních sportovních soutěží. Konalo se tu např. Mistrovství světa IIHF v inline hokeji 2010, na němž české reprezentační mužstvo získalo stříbrné medaile. Karlstad je také pravidelným místem startu a cíle rychlostních zkoušek na Švédské rallye.  Zajímavostí města je 90 km dlouhá asfaltová trať určená pro sportovní veřejnost. Jezdí na ní cyklisté, lyžaři na kolečkových lyžích a bruslaři na kolečkových bruslích. V okolí města je mnoho pilinami upravených cest pro jogging, z nichž některé jsou osvětlené. Během zimního období se část těchto cest mění na lyžařské tratě.

Slavní rodáci a další osobnosti.

Roku 1859 v Karlstadu zemřel švédský botanik Carl Adolf Agardh.

Karlstad je švédské město, hlavní město provincie Värmland. Město leží na břehu největšího švédského jezera Vänern. V roce 2010 mělo 61 685 obyvatel. Město Karlstad je pokládáno za jedno z nejslunečnějších měst ve Švédsku. Karlstad je sídlem několika středních škol a také vysoké školy ("Karlstads universitet").

Karlstad (, ) is a city, the seat of Karlstad Municipality, the capital of Värmland County, and the largest city in the province Värmland in Sweden. The city had 61,492 inhabitants in 2015 with 90,882 inhabitants in the wider municipality in 2017, and is the 21st biggest municipality in Sweden. Karlstad has a university and a cathedral.


Život.

Mládí a literární začátky (1844–1871).

Paul Verlaine se narodil 30. března 1844 v Metách. Byl jediným synem ženijního důstojníka Nicolase Verlaina a jeho manželky Élisy. V domácnosti s nimi žila ještě Paulova o osm let starší sestřenice z matčiny strany, kterou měl velmi rád. V roce 1851 otec odešel z armády a rodina se přestěhovala do pařížské čtvrti Batignolles. Studentská léta strávil na internátní škole v Bonapartově lyceu. Paul byl průměrný žák, který rád četl básně i prózu, obdivoval Victora Huga. Ve čtrnácti letech objevil verše Charlese Baudelaira a Théodora de Banville a to mu dalo impulz k vlastní tvorbě. Začal psát první básně, také se naučil kouřit a pít alkohol. Po maturitě v roce 1862 strávil prázdniny ma severu Francie u sestřenice Élisy, která se mezitím provdala za majitele cukrovaru. V roce 1864 nastoupil do zaměstnání jako úředník na městské radnici. Vedl společenský život, rád sedával v kavárnách a popíjel absint. Spřátelil se se skupinou parnasistických básníků a dalšími osobnostmi kolem salonů Ricardových a Niny de Callias. V Ricardově časopise "L’Art" byly zveřejněny jeho první básně, studie o Baudelairovi a jiné příspěvky. V roce 1866 byla u nakladatele A. Lemerra vydána Verlainova první kniha "Saturnské básně (Poèmes saturniens)," aniž by vzbudila větší pozornost. Finanční prostředky poskytla sestřenice Élise, která v následujícím roce zemřela. V roce 1869 vyšla u téhož nakladatele Verlainova druhá kniha "Galantní slavnosti" ("Fêtes galantes"). V roce 1870 se po dvouleté známosti oženil s Mathildou Mautéovou, o rok později se jim narodil syn Georges. Verlaine se snažil omezit pití a manželství bylo zpočátku šťastné. V tomto období napsal básně pro svou ženu, které byly vydány ve sbírce "Dobrá píseň (Bonne chanson)" v roce 1870.  Během prusko-francouzské války se při obléhání Paříže zapojil do Národní gardy a pracoval v tiskovém středisku Ústředního výboru Pařížské Komuny.

Setkání s Arthurem Rimbaudem (1871–1877).

Koncem léta roku 1871 dostal Verlaine dopis od neznámého mladíka Arthura Rimbauda. Básněmi, které k němu byly přiloženy, byl tak uchvácen, že ho pozval k sobě do Paříže. Vznikl mezi nimi vášnivý milostný vztah, který měl neblahý vliv nejen na Verlainovo manželství, ale celou jeho osobnost. Projevil se jeho sklon k alkoholismu, výbuchy vzteku v opilosti vedly k násilnému chování. Po dvou letech konfliktů, hádek i usmiřování nakonec Mathilde podala žádost o soudní rozluku.  V červenci 1872 Verlaine s Rimbaudem odjeli do Belgie a potom do Londýna. Žili z peněz od Verlainovy matky a lekcí francouzštiny. Jejich vznětlivé povahy a bohémský způsob života vedly k řadě sporů a bouřlivých scén. V červenci 1873 se Verlaine rozhodl vztah ukončit a odjel do Bruselu. Ve stavu psychického vypětí přemýšlel o sebevraždě, koupil si revolver. Rimbaud přijel za ním do hotelu, aby se pokusil o usmíření. Dne 10. července 1873 ve vypjaté hádce ho Verlaine postřelil do levého zápěstí. Za to si odpykal dva roky ve vězení v Monsu, kde prodělal léčbu a přiklonil se k víře v Boha. Tam mu byl v roce 1874 doručen rozsudek o definitivním rozloučení manželství a svěření syna do péče matky.  Ve vězení pracoval Verlaine na rozsáhlé sbírce "Vězeňsky (Cellulairement)", kterou později rozdělil na samostatné části "Moudrost (Sagesse" 1880")", "Kdysi a nedávno (Jadis at Naguère" 1885")" a "Souběžně-Paralelně (Paralllèlement" 1889")". V březnu 1874 byla vydána ve Francii sbírka básní "Romance beze slov", kterou psal v přechozích dvou letech.  Na základě dobrého chování byl z vězení předčasně propuštěn a znovu odcestoval do Anglie, kde působil jako učitel francouzštiny, latiny, řečtiny a kreslení na různých místech. S Rimbaudem se naposledy krátce setkal ve Stuttgartu. Verlaine tam převzal jeho básně, které v roce 1886 vydal pod názvem "Iluminace (Illumintations)".

Druhá polovina života (1877–1896).

Na podzim 1877 se Verlaine vrátil do Francie a nastoupil jako učitel angličtiny ve škole v Rethelu, kde se sblížil se svým studentem Lucienem Létinoisem. Povaha jejich vztahu zůstává předmětem dohadů. Verlaine ho nazýval svým adoptivním synem. Žili spolu pět let na různých místech, pokoušeli se hospodařit na statku v Juniville, ale v dubnu 1883 Lucien nečekaně zemřel po krátké nemoci. Verlain na jeho památku napsal několik básní, zařazených později do sbírky "Láska" "(Amour)", vydané v březnu 1888.  Verlain se vrátil do Paříže a po marných pokusech získat nějaké zaměstnání se rozhodl žít jako spisovatel. Vrátil se ke starému způsobu života, dny trávil v kavárnách jako piják absintu, stýkal se s lidmi z literárních kruhů. Přispíval do různých časopisů krátkými prózami, které byly později vydány souborně ve svazcích "Vdovcovy paměti (Les Mémoires d'un veuf 1886), Mé vězení" ("Mes prisons" 1893) a další. Publikoval sérii článků o prokletých básnících (Rimbaud, Mallarmé, Corbière), které vyšly knižně v dubnu 1884 v nakladatelství L.Vaniera, se kterým uzavřel novou smlouvu. Počátkem roku 1885 byla vydána nová básnická sbírka "Kdysi a nedávno". Postupně si získával obdiv mladé básnické generace jako předchůdce a mistr symbolismu a dekadence.  Určitou dobu žil se svou matkou v jejím domku v Coulommes v Ardennách. Jejich soužití bylo často narušováno spory a násilnostmi, kterých se Verlaine dopouštěl pod vlivem alkoholu. V březnu 1885 byl odsouzen za ublížení na těle vůči své matce. Po propuštění se přestěhoval do Paříže i s matkou, která ale v lednu 1886 zemřela.  Kvůli zdravotním potížím (cukrovka, žaludeční vředy, syfilis) musel stále častěji pobývat v nemocnici, odkud redigoval vydávání svých próz "Louisa Leclerqueová", "Muži dneška (Les Hommes d'aujourd'hui )" nebo rozšířené vydání "Prokletých básníků (Poètes maudits" 1884")".  V roce 1889 se sblížil s mladým malířem Frédericem-Augustem Cazalsem, který ho často portrétoval. Verlaine ho učinil svým dědicem. V devadesátých letech byla na trh uvedena řada Verlainových prací buď jako reedice starších sbírek, nebo z nové tvorby básnické ("Ženy, Štěstí, Píseň pro ni, Intimní liturgie, V limbech") i prozaické (vzpomínková kniha "Mé nemocnice, Čtrnáct dní v Holandsku"). Řadu vzpomínkových prací uzavřel knihou "Zpovědi (Confessions )", vydanou v roce 1895. Přesto žil v chudobě a stále více byl závislý na podpoře přátel. Udržoval střídavě vztah se dvěma ženami, Philomènou Boudinovou a Eugénií Krantzovou. V roce 1893 absolvoval Verlaine dvě přednášková turné v Belgii a Anglii.  18. července 1894 zemřel Leconte de Lisle. Verlaine chtěl kandidovat na uvolněné 14. křeslo Francouzské akademie, ale byl od tohoto úmyslu odrazován a na kandidaturu nakonec rezignoval. Smrtí de Lisleovou se ale rovněž uvolnil titul "Kníže básníků" (Prince des poètes). V srpnu roku 1894 byla vyhlášena anketa na udělení tohoto titulu, kterou organizoval Georges Docquois. Bylo osloveno na čtyři sta literátů ve věku 18–25 let. Odpověď zaslalo 189 z nich. Nejvíce (70 hlasů) získal Verlaine, následovali: José-María de Heredia (38 hlasů), Sully Prudhomme (36 hlasů), Stéphane Mallarmé (36 hlasů) a François Coppée (12 hlasů).  Koncem roku 1895 se Verlainův zdravotní stav prudce zhoršil a 8. ledna 1896 zemřel ve věku 51 let. Manifestačního pohřbu se zúčastnila celá umělecká Paříž. Pochován byl na hřbitově v Batignolles.

Dílo.

Poezie.

Ve svých sbírkách zachycuje citové a náladové odstíny okamžiku, který je spojen s obrazy a představami. V jeho poezii se pocity vyvozují z dojmů a doteků (lidí, předmětů, přírody). V jeho verších je zajímavým způsobem zdůrazněn rytmus a melodie, dosahuje toho tím, že klasický verš nahradil veršem o lichém počtu slabik a rým asonancí. Tento druh poezie inspiroval mnoho hudebních skladatelů.  Většinu básní napsal před rokem 1880, mezi dvacátým druhým a třicátým pátým rokem svého života. Byly součástí i později publikovaných sbírek. Za vrcholné období Verlainovy tvorby se pokládá život před uvězněním. Poezie z druhé poloviny života je poznamenána patosem, náboženským rozjímáním a úvahami nad vlastním osudem, snahou ospravedlnit své jednání. Jeho básně se postupně měnily do prózy ve verších.  Verlain publikoval jako soukromý tisk 3 sbírky erotické poezie

Próza (výběr).

Vzpomínkové prózy autobiografického charakteru:

Paul Marie Verlaine ["Verlén"] (30. března 1844 Mety – 8. ledna 1896 Paříž) byl francouzský básník, představitel prokletých básníků a symbolismu.

Paul-Marie Verlaine (; ; 30 March 1844 – 8 January 1896) was a French poet associated with the Symbolist movement and the Decadent movement. He is considered one of the greatest representatives of the "fin de siècle" in international and French poetry.


Normální atmosférická situace.

Chladnější plyn je hustší a tak se drží při zemi. Ovšem změna složení díky vodní páře může způsobit, že vlhčí chladnější vzduch stoupá vzhůru. Pro dolní vrstvy atmosféry (troposféru) je charakteristické, že teplodta vzduchu s výškou klesá, tzn. při zemském povrchu je vzduch teplejší než ve výšce. Je to způsobeno ohřevem o zemský povrch, který vydává teplo získané pohlceným slunečním zářením. Přenos tepla od zemského povrchu je provázen jevem zvaným "konvekce", kdy ohřátý vzduch stoupá a na jeho místo se shora tlačí vzduch studený. Teplota stoupajícího vzduchu klesá s klesajícím tlakem ve větších výškách (adiabatický děj). V určité výšce se kondenzací vlhkosti obsažené ve stoupajícím vzduchu zpravidla vytváří konvekční oblačnost typu "cumulus" a "cumulonimbus". Pokles teploty vzduchu v nižších vrstvách atmosféry (do výšky 11 km) činí přibližně 1 °C na 150 m výšky, tedy asi 0,65 °C na 100 m.

Vznik inverze.

Někdy však dochází k obrácení neboli "inverzi" teplotního gradientu. Lokální inverze například v údolí může být způsobena stékáním chladného vzduchu po svazích dolů. U dna kotliny se potom vytváří vrstva studeného vzduchu, v níž mnohdy dochází ke kondenzaci vodní páry a vzniku mlhy/nízké oblačnosti. Ve větším měřítku může inverzi způsobit nasunutí teplejší masy vzduchu nad vrstvu vzduchu studeného, čímž dojde k zastavení konvekčního proudění.

Následky inverze.

Jedním z následků inverze teploty vzduchu je výrazné zvýšení koncentrace škodlivin z výfuků a komínů v nehybné přízemní vrstvě vzduchu. K inverzním situacím, trvajícím řadu dní, dochází zpravidla v podzimních a zimních měsících. Charakteristická je nízká oblačnost, zahalující nížiny, zatímco vystupující horské oblasti se těší jasnému a teplému počasí. Na rozhraní chladné a teplé masy vzduchu (které mají různý index lomu pro procházející záření) může docházet k zajímavým projevům zrcadlení, označovaným jako fata morgána, či šíření rádiových vln odrazem o inverzní rozhraní (tzv. "troposférické vedení"). Inverzní situace tak bývají pro radioamatéry zajímavou příležitostí, jak zachytit signál stanic, které jsou při vysílání za běžných podmínek pro velkou vzdálenost nedosažitelné.

Inverze teploty vzduchu neboli teplotní inverze je meteorologický jev, kdy teplota vzduchu v některé vrstvě dolní atmosféry s výškou neklesá, ale stoupá.

In meteorology, an inversion, also known as a temperature inversion, is a deviation from the normal change of an atmospheric property with altitude. It almost always refers to an inversion of the thermal lapse rate. Normally, air temperature decreases with an increase in altitude. During an inversion, warmer air is held above cooler air; the normal temperature profile with altitude is inverted.


Rozdělení horolezeckých lan.

Dělení dle Franka a Kubálka:

Podle délky.

Zatímco na umělých stěnách obvykle stačí délka 30 až 40 metrů, ve skalním a horském terénu je většinou potřeba alespoň 50 a víc metrů. Horské a vícedélkové cesty se zajištěnými štandy bývají zpravidla dimenzovány na určitou délku lana, například 60 m.

Podle povrchové úpravy.

Horolezecká lana bývají vystavována náročným podmínkám, jako je například voda, sníh, led nebo písek, jež způsobují postupné mechanické a chemické opotřebení. V zimních podmínkách je například běžné, že lano zvlhne a voda v laně následně zmrzne, čímž může dojít ke zhoršení vlastností materiálu a horší manipulaci s lanem. Výrobci proto nabízejí různé úpravy povrchu a impregnace zabraňující navlhnutí nebo vniku nečistot skrz oplet. Existují také lana vyráběná speciálně pro lezení na umělých stěnách (tzv. indoor).

Materiál.

Horolezecká lana byla v minulosti (cca do 60. let 20. století) vyráběna z přírodních materiálů (např. konopí, sisal, bavlna). Tato lana měla výrazně menší dynamickou pevnost a byla náchylná k hnilobě. Od průmyslového zavedení polyamidových vláken se již tyto materiály neužívají. K zlepšení vlastností horolezeckých lan se provádí různé chemické úpravy jejich vláken. Hlavně jsou chráněna proti vlhkosti, oděru a nečistotám.

Pádový faktor.

Horolezecká lana se zkouší absolvováním normových pádů na zkušebním pádostroji při předepsaném pádovém faktoru. Např. zkoušené jednoduché lano musí bez přetržení absolvovat 5 normových pádů se zkušebním závažím z pevné hmoty (ocel, beton) o hmotnosti 80 kg. U dynamických horolezeckých lan není udávaná statická pevnost, ale je udávána pevnost dynamická – počet zachycených normových pádů.

Horolezecké lano slouží lezci k jištění při výstupu v těžkém horském terénu, při sportovním lezení na cvičných stěnách, lezení na ledu a pro další outdoorové aktivity, kde je nutné chránit osoby proti pádu. Jsou využívána i pro slanění (sestup pomocí lana) v místech, kde nelze použít klasický sestup z výšky – např. skalní (nebo jinou) stěnou.

A dynamic rope is a specially constructed, somewhat elastic rope used primarily in rock climbing, ice climbing, and mountaineering. This'stretch' is what makes it 'dynamic', in contrast to a static rope that has very low elongation under load. Greater stretch allows a dynamic rope to absorb the energy of a sudden load such as from a fall more slowly, reducing the peak force and therefore the chance of catastrophic failure. Kernmantle ropes are the most common type of dynamic rope, and nylon has replaced all natural materials such as hemp (Manila rope) since 1945 for durability and strength.


Charakteristika.

Název "f. klasifikace" pochází z nepříliš zdařilého anglického překladu "faceted classification", vhodnější překlad by byl "multiaspektová kategorizace". Je to kategorizačný systém organizující pojmy do více kategorií (tříd) z různých aspektů (hledisek, faset) a syntetizující zápis pojmu kombinací názvů těchto kategorií. Jedná se o analyticko-syntetický kategorizačný systém, který umožňuje zatřídění komplexních pojmů. Při obsahové analýze pojmu se definují jednotlivé aspekty (témata, hlediska) a jejich podstatné charakteristiky.  Faseta je generická hierarchie kategorií (pojmů, tříd). Pojmy jsou definovány prostřednictvím nejbližšího nadřazeného pojmu a druhových specifik (vlastností a vztahů). Na nejvyšší úrovni jsou definovány axiomaticky. Použití více faset umožňuje víceaspektové členění. Příkladem běžně používaných aspektů obecného účelu jsou například "čas", "místo" a "forma".  Dvojtečkové třídění navržené Shiyali Ramamritou Ranganathanem je příkladem "f. klasifikace" použité pro potřeby knihoven. Zřejmě nejvýznamnější příklad vyžití "f. klasifikace" je fasetová navigace webovými stránkami (např. VuFind), který umožňuje uživateli postupovat v hierarchii kategorií od vyšší do nižší a zároveň při tom volit pořadí aspektů kterými prochází nižší podkategorie.

Definice.

Pro organizaci informací se využívají dva základní přístupy ke kategorizaci: redukcionistické enumerativní a multiaspektové.  Enumerativní kategorizace obsahuje vyčerpávající soubor záznamů pro všechny pojmy.  Multiaspektová "f. klasifikace" používá soubor sémanticky soudržných aspektů (hledisek), které jsou kombinovány podle potřeby tak, aby se vytvořil komplexní pojem. Tímto způsobem "f. klasifikace" není omezena na již definované pojmy. To dělá "f. klasifikaci" nejen flexibilní, ale umožňuje také komplexněji zatřídit entity. Aspekty jsou stanoveny tak, aby reprezentovali „jasně definované, vzájemně se vylučující a kolektivně vyčerpávající aspekty pojmu. Předpokladem je, že jakákoliv entita nebo třída může být analyzována podle jednotlivých témat (tj. hledisek, vlastností nebo charakteristik).“ Existuje jen málo čistě "f. klasifikací." Prvním z nich je dvojtečkové třídění obecné kategorizace znalostí pro knihovny S. R. Ranganathana. Některé další "f. klasifikace" jsou specifické pro speciální témata, jako je Slovník umění a architektury a "f. klasifikace" témat bezpečnosti a ochrany zdraví při práci, které vytvořil D. J. Foskett pro Mezinárodní organizaci práce.  Většina knihovnických systémů kombinuje enumerativní a multiaspektové kategorizační přístupy. Deweyův desetinný systém, systém Knihovny Kongresu, a Mezinárodní desetinné třídění, všechny jmenované používají enumerativní kategorizačný systém a v některých místech zavádějí více aspektů. Povolené aspekty se různí podle oblasti předmětu. Tyto aspekty se zaznamenávají jako tabulky, které představují opakující se typy dělení v rámci oblasti předmětu. Obecné aspekty mohou být použity všude tam kde je to vhodné, jako např. geografické členění tématu. Ostatní tabulky aspektů se vztahují pouze na konkrétní oblasti. Aspekty tak lze kombinovat, aby vznikl komplexní odkaz na pojem.  "F. klasifikace" vykazuje mnoho stejných problémů jako ostatní kategorizace založené na hierarchii. Některé pojmy by mohly patřit do více než jednoho hlediska, takže jejich umístění v kategorii se může zdát být pro libovolné. To také smeřuje ke komplexnímu záznamu, protože každý aspekt musí být rozlišitelný jako záznam.

Vyhledávání.

Vyhledávání v systémech s "f. klasifikací" umožňuje uživateli procházet informace po více cestách odpovídající různým hlediskám uspořádání. To kontrastuje s taxonomiemi, ve kterém hierarchie kategorií jsou pevná a neměnná. Je také možné použít různé aspekty k filtrování vyhledávání a tím dosáhnout snadnější nalezení požadovaných výsledků.

nebo-li multiaspektová kategorizace je multiplikativní (vícenásobný) způsob kategorizace (zatřídění), tzn. že umožňuje zatřídění entity (objektu) do více kategorií (tříd). Tento systém je v protikladu s taxonomiemi, které jsou redukcionistické (entita nemůže patřit víc než jedné třídě), enumerativní (vyčerpávající výčet) a rigidní (pevné a neměnné).

A faceted classification is a classification scheme used in organizing knowledge into a systematic order. A faceted classification uses semantic categories, either general or subject-specific, that are combined to create the full classification entry. Many library classification systems use a combination of a fixed, enumerative taxonomy of concepts with subordinate facets that further refine the topic.


Historie.

Autorem Antu je James Duncan Davidson. Vytvořil jej pro sestavování servletového kontejneru Apache Tomcat nezávisle na cílové platformě. První samostatná verze 1.1 byla uvolněna v červenci roku 2000.  Postupem času se Ant rozšířil do řady dalších open source projektů a dnes je prakticky jedním ze standardů pro sestavování aplikací psaných v jazyce Java. Velká popularita Antu vedla i ke vzniku verzí pro platformu.NET a jazyk PHP.

Použití.

K popsání sestavovacího procesu Antu pro zvolený projekt je třeba vytvořit konfigurační soubor ve formátu XML, zpravidla nese název codice_1. Velké projekty se často skládají z dalších podprojektů a proto Ant umožňuje definovat závislosti na dílčích konfiguračních souborech. Nejprve jsou v definované hierarchii sestaveny všechny podprojekty a až poté hlavní projekt. Sestavení se provede po zavolání následujícího příkazu v adresáři projektu.  $ ant [cíl] Předpokladem je správné nastavení proměnných prostředí codice_2 i codice_3 dle dokumentace a přítomnost konfiguračního souboru codice_1 v tomto adresáři. Není-li zadán parametr cíl, použije se výchozí. Následuje příklad souboru codice_1:  <?xml version="1.0" encoding="UTF-8"?> <project name="sampleproject" default="archive"> </project>

Cíle.

V konfiguračním souboru codice_1 jsou pomocí tagu codice_7 definovány cíle, kterých má být v rámci procesu sestavení dosaženo. Každý cíl má svůj název a kromě toho může mít definován v atributu codice_8 také seznam závislostí na dalších cílech, které musí být vykonány před ním. V kořenovém tagu codice_9 se v atributu codice_10 udává výchozí cíl, jenž bude zpracován v případě, že Antu explicitně neurčíme jiný.  Na příkladu uvedeném výše jsou definovány cíle "init", "compile", "archive" a "clean". Jako výchozí je určen cíl "archive" a proto bude vykonán, neurčíme-li Antu jinak. Z definovaných závislostí vyplývá, že před ním musí proběhnout cíl "compile". Kompilace se ale nemůže spustit, dokud není vykonán cíl "init". Proto bude sestavování ukázkového projektu probíhat přesně v opačném pořadí. Nejprve se vykoná cíl "init", následně "compile" a nakonec "archive".  Ant dokáže samostatně zpracovat libovolný z definovaných cílů, ale vždy předtím zpracuje i jeho závislosti. Zavoláme-li ho s parametrem "compile", zpracuje nejprve závislost "init" a poté zkompiluje třídy ukázkového projektu. Dalšími cíli se již zabývat nebude.

Konstanty.

Pomocí tagu codice_11 lze nastavit konstanty a tím usnadnit parametrizaci nebo potenciální úpravy souboru konfigurace v codice_1. Takto je možné načítat i proměnné prostředí či externí soubory s definicí konstant. Vždy se jedná o konstanty v pravém slova smyslu. Jakmile se jednou nastaví, další pokusy změnu hodnoty jsou ignorovány. Této vlastnosti lze využít a nastavit některé konstanty pomocí parametrů při spouštění Antu – jejich další přenastavení v codice_1 bude ignorováno.  Pomocí definovaných konstant je možné také podmínit vykonání některého cíle. Do tagu codice_7 se přidá atribut codice_15 a nebo codice_16 s hodnotou odpovídající jménu konstanty. Takový cíl je poté vykonán pouze, pokud je a nebo není daná konstanta definovaná.

Úkoly.

V rámci jednotlivých cílů je možné používat řadu úkolů, v terminologii Antu označených výrazem codice_17. Úkoly jsou zodpovědné za vykonávání specifických činností sestavovacího procesu. Jsou vykonávány postupně podle jejich pořadí v rámci cíle. Je možné se setkat se třemi typy úkolů.  Prvním z nich jsou úkoly vestavěné v Antu. Je jich celá řada a pokrývají všechny běžné funkce od vytvoření nebo smazání adresáře, kompilace, generování dokumentace, vytváření jar archivu, vytváření nebo validaci XML dokumentů, spouštění unit testů, spouštění programu, práce s FTP serverem, odesílání emailu, a tak dále.  Další skupinu tvoří úkoly třetích stran. Množství doplňujících úkolů do Antu vytvořili jeho uživatelé a dali veřejně k dispozici ostatním.  Pokud není požadovaná funkcionalita k dispozici ani v jedné z předchozích skupin, lze si naprogramovat úkoly vlastní, jelikož Ant obsahuje otevřené a dokumentované API. Stačí vytvořit potomka třídy codice_18, překrýt jeho metodu codice_19 a pro všechny atributy definovat set metody. Níže uvedený příklad ukazuje, jak lze vytvořit jednoduchý úkol. Jedinou jeho funkcí je vypsání zadaného parametru "message". Funguje obdobně jako vestavěný úkol codice_20.  package org.sampleproject;  import org.apache.tools.ant.BuildException; import org.apache.tools.ant.Task;  public class SampleTask extends Task {  V konfiguračním souboru codice_1 je ještě nutné úkol definovat pomocí tagu codice_22. Následně již nic nebrání jeho používání.  <taskdef name="sampletask" classname="org.sampleproject.SampleTask" <sampletask message="Hello, World!"/>

Omezení.

Apache Ant má řadu využití. Je vhodné použít ho všude tam, kde projekt přerostl jednoho vývojáře a jeho sestavení včetně testování vyžaduje komplexní přístup. Nicméně i přes zřejmé výhody se k některým věcem úplně nehodí. Jeho ovládání přes příkazovou řádku a chybové hlášky ho předurčují k používání programátorům. Není vhodné nutit koncové uživatele spouštět nebo sestavovat projekty pomocí Antu. Pokud se vyskytne problém, sestavování projektu je zastaveno a Ant vypíše chybovou hlášku. Ta bude srozumitelná pouze programátorovi.  Ant také není vhodný pro začátečníky. Vytvoření konfiguračního souboru codice_1 může být poměrně pracné a pokud je cílem pouze zkompilovat pár řádků kódu nebo spustit testy, bohatě postačí IDE.

Apache Ant (anglická výslovnost [əˈpæči ænt]) je nástroj pro sestavování softwarových aplikací. Umožňuje automatizovat řadu činností od kompilace, testování, až po vytvoření balíku pro distribuci. Princip Antu je shodný s unixovým nástrojem Make, avšak na rozdíl od něho se skripty píší v jazyce XML. Nástroj samotný je napsaný kompletně v jazyce Java. Z toho vyplývá jeho největší výhoda – platformní nezávislost.

Apache Ant is a software tool for automating software build processes which originated from the Apache Tomcat project in early 2000. It was a replacement for the Make build tool of Unix, and was created due to a number of problems with Unix's make. It is similar to Make but is implemented using the Java language, requires the Java platform, and is best suited to building Java projects.


Stanovení velikosti konstanty.

Nejpřesněji změřená hodnota v době slunečního minima je 1 360,8 ± 0,5 W/m. Při pokusech u určení sluneční konstanty z pozemských pozorování byla konstanta určena s nepřesností 2 % vzhledem k nestabilitě atmosférických podmínek a také proto, že atmosféra nepropouští sluneční záření v celém rozsahu spektra. Při novějších pozorováních (pomocí družic), které umožňují sledovat až 99,9 % spektrálního rozsahu, se zjistily malé změny hodnoty sluneční konstanty v závislosti na sluneční aktivitě, a to o 0,1 %. Tyto změny nemají vliv na momentální počasí. Ovlivňují sice dlouhodobé změny klimatu, nepodílejí se však na současných klimatických změnách 20. a 21. století.

Množství energie dopadající na Zemi.

Celkové množství záření přijímaného Zemí ze Slunce je určeno zemským průřezem (π r), ale jak planeta rotuje, je tato energie distribuována na celý zemský povrch (4 π r). Z toho důvodu je průměrná hodnota množství slunečního záření (tzv. insolace – oslunění) rovna jedné čtvrtině sluneční konstanty – kolem 342 W/m2. Konkrétní množství sluneční energie dopadající v daném místě a čase na povrch je ovlivněno stavem atmosféry, zeměpisnou šířkou a ročním obdobím.

Historie měření.

V roce 1884 se Samuel Pierpont Langley pokusil odhadnout velikost sluneční konstanty v Mount Whitney v Kalifornii, pokusil se také eliminovat vliv absorpce energie atmosférou (odečítáním hodnot v různých denních dobách). Dospěl k nesprávné hodnotě 2 903 W/m, snad kvůli matematické chybě. Mezi roky 1902 a 1957, měření prováděná Charlesem Greeley Abbotem a dalšími z různých míst ve vysokých nadmořských výškách určila hodnotu mezi 1 322 a 1 465 W/m (tedy stále až o 8 % chybně). Abbott prokázal, že jedna z Langleyho korekcí byla chybně použita.  Kolem roku 1980 satelitní měření vykazovala hodnoty i přes 1370 W/m a měření jednotlivých satelitů se od té doby stále liší v naměřených hodnotách nenavazují. Ještě kolem roku 2000 byla odhadována na 1366 W/m (tj. téměř o 0,5 % více než je současná hodnota). Radiační působení vztažené oproti hodnotám k roku 1750 (odhadované přibližně na 2 W/m) je tedy menší než byla nedávná nejistota měření satelitů v tomto století. Historické rekonstrukce hodnoty se také stále značně liší.

Sluneční konstanta (taky solární konstanta či zřejmě správnější solární irradiace nebo sluneční irradiace) je tok sluneční energie procházející plochou 1 m2, kolmou na směr paprsků, za 1 s ve střední vzdálenosti Země od Slunce měřený mimo zemskou atmosféru. Konstanta zahrnuje celé spektrum slunečního záření, nejen viditelné světlo. Veličinou je hustota zářivého toku. Vzhledem k tomu, že oběžná dráha Země je mírně excentrická, skutečný tok energie na Zemi během roku mírně kolísá. Odchylky proti hodnotě sluneční konstanty činí přibližně +/- 1,7%.

The solar constant (G) is a flux density measuring mean solar electromagnetic radiation (solar irradiance) per unit area. It is measured on a surface perpendicular to the rays, one astronomical unit (AU) from the Sun (roughly the distance from the Sun to the Earth).


Skotský král.

Narodil se roku 1198 v Haddingtonu ve Skotsku a nějaký čas strávil v Anglii předtím, než nastoupil na skotský trůn po smrti svého otce 4. prosince 1214.  Rok poté se vzbouřily klany Meic Uillem a MacHeths, ale královské síly byly schopny tuto revoltu potlačit. Tentýž rok se Alexandr připojil k anglickým baronům v boji proti jejich králi Janovi a vypravil se do Anglie se svým vojskem. Dorazil až k jižnímu pobřeží do Doveru, kde čekal na příjezd francouzského vojska. Spolu s ním se účastnil podpisu Magny charty. Král Jan ale brzy poté zemřel a papež a anglická aristokracie změnili názor a tak se francouzské i skotské vojsko vrátilo zpět do svých zemí. Krátce nato byla uzavřena mírová dohoda mezi Janovým synem Jindřichem a Alexandrem. Styky mezi Skotskem a Anglií byly roku 1221 posíleny Alexandrovým sňatkem s Jindřichovou sestrou Johanou.  Král Jindřich vyzval Alexandra k složení přísahy věrnosti, na což Alexandr reagoval vznesením nároku na hrabství v severní Anglii. Spor byl urovnán roku 1237 kompromisem stanovujícím hranice mezi oběma královstvími.  Jeho první žena Johana zemřela roku 1238 a následující rok se oženil s Marií de Coucy, se kterou měl jednoho syna, svého následníka Alexandra.  Hrozba invaze ze strany Jindřicha roku 1243 na krátkou dobu přerušila dobré vztahy mezi Skotskem a Anglií. Rychlá Alexandrova reakce na hrozbu útoku a neochota anglické aristokracie k rozpoutání války vedla nakonec k mírové dohodě.  Alexandr obrátil svou pozornost k Vnějším Hebridám, které byly pod vlivem norského království. Pokoušel se vyvolat jednání o jejich prodeji, později se pokusil přesvědčit Ewena, vládce Argylu, aby vypověděl norskému králi poslušnost. Oba tyto pokusy selhaly a tak vyrazil s vojskem, aby dosáhl svého cíle silou. Cestou na ostrově Kerrera byl stižen zimnicí a roku 1249 zde zemřel. Byl pohřben v Melroském opatství a jeho nástupcem na skotském trůnu se stal syn Alexandr.

Alexandr II. (24. srpen 1198 – 6. červenec 1249), král Skotska (Alby), byl jediným synem skotského krále Viléma I. a Ermengarde Beaumontové.

Alexander II (Mediaeval Gaelic: '; Modern Gaelic: '; 24 August 11986 July 1249) was King of Scotland from 1214 until his death. He concluded the Treaty of York (1237) which defined the boundary between England and Scotland, virtually unchanged today.


Politika.

Vasil III. pokračoval v politice svého otce Ivana III. a většinu vlády strávil konsolidací jeho územních zisků. Ty završil anexemi zbývajících nezávislých knížectví (1510 Pskov, 1513 Volokolamsk, 1521 Rjazaň a 1522 Novgorod-Severský). Také využil oslabení polského krále Zikmunda I. k ovládnutí Smolenska, významné pevnosti na východě Litvy (boj trval od roku 1512 do roku 1514), k čemuž mu podstatně pomohl odbojný litevský kníže Michal Glinský.  Vasil bojoval také proti mocnému Krymskému chanátu, s nímž se svářel o vliv na Kazani. V roce 1521 čelil velkému tatarskému útoku, kdy byly vydrancovány rozsáhlé oblasti kolem Moskvy, ale díky udržení Rjazaně se ubránil. Ke konci své vlády pak ruský vliv v Povolží potvrdil instalací chána Džangaliho na kazaňský trůn.  Velkokníže Vasilij III. se stal jedním z adresátů prorockých listů pskovského mnicha Filofeje (1465–1542), který v jednom z nich napsal: „Два Рима пали, а третий стоит, а четвёртому не быть“ – tedy „Dva Římy padly, třetí stojí a čtvrtého již nebude.“ Odtud pak pochází teze o Moskvě jako třetím Římu.

Osobní život.

Vasil III. byl přes dvacet let ženat se Solomonií Saburovovou, která mu však za tu dobu neporodila žádného potomka. Solomonie si byla vědoma manželova zklamání a zkoušela svou neplodnost vyléčit pomocí čarodějných receptů nebo konáním kajícných poutí, ovšem bezúspěšně. Vasil nechtěl, aby vláda po jeho smrti přešla do rukou jeho bratrů, a konzultoval svůj následnický problém se svými bojary. Ti mu navrhli, aby svou ženu zapudil, rozvedl se a oženil se znovu, což i přes velký odpor kléru učinil a vzal si sotva šestnáctiletou Helenu Glinskou, dceru srbské princezny Anny Jakšičové a neteř jeho přítele Michala Glinského. Jen nemnoho bojarů mu tento výběr schvalovalo, neboť Helena měla katolickou výchovu. Vasilij byl do ní však tak zamilován, že si dokonce proti tehdejším zvyklostem ostříhal plnovous, aby vypadal mladší.  Ihned po svatbě, která se konala 21. ledna 1526, se pár začal pokoušet o zplození následníka, ale prvních několik let se nedařilo, což ruský lid začínal považovat za znamení Božího nesouhlasu s tímto manželstvím. Konečně roku 1530 Helena, k velké radosti knížete i všeho lidu, porodila syna Ivana, a roku 1532 dalšího syna Jiřího (který se ale narodil hluchý).  Zapuzená Solomonie, umístěná v klášteře, podle legendy porodila syna pouhých pár měsíců po skandálním rozvodu. Na tomto základě vznikla pověst o Kudejarovi, lidovém hrdinovi a údajném starším bratru cara Ivana Hrozného.

Smrt.

Na podzim roku 1533 na lovu v okolí Volokolamska pocítil Vasilij velkou bolest v pravém boku, důsledek abscesu. Byl dopraven do vesnice Kolp, kde ho prohlédli dva němečtí lékaři, kteří ale nedokázali dostupnými prostředky infekci zastavit. Umírající velkokníže se nechal převézt do Moskvy a požádal o mnišské svěcení. Přijal jméno Varlam a zemřel o půlnoci na 4. prosince 1533, ve věku 54 let.  Před smrtí stanovil sedmičlennou regentskou radu pro nezletilého syna Ivana, moc však pro sebe postupně získala samotná jeho matka, regentka Helena. Ivan, toho jména čtvrtý, se později stal prvním oficiálním ruským carem.

Vasilij (Vasil) III. Ivanovič (: Василий III Иванович, 25. března 1479 – 3. prosince 1533, Moskva) z rodu Rurikovců, byl velikým knížetem moskevským od roku 1505 do své smrti. Byl synem Ivana III. Vasiljeviče a byzantské princezny Sofie Palaiologovny, a byl pokřtěný jako Gabriel. Někdy je žertovně označován jako „Vasilij Přiměřený“, neboť panoval v pořadí mezi „Ivanem Velikým“ a „Ivanem Hrozným“ a jeho vláda byla relativně bezproblémová.

Vasili III Ivanovich (, also Basil; 26 March 14793 December 1533) was the Grand Prince of Moscow from 1505 to 1533. He was the son of Ivan III Vasiliyevich and Sophia Paleologue and was christened with the name Gavriil (Гавриил). He had three brothers: Yuri, born in 1480, Simeon, born in 1487 and Andrei, born in 1490, as well as five sisters: Elena (born and died in 1474), Feodosiya (born and died in 1475), another Elena (born 1476), another Feodosiya (born 1485) and Eudoxia (born 1492). He is sometimes mockingly referred to as Vasili the Adequate due to his rule taking place between those of Ivan the Great and his son Ivan the Terrible, as well as the relative uneventfulness of his reign.


Vznik a vývoj.

Poprvé byla kuna zavedena za druhé světové války jako platidlo Nezávislého chorvatského státu (NDH); převáděla se v poměru 1 dinár = 40 kun a byla rozdělena na sto banic (jednotné číslo banica). V platnost vstoupila 8. července 1941. Konec platnosti nastal od 30. června do 9. července 1945.  Bankovky měly hodnotu 50 banic, 1 a 2 kn, 10 kn, 50, 100, 500 a 1000 kn, 5000 kn, 1000 a 5000 kn  Kurs kuny za doby NDH byl stanoven na 20 kn za 1 německou říšskou marku.  Po vyhlášení nezávislosti země na SFRJ Chorvatsko okamžitě zavedlo vlastní dináry, které měly nahradit ty jugoslávské (chorvatský dinár používalo i chorvatské obyvatelstvo Bosny a Hercegoviny, odmítali ho však Srbové žijící na chorvatském území, ti měli až do roku 1995 svůj vlastní dinár Republiky Srbská Krajina). Nová měna však rychle ztratila svoji hodnotu a upadla do hyperinflace. Proto v roce 1994 provedla země měnovou reformu a zavedla dnešní kuny ve směnném poměru 1000 dinárů = 1 kuna. Jméno však již mělo fašistickou minulost a jeho znovuobnovení bylo sporné, především pro Srby v zemi žijící těžko přijatelné. Existovaly také i jiné návrhy na novou měnu, podle jednoho z nich měly být zavedeny například koruny (kruna) podle vzoru bývalé rakousko-uherské koruny.

Mince a bankovky.

Mince mají hodnoty 1, 2, 5, 10, 20 a 50 lip, dále 1, 2, 5 a 25 kun. Mince 25 kun mají několik různých motivů na rubové straně, které poukazují na různá výročí a významné události v Chorvatsku.  Bankovky mají nominální hodnoty 5, 10, 20, 50, 100, 200, 500 a 1000 kun.

Kuna je platidlo, které se používá v Chorvatsku. V novodobé historii se do oběhu dostala v červnu 1994, kdy nahradila chorvatský dinár. Kuna ale předtím už existovala během druhé světové války, když stát Jugoslávie fakticky neexistoval.

The kuna is the currency of Croatia, in use since 1994 (sign: kn; code: HRK). It is subdivided into 100 lipa. The kuna is issued by the Croatian National Bank and the coins are minted by the Croatian Monetary Institute. The plural form of the kuna in Croatian is kune.


Historie.

Biskupský stolec byl v Mohuči, tehdejším provinční hlavním městě s latinským názvem Moguntiacum, založen již v pozdním období starověkého Říma. První biskupové před 4. stoletím mají legendární jména. Prvním skutečně doloženým mohučským biskupem se v roce 343 stal Martinius. Rozmach církevního a světského významu Mohuče se dá datovat do roku 747, počínaje nástupem svatého Bonifáce na místní biskupský stolec. Bonifác byl sice předtím arcibiskupem, ale tento titul se automaticky nepřenášel na stolec jako takový a to až do jeho nástupce Lulla. Dalším časným Moučským biskupem byl Aurelus z Mohuče. Nicméně úřad získal svoji prominenci až po povýšení na arcidiecézi v letech 780–782.  Území kurfiřství se skládalo z několika nesouvislých bloků: zemí okolo Mohuče na obou březích Rýna; území podél řeky Mohanu nad Frankfurtem; regionu Eichsfeld v Dolním Sasku a Durynsku a území okolo Erfurtu v Durynsku.  Stejně jako v případě ostatních dvou církevních kurfiřství, se území Mohučského kurfiřství lišilo od území odpovídajícího Mohučské arcidiecézi, nad kterou měl Mohučský arcibiskup pouze spirituální autoritu. V průběhu raného novověku byla Mohučská arcidiecéze největším církevním celkem v Německu, zahrnujíce Mohuč a dalších 10 podřízených diecézí.  Roku 1802 ztratila Mohuč svůj arcibiskupský charakter. Během sekularizace která doprovázela tzv. Reichsdeputationshauptschluss v roce 1803 bylo sídlo kurfiřta Karla Theodora von Dalberg přesunuto do Řezna a kurfiřství ztratilo svá levobřežní teritoria, která připadla Francii, pravobřežní území okolo Mohanu pod Frankfurtem připadla Hesensku-Darmstadsku a Nasavsku a Eichsfeld s Erfurtem Pruskému království. Dalbergovi se povedlo udržet Aschaffenburgské oblasti a přeměnil je na Aschaffenburské knížectví. V roce 1810 spojil Dalberg Aschaffenburg, Frankfurt, Wetzlar, Hanau a Fuldu a vytvořil nové Velkovévodství frankfurtské. Nicméně Dalberg v roce 1813 rezignoval a Vídeňský kongres rozdělil jeho území v roce 1815 mezi Bavorské království, Hesenské kurfiřství, velkovévodství Hesenské a Svobodné město Frankfurt.  Novodobá římskokatolická mohučská diecéze byla založena roku 1802 ve chvíli, kdy Mohuč ztratila svůj statut arcidiecéze a stala se pouhou diecézí na území Francie. Roku 1814 byla jeho jurisdikce rozšířena i nad územím Hesensko-Darmstadtska. Od té doby měla dva kardinály a prostřednictvím různých konkordát jí bylo umožněno ponechat si středověkou tradici volby katedrální kapituly a volby biskupa.

Mohučské kurfiřtství (německy: "Kurfürstentum Mainz" nebo "Kurmainz", latinsky: "Electoratus Moguntinus") byl nejprestižnější a nejvlivnější ze států Svaté říše římské, a to od svého vzniku v 8. století až do svého zániku začátkem 19. století. Arcibiskup mohučský byl v římskokatolické hierarchii německým primasem (Primas Germaniae), tuto čestnou funkci se mu ale čas od času pokoušeli uzmout ostatní arcibiskupové. Ve Svaté říši římské existovala ještě dvě další církevní knížectví-kurfiřtství, a to Kolínské a Trevírské.

The Electorate of Mainz ( or ', ), previously known in English as Mentz and by its French name Mayence, was one of the most prestigious and influential states of the Holy Roman Empire. In the Roman Catholic hierarchy, the Archbishop-Elector of Mainz was the Primate of Germany ('), a purely honorary dignity that was unsuccessfully claimed from time to time by other archbishops. There were only two other ecclesiastical Prince-electors in the Empire: the Electorate of Cologne and the Electorate of Trier.


Situace před bitvou.

Silné pruské vojsko, které do té doby ještě nezakusilo hořkost porážky, se během několika málo týdnů probilo až k Praze, kterou oblehlo. Marie Terezie proto pověřila velením posledního silného a operace schopného habsburského vojenského uskupení jednoho ze svých nejlepších vojevůdců, polního maršála Leopolda Dauna a vyslala ho do Čech, aby vyprostil těžce zkoušenou pražskou posádku. V případě neúspěchu by už neměla habsburská monarchie nic, čím by mohla čelit pruskému postupu, třebas na samotnou Vídeň, Rakousko by bylo na kolenou a Fridrich II. by si mohl klást jakékoliv podmínky. Další rakouská porážka by také vážně narušila integritu a mocenské postavení celého soustátí.

Pruská armáda.

Po sérii vítězství se pruské armádě podařilo obklíčit a izolovat v Praze 40 000 rakouských vojáků. Část pruské armády začala Prahu obléhat a část pokračovala v postupu dále do nitra Čech. Podařilo se jí dobýt Kolín, kde se na nějaký čas usadila. Poté, co se Prusové dozvěděli o postupující rakouské armádě, město opustili a přesunuli se do prostoru jižně od Kouřimi, kde se spojili se sborem krále Fridricha II.

Rakouská armáda.

Po shromáždění rakouské rezervní armády, posledního vojenského uskupení, které monarchie mohla postavit do pole a přitom doufat v úspěch ve střetnutí s protivníkem, požadovala Marie Terezie po maršálu Daunovi ráznou akci a co nejrychlejší osvobození Prahy. Daun však varoval před bezhlavým útokem a raději zvolil opatrnější taktiku. Pro místo střetu si vybral okolí Kolína, kraj, kde absolvoval vojenské cvičení a který dobře znal. I přes početní převahu nad nepřítelem zvolil defenzivní taktiku a zaujal výhodnou obrannou pozici na výšinách poblíž obce Křečhoř.

Průběh bitvy.

18. června 1757 kolem 5. hodiny ráno vyrazily pruské pluky směrem na Plaňany, které rychle padly. V následném střetu pak byl poražen rakouský předvoj a donucen k ústupu. Počátečním pruským úspěchem tak začalo střetnutí plné nečekaných zvratů.  Po rychlém postupu však král Fridrich II. útok zastavil a vyčkával, co udělá početně silnější nepřítel. Maršál Daun Fridrichova zaváhání využil k přeskupení svých jednotek a posílení obranných pozic. Podařilo se mu také prohlédnout Fridrichův plán, jehož cílem bylo pravé křídlo rakouských sil. Na jeho podporu vyslal své jezdectvo, které zaujalo pozice na kopcích v okolí.  Pruský postup byl obnoven ve 14 hodin útokem přímo na Křečhoř. Po úporném boji se ho Prusům nakonec podařilo zmocnit a rakouské voje couvly. Daun spěšně posílil ty jednotky v okolí Křečhoře, které byly bezprostředně ohroženy. Tím zabránil celkovému obchvatu svých sil. Ačkoliv situace byla stále nerozhodná a Prusové si pořád udržovali iniciativu, byla čím dál tím více patrná početní převaha rakouských vojsk. Kolem sedmé hodiny večerní dosáhl pruský nápor svého vrcholu, tentokrát se Fridrich II. snažil roztáhnout svůj útok do šíře, avšak byl znovu s vypětím všech sil odražen. Ve chvíli, kdy Leopold Daun poznal, že pruský tlak polevuje, dal signál svému jezdectvu ke zteči. To za součinnosti s pěchotou rozbilo pruské linie a obrátilo nepřítele na ústup. V té chvíli Fridrich II. s vědomím, že bitva je ztracena, opustil bojiště, aniž by předal velení svým generálům. Jednotliví velitelé tak ustupovali dle vlastního uvážení. Díky tvrdému výcviku a disciplinovanosti pruských vojáků se většině sil podařilo z boje vyvázat a ustoupit. Vzhledem k nastalé tmě a nedostatku munice se Daun neodvážil nepřítele pronásledovat a spokojil se s výsledkem, kterého dosáhl na bojišti.  V bitvě se vyznamenali dragouni z valonského pluku prince de Ligne, jehož příslušníci se rekrutovali z Rakouského Nizozemí. Útok dragounů z pluku de Ligne, kterým se pro jejich mládí přezdívalo „holobrádci“, povzbudil i ostatní rakouské jednotky a způsobil rozhodující zvrat v průběhu kolínské bitvy.

Výsledek bitvy.

Na pláních kolem Kolína nalezlo smrt nebo bylo raněno či zajato na pruské straně 13 398 vojáků a 396 důstojníků (tj. 41% z celkového počtu), na rakouské straně 8 629 mužů a 359 důstojníků (tj. 20% z celkového počtu).

Důsledky bitvy.

Co do počtu zúčastněných i mrtvých vojáků se jednalo o jednu z největších bitev sedmiletého konfliktu a svým významem o jednu z nejdůležitějších. Rakouské armádě se podařilo získat zpět pošramocenou pověst a monarchie mohla zahájit nový zápas o nadvládu nad Slezskem.  Fridrich II. bezprostředně po porážce ukončil obléhání Prahy a urychleně stáhl celou svou armádou z Čech. Na přesrok se sice Prusové do Čech vrátili, ale byli znovu poraženi, tentokrát jiným slavným rakouským vojevůdcem Gideonem Laudonem. V tu chvíli vstoupila na scénu vojska rakouského spojence, Ruského impéria, která napadla Prusko z východu. V nastalé šňůře bitev bylo Prusko donuceno svést boj nejen o zachování svého mocenského postavení, ale i o svou existenci.

Pomníky a vzpomínkové akce.

V okolí Kolína stojí několik staveb, připomínající velké střetnutí. Na vrchu Bedřichov stojí od roku 1841 kamenný obelisk, Boží muka nedaleko Červených Peček byla vystavěna na místě hromadného hrobu pruských vojáků a u Lošan je tzv. Kolovratův pomník. Další menší pomníky, obelisky a kameny s pamětními deskami jsou rozsety po celém okolí. Asi největší monument stojí u vesnice Křečhoř, místě nejprudších bojů. Byl vystavěn v roce 1899 dle návrhu architekta Václava Weinzettla sochařem Mořicem Černilem.  Na připomínku slavného vítězství habsburské armády, v jejíž řadách bojovalo i mnoho Čechů, se v Kolíně i jeho okolí koná mnoho vzpomínkových akcí včetně pravidelných rekonstrukcí.  V červnu 2017, v rámci oslav 260. výročí bitvy u Kolína byla v "Regionálním muzeu v Kolíně" (ve zrekonstruovaném Veigertovském domě) otevřena nová expozice s názvem "Bitva u Kolína: osobnosti, dělostřelecká reforma a Vojenský řád Marie Terezie". Nová expozice je prezentována na mnohem větší ploše (několik desítek čtverečních metrů) než byla původní a zabírá zhruba šestinu celkové výstavní plochy muzea. Jak napovídá již název, věnuje se nejen samotné bitvě, ale také událostem s ní spojeným, především reformou císařsko-královského dělostřelectva, kterou uskutečnil polní maršál Josef Václav z Lichtenštejna. Právě tato reforma měla pro bitvu u Kolína klíčovou roli. Zčásti byly využity předměty ze staré expozice, ale velkou část tvoří nové exponáty. Největším exponátem je nový interaktivní model bitvy.

Bitva u Kolína proběhla 18. června 1757, kdy se nedaleko Kolína střetla vojska pruského krále Fridricha II. s rakouskou armádou polního maršála Leopolda Dauna, posílenou o saské jezdecké pluky. Zpočátku nerozhodná bitva skončila vítězstvím početně silnější rakouské armády. Její výsledek přiměl pruskou armádu ukončit obléhání Prahy a měl rozhodující vliv na další průběh sedmileté války.

The Battle of Kolín on 18 June 1757 saw 44,000 Austrians under Count von Daun defeat 32,000 Prussians under Frederick the Great during the Third Silesian War (Seven Years' War). The Prussians lost nearly 14,000 men, while the Austrians lost 8,000 men.