Historie.

Zrod snowshoe byl v podstatě náhodný, když v roce 1960 kočka americké chovatelky Dorothy Hinds-Daughertyové porodila v jednom z vrhů několik koťat s bílými tlapkami a tzv. odznaky po těle. Takto zbarvená koťata se chovatelce zalíbila a začala se věnovat dalšímu chovu. Chovatelé siamských koček takto zkřížené plemeno zpočátku odmítali, proto byla snowshoe u chovatelských organizací uznávána nejprve pouze jako experimentální plemeno. Až roku 1983 byla oficiálně uznána organizací CFF (Cat Fanciers Federation). V roce 1990 plemeno uznala největší severoamerická chovatelská organizace CFA (Cat Fanciers' Association). Největší evropská chovatelská organizace FIFe (Fédération Inrnationale Feline) plemeno oficiálně uznala až v roce 2004. Plemeno je populární především v USA, Spojeném království a Německu. Několik plemenných koček je chováno i v Česku.

Vzhled.

Snowshoe je středně velká kočka elegantního vzhledu. Tělo je dlouhé a pevné, silné a svalnaté. Dobře vyvážené. Hlava má tvar širokého, po stranách lehce zaobleného klínu. Lícní kosti jsou vysoko posazené, nos je přímý. Uši jsou u báze široké, jejich špičky lehce zaoblené, dodávají kočce ostražitý vzhled. Oči tvaru vlašského ořechu jsou jasně modré, jiskřivé. Zadní nohy jsou o něco delší než přední. Tlapky jsou malé, oválné. Ocas je středně dlouhý až dlouhý, směrem ke špičce se lehce zužuje. Tělo, nohy a hlava jsou vzájemně dobře proporčně vyvážené. Kočka nesmí vykazovat typovou podobnost se siamskými kočkami.

Srst a barva.

Srst je krátká až středně dlouhá bez zřetelné podsady. Odznaky musí být jasně zřetelné. Typické pro tuto kočku jsou bílé "ponožky" na všech končetinách. Na předních nohou smí zasahovat nejvýše doprostřed nohou, na zadních nohou pak doprostřed stehen.  Jsou uznávány veškeré barevné variety koček s odznaky.

Snowshoe je plemeno kočky domácí. Vzniklo v 60. letech zkřížením americké krátkosrsté a siamské kočky. Snowshoe jsou velmi citlivé kočky, které vyžadují klid, přitom jsou však velmi živé a dobrodružné, také jsou zvědavé a inteligentní.

The Snowshoe is a breed of cat originating in the United States of America in the 1960s. Snowshoes were first produced in Philadelphia when a Siamese breeder's cat gave birth to three kittens with white feet. The breeder, Dorothy Hinds-Daugherty, then began a breeding program to produce what were originally called "Silver Laces", crossing the strangely marked Siamese cats with bi-color American Shorthair cats and other breeds. When Hinds-Daugherty left the program, Vikki Olander began working with the cats and recruited new breeders, as well as worked towards full recognition within cat associations. Despite having existed for 45 years, Snowshoes are rare due to the difficulty of reproducing the correct coat markings. The marks are based on recessive genes for color points and on the co-dominant but variably-expressed piebald pattern gene, making it difficult to predict the appearance of offspring.


Problémy v říši.

Belsazarův otec měl mnoho nepřátel, kteří usilovali o jeho pád. Babylónské kněžstvo boha Marduka stálo v opozici, zřejmě kvůli zanedbávání Mardukova kultu, a v říši navíc panovala ekonomická nestabilita. Nabonid tyto problémy zanedbával a raději odešel z Babylónu. Nechal si postavit nový palác v oáze Tajmá, ve kterém od té chvíle sídlil. V Babylónu za něj řídil státní povinnosti princ Belsazar. Mezitím však perský král Kýros II. porazil médského krále Astyaga, kterému do té doby byl vazalem, a také dobyl hlavní médské město Ekbatanu. Roku 546 př. Kr. dobyl též Lýdii a krátce poté lýdské město Sardy. Nabonid se ze strachu před Kýrem vrátil do Babylónu. Když však Peršané zaútočili na Mezopotámii, její obyvatelé je naopak vítali a otevírali jim brány. Nabonida zajali, avšak není jisté, co s ním provedli dále. Co se stalo s Belsazarem, není známo.

Nabonid a Belsazar v Bibli.

Starozákonní Kniha Daniel zmiňuje oba vládce, otce i syna. Belsazarovi připisuje nestřídmost a aroganci před Hospodinem, když rozkázal pít ze zlatého a stříbrného nádobí, které jeho předchůdce (v Bibli: otec) Nabuchodonozor (Nebukadnesar II.) vynesl z jeruzalémského Chrámu.  5. kapitola starozákonní knihy Daniel popisuje, jak se během opulentní slavnosti zjevily lidské prsty, které na zeď napsaly jakési nesrozumitelné znaky. Žádní kejklíři ani hvězdopravci nedokázali jejich smysl králi vysvětlit, až přišel prorok Daniel, který je rozšifroval.  Historicky vzato není vůbec známo, co se s Belsazarem po pádu Novobabylonské říše stalo, ale předpokládá se, že padl. Starozákonní prorok Daniel, který působil na babylónském dvoře již od dob krále Nebukadnesara II., předpověděl Belsazarovi smrt. Poté, co roku 539 př. Kr. Novobabylónská říše zanikla, se vlády nad Babylónem ujal Dareios Médský, jehož existence není prozatím jinými historickými prameny doložena. Avšak i v případě samotného Belsazara nebyla jeho totožnost dlouho známa a byl pokládán za fiktivní postavu a výmysl pisatele biblické knihy "Daniel".  Téma Belsazarovy hostiny se promítlo také do umění. Nizozemský malíř Rembrandt Harmenszoon van Rijn vytvořil velice známý obraz "Belsazarova hostina" a Robert Schumann napsal skladbu "Belsatzar" (Op. 57).

Možné podoby jména.

V různých překladech Bible a také v odborné literatuře se uvádí různé podoby Belšazarova jména.

Bél-šar-usur, známější jako Belšazar (také Belšasar, Belsazar, Balsazar či Bél-šarra-usur) byl korunní princ a syn posledního novobabylonského krále Nabonida. Žil v polovině 6. století př. Kr. a od čtvrtého roku vlády svého otce byl zapojován do výkonu vladařských povinností. Měl se po svém otci stát králem, k čemuž ale kvůli perské expanzi nedošlo.

Belshazzar (;, "Bēlšaʾṣṣar", Greek: Βαλτάζαρ, "Baltázar", from Akkadian: <unk>, "Bēl-šar-uṣur", meaning "Bel protect the king") was the eldest son of Nabonidus, the last king of the Neo-Babylonian empire, and regent for his father during the latter's prolonged absence from the city. He may have been killed when Babylon fell to the Persians in 539 BCE.


Život.

Bazin se narodil v Angers, v departmentu Maine-et-Loire. Pocházel z katolické buržoasní rodiny. Jeho prastrýcem byl spisovatel René Bazin. Hervé měl pohnuté dětství. Otec byl právníkem a po několik let vyučoval na univerzitě v Hanoji, která byla součástí francouzské Indočíny. Hervého svěřili rodiče na výchovu babičce. Po její smrti převzaly Bazinovu výchovu různé katolické koleje. Ze všech byl postupně vyloučen. Nakonec, byl poslán na vojenskou akademii Prytanée National Militaire, odkud byl rovněž vyloučen pro neschopnost. Byl v opozici vůči své autoritativní matce, odmítal katolickou výchovu, mnohokrát utekl z domova. Ve dvaceti letech se svou rodinou přerušil styky.  Několikrát se léčil v psychiatrických léčebnách. Po rozchodu s rodinou prošel několika zaměstnáními: pracoval na poště, v bance, v advokátní kanceláři, v továrně, jako komorník, obchodní zástupce, ale nikde neuspěl. Nakonec se usadil v Paříži a na Sorbonně vystudoval dějiny dějiny literatury. Patnáct let psal bez většího ohlasu básně. Roku 1946 založil literární revue "La Coquille" (Skořápka), které však vyšlo jen osm svazků. Prorazit se mu podařilo teprve v roce 1947, kdy za sbírku "Jour" (Den) získal Apollinairovu cenu. Na radu Paula Valéryho se ale začal věnovat próze. Hned první román "Vipère au poing" (Se zmijí v hrsti), v níž vylíčil konflikt dětí s jejich despotickou matkou, mu získal uznání. Román byl dvakrát zfilmován: V roce 1971 pro televizi a roku 2004 ho Philippe de Broca natočil jako celovečerní film.  Poté se už Bazin stal uznávaným romanopiscem. Roku 1957 obdržel Velkou cenu Monaka; o rok později byl zvolen do l’Académie Goncourt (Akademie Goncourtů), jejímž presidentem se stal roku 1973. Bazin několikrát projel Evropu, byl v severní Africe, třikrát na delší dobu pobýval v Kanadě. V roce 1962 navštívil Sovětský svaz. Bazin se angažoval v mírovém hnutí a sympatizoval s Francouzskou komunistickou stranou. Roku 1979 převzal v Německé demokratické republice Leninovu mírovou cenu. V roce 1995 daroval svou literární pozůstalost městu Nancy a o rok později zemřel ve svém rodišti v Angers. Bazin byl čtyřikrát ženatý, se svými manželkami měl 7 dětí.

Hervé Bazin (7. dubna 1911 Angers – 17. února 1996 tamtéž) byl francouzský spisovatel. Jeho romány se často týkají autobiografických témat, jakými byla revolta mládeže proti životním hodnotám establišmentu a nefunkční rodina.

Hervé Bazin (; 17 April 191117 February 1996) was a French writer, whose best-known novels covered semi-autobiographical topics of teenage rebellion and dysfunctional families.


Život.

Byl nejstarší z pěti synů tiskaře. Od osmnácti měsíců do jedenácti let byl umístěn v klášterním ústavu a v různých chlapeckých penzionátech. Od roku 1940 žil u rodičů, vystudoval gymnázium, poté navštěvoval sochařskou třídu výtvarné akademie a divadelní akademii v Gentu.  V 50. letech se stal členem umělecké skupiny "CoBrA". Tři roky (1950-1953) žil v Paříži, kde se stýkal se surrealisty a existencialisty. Poté žil v Římě, od roku 1955 v Gentu, v 70. letech načas v Amsterdamu.  Roku 1979 získal nizozemskou cenu Constantijn Huygensprijs, v roce 1986 Cenu nizozemského písemnictví.  Proslul svými vztahy s populárními herečkami. V letech 1955-65 žil s herečkou Elly Overzierovou. V roce 1970 se seznámil s nizozemskou herečkou Kitty Courboisovou (o tomto vztahu napsal knihu "Het jaar van de kleft"; "Rok raka"). Později žil s nizozemskou herečkou Sylvií Kristelovou, známou z erotického trháku "Emanuelle".  Na konci života trpěl Alzheimerovou chorobou a v březnu 2008 se rozhodl ukončit život eutanazii.

Dílo.

V roce 1947 vydal první sbírku experimentální poezie nazvanou "Kleine reeks" ("Malá řada"). Roku 1950 vydal první román, poprvé pod názvem "De eendenjacht" ("Lov na kachny"), později jako "De Metsiers" ("Metsiersové"). Známým se stal roku 1952 díky románu "De Hondsdagen" ("Psí dny"), který zaznamenal velký úspěch. Roku 1955 napsal svou první divadelní hru "Een bruid in de morgen" ("Jitřní nevěsta"). Roku 1965 debutoval i jako filmový scenárista a režisér – natočil film "De Vijande"n ("Nepřátelé"). V roce 1969 představil divadelní hru "Vrijdag" ("Pátek"). Zdaleka největšího ohlasu mezinárodního dosáhl však až roku 1983 knihou "Het verdriet van België" ("Smutek Belgie").

Hugo Claus (5. duben 1929, Bruggy – 19. březen 2008, Antverpy) byl belgický spisovatel vlámské národnosti, známý svým zvláštním jazykem, v němž spisovnou nizozemštinu obohacují prvky různých vlámských nářečí. Proslavil ho román "Smutek Belgie".

Hugo Maurice Julien Claus (; 5 April 1929 – 19 March 2008) was a leading Belgian author who published under his own name as well as various pseudonyms. Claus' literary contributions spanned the genres of drama, the novel, and poetry; he also left a legacy as a painter and film director. He wrote primarily in Dutch, although he also wrote some poetry in English.


Využití.

Vyrovnávací paměť je většinou používána pro propojení komunikace procesoru se vstupně/výstupními zařízeními, jako například s pevným diskem. Dále pak při posílání nebo přijímání dat z počítačové sítě nebo při přehrávání zvuku (dávkové čtení z disku a souvislý přísun dat do zvukové karty). Princip je podobný jako u fronty na horskou dráhu v zábavním parku. Lidé k horské dráze přicházejí různým tempem, ale stejně musí čekat, než si budou moci všichni nastoupit (než kabinka přijede a je naplněna). Místo, kde lidé ve frontě čekají, je tedy něco jako vyrovnávací paměť: dočasné místo, kde lidé těšící se na jízdu čekají, až bude dostupná. Vyrovnávací paměť většinou používá frontu FIFO (první dovnitř, první ven), která zachovává pořadí dat, ve kterém dorazila. Pro komunikaci mezi procesy se v unixové rouře používá kruhový buffer, který odstraňuje neustálé přesouvání dat uvnitř vyrovnávací paměti.

Buffer v telekomunikacích.

Používání bufferu v telekomunikacích má běžně za účel kompenzovat rozdíl v rychlosti toku dat při přenosu dat z jednoho zařízení do druhého.  Buffer se používá k mnoha různým účelům, například:

Buffer versus cache.

Cache často také slouží jako buffer a naopak. Nicméně cache pracuje na předpokladu, že z ní budou stejná data čtena několikrát, že zapsaná data budou brzy přečtena a že je vysoká šance na spojení zapisovaných nebo čtených dat do jednoho většího bloku. Její jediný účel je redukovat počet přístupů do pomalejšího zařízení. Cache je také obvykle abstraktní vrstva, která je navržena jako neviditelná. Disková a souborová cache si udržují statistiky o obsažených datech a ukládají data během dob nečinnosti ve zpětně zapisujícím režimu. Buffer nic z toho nedělá.  Buffer se v první řadě používá pro vstup, výstup a někdy i na dočasné uložení dat, která jsou buď předávána dalším médiím, nebo dat, která jsou modifikována nesekvenčním způsobem před zapsáním (nebo čtením) sekvenčním způsobem. Například:

Historie.

Prvního použití se vyrovnávací paměť dočkala ve formě tiskové vyrovnávací paměti Outscriber navržené průkopníkem ve zpracování obrazu Russelem A. Kirschem pro počítač SEAC v roce 1952. Jedním z vážných problémů při návrhu automatických digitálních počítačů byla nutnost získat vypočítané výsledky z přístroje v natolik krátkém čase, aby nedošlo ke zpoždění dalšího postupu výpočtů. Ve většině úloh, které musel počítač řešit, bylo množství výstupních dat relativně velké – tak velké, že by bylo vysoce neefektivní nutit počítač čekat než budou tato data vytištěna na tehdejších tiskárnách. Tento problém byl v SEAC vyřešen umístěním magnetických záznamových zařízení na výstup. Tato zařízení jsou schopná zaznamenávat data z počítače až 100x rychleji než elektronický psací stroj. Díky tomu je dosaženo větší efektivnosti v zaznamenávání výstupních dat. Později může být proveden převod z magnetického záznamového zařízení do tiskárny bez zatěžování procesoru hlavního počítače.

Vyrovnávací paměť () je v informatice část paměti, která je určena pro dočasné uchování dat před jejich přesunem na jiné místo. Typicky jsou do vyrovnávací paměti kopírována data, která přichází ze vstupního zařízení (klávesnice, optické mechaniky), nebo do ní jsou umísťována data, která jsou určena pro výstupní zařízení (tiskárnu, pevný disk). Je nasazována pro vyrovnání rozdílu mezi rychlostí přijímání dat a rychlostí jejich zpracovávání, nebo v případě, že jsou tyto rychlosti variabilní. Vyrovnávací paměť může být použita i při komunikaci mezi procesy. Implementována může být pomocí hardware, nebo softwarově (jako fronta FIFO).

In computer science, a data buffer (or just buffer) is a region of a physical memory storage used to temporarily store data while it is being moved from one place to another. Typically, the data is stored in a buffer as it is retrieved from an input device (such as a microphone) or just before it is sent to an output device (such as speakers). However, a buffer may be used when moving data between processes within a computer. This is comparable to buffers in telecommunication. Buffers can be implemented in a fixed memory location in hardware—or by using a virtual data buffer in software, pointing at a location in the physical memory. In all cases, the data stored in a data buffer are stored on a physical storage medium. A majority of buffers are implemented in software, which typically use the faster RAM to store temporary data, due to the much faster access time compared with hard disk drives. Buffers are typically used when there is a difference between the rate at which data is received and the rate at which it can be processed, or in the case that these rates are variable, for example in a printer spooler or in online video streaming. In the distributed computing environment, data buffer is often implemented in the form of burst buffer that provides distributed buffering service.


Text.

Alas, my love, you do me wrong,
To cast me off discourteously.
For I have loved you well and long,
Delighting in your company.

Chorus:
Greensleeves was all my joy
Greensleeves was my delight,
Greensleeves was my heart of gold,
And who but my lady greensleeves.

Your vows you've broken, like my heart,
Oh, why did you so enrapture me?
Now I remain in a world apart
But my heart remains in captivity.

chorus

I have been ready at your hand,
To grant whatever you would crave,
I have both wagered life and land,
Your love and good-will for to have.

chorus

If you intend thus to disdain,
It does the more enrapture me,
And even so, I still remain
A lover in captivity.

chorus

My men were clothed all in green,
And they did ever wait on thee;
All this was gallant to be seen,
And yet thou wouldst not love me.

chorus

Thou couldst desire no earthly thing,
but still thou hadst it readily.
Thy music still to play and sing;
And yet thou wouldst not love me.

chorus

Well, I will pray to God on high,
that thou my constancy mayst see,
And that yet once before I die,
Thou wilt vouchsafe to love me.

chorus

Ah, Greensleeves, now farewell, adieu,
To God I pray to prosper thee,
For I am still thy lover true,
Come once again and love me.

chorus
  Český překlad  Zelené rukávce

Bohužel, má lásko, ničíte mne,
nezdvořilým odmítáním.
Protože vás miluji velmi a dlouho,
nacházím potěšení ve vaší společnosti.

Refrén:
Zelené rukávce jsou vší mou radostí
zelené rukávce jsou mým potěšením,
zelené rukávce jsou mému srdci drahé,
a nikdo jen má dáma se zelenými rukávci.

Své sliby jste zničila, jako mé srdce,
ach, proč jste mě tak okouzlila?
Nyní zůstávám stranou světa
ale mé srdce zůstává v zajetí.

refrén

Jsem připraven do vašich rukou,
dát cokoli, po čem byste toužila,
dát v sázku jak život tak majetek,
abych měl vaši lásku a přízeň.

refrén

Máte-li v úmyslu tak pohrdat,
tím víc mne to okouzluje,
a i nadále zůstávám
milencem v zajetí.

refrén

Všichny své lidi jsem oblékl do zelené,
a oni se stále na tebe čekali;
To vše bylo považováno za galantní,
a přesto mě stále nemiluješ.

refrén

Nemůžeš toužit po žádné pozemské věci,
klidně a snadno bys ji měla.
Tobě pořád hrají a zpívají
a přesto mě stále nemiluješ.

refrén

Budu se modlit k Bohu na nebi,
abys mou stálost viděla,
a abys ještě než zemřu,
udělila mi výsadu své lásky.

refrén

Ach, zelené rukávce, nyní sbohem, adieu,
k Bohu se modlím, aby se ti dařilo
neboť jsem pořád tvůj opravdový milenec,
Přijď opět a miluj mě.
refrén

České texty.

České texty inspirované původním textem písně Greensleeves:  České texty inspirované textem vánoční koledy "What Child Is This?":

Greensleeves je anglická lidová píseň. Autor je neznámý, přesněji řečeno nejistý. Píseň byla poprvé zaregistrována Richardem Jonesem v září 1580. Občas bývá považována za irskou lidovou. Někdy bývá připisována anglickému králi Jindřichu VIII., podle italského stylu kompozice se ale spíš dá usuzovat na vznik v době alžbětinské renesance. Je zmíněna i v Shakespeareových Veselých paničkách windsorských. Dnes je to asi nejznámější anglická skladba své epochy. Dočkala se řady dobových i moderních interpretací. Na melodii písně Greensleeves se zpívá také text vánoční koledy What Child Is This?, napsaný Williamem Chattertonem Dixem v roce 1865. Ve Spojeném království, Austrálii a Novém Zélandu je její melodie populární jako standardní vyzvánění zmrzlinářských vozů.

"Greensleeves" is a traditional English folk song. A broadside ballad by the name "A Newe Northen Dittye of ye Ladye Greene Sleves" was registered by Richard Jones at the London Stationer's Company in September 1580, and the tune is found in several late-16th-century and early-17th-century sources, such as "Ballet's MS Lute Book" and "Het Luitboek van Thysius", as well as various manuscripts preserved in the Seeley Historical Library in the University of Cambridge.


Původní situace.

Poté co Gerrit Rietveld provedl na zakázku přestavby různých objektů, byl dům Rietvelda a Schröderové jeho prvním návrhem na zcela nový obytný dům včetně interiéru. Byl navržen v úzké spolupráci se zadavatelkou a jedinou stálou obyvatelkou domu, Truus Schröder-Schräderovou. Ta se chtěla po smrti manžela v roce 1923 původně přestěhovat z Utrechtu do Amsterdamu, aby mohla bydlet poblíž své sestry. Požádala Rietvelda,aby pro ni a její tři děti pomohl hledat vhodný dům, ale ani jeden z nich nemohl nic vhodného najít. Nakonec jí proto Rietveld navrhl, aby dům postavila. Každý zvlášť tedy začali hledat vhodnou parcelu a shodli se na parcele na ulici Prins Hendriklaan v Utrechtu. Ta se tehdy nacházela na okraji města těsně vedle domu se čtyřmi byty a na druhé straně sousedila s nezastavěným polderem.

Výchozí myšlenky.

Po prvním Rietveldově návrhu, který Schröderová neschválila, oba pokračovali v navrhování na základě představ, které Schröderová měla ohledně bydlení. Jejich podstatou byla střízlivost a myšlenka žít plně, ne odžít si. Jedním z aspektů této představy byl pocit svobody, který Schröderová zažila, když jednou v bytě své přítelkyně vystoupala po schodech do patra nebo až na půdu a který definovala jako doslovné odpoutání se od všeho pozemského. Tuto myšlenku můžeme rozeznat i v rozmístění obytných prostor. Obývací pokoj a ložnice jsou umístěny v poschodí. Schröderová také chtěla, aby ve všech místnostech byla napojena voda, plyn a elektřina, aby v nich byl prostor pro postel a dveře směrem ven. To došlo později využití, když byly pokoje v přízemí pronajímány studentům.  Rietveld rád tohoto návrhu využil k tomu, aby do praxe převedl základní myšlenky hnutí De Stijl týkající se architektury, tak jak byly prezentovány na výstavě v galerii L’Effort Moderne v Paříži. Tyto myšlenky se dají objasnit na základě některých bodů z manifestu “K obrazotvorné architektuře” Theo van Doesburga, který vyšel v čísle 6/7 časopisu "De Stijl" (vydaného u příležitosti zmiňované pařížské výstavy) ve stejném roce, jako byl dokončen dům:  "8. Půdorys - Nová architektura prolomila stěny a tím zničila oddělenost venkovního a vnitřního prostoru. Stěny už nic nenesou; jejich funkce je omezena na opornou. Díky tomu vzniká nový, otevřený půdorys, zcela rozdílný od klasického, zde se prolínají vnitřní a vnější prostory."  Rietveld vytvořil v poschodí domu variabilní prostor využitím posuvných stěn místo pevných.  "11. Nová architektura je proti kubusu, což znamená že se nesnaží poskládat různé funkční prostorové buňky do jedné uzavřené kostky, ale vychyluje funkční prostorové buňky (jako markýzu/plochy žaluzií??, plochy balkonů atd.) ze středu kubusu směrem ven, díky čemuž vstupují do otevřeného prostoru výška, šířka, hloubka a čas ve zcela novém plastickém výrazu. Tak získává architektura (pokud to je konstrukčně možné - ať si stavitelé poradí!) víceméně vznášející se charakter, který se, přeneseně řečeno, staví proti gravitační síle přírody."  "13. V protikladu k frontálnosti ctěné strnulým, statickým chápáním života, nabízí nová architektura plastické bohatství všestranných časově-prostorových pochodů."

Návrh.

Maketa domu  Poté co Rietveld a Schröderová společně určili půdorysy všech prostor, začal Rietveld se druhým návrhem. Ani z tohoto návrhu nebyla Schröderová nadšená: byla to obdélníková masa s děrami (okny), jejíž objem ještě pořád dominoval okenním částem. Rietveld tím byl motivován, aby přišel ještě s dalším návrhem, nejprve jenom s náčrtem. Na tomto náčrtu je vidět opak druhého návrhu: přechody z vnitřku ven, které jsou obklopeny systémem horizontálních a vertikálních prvků. Tuto verzi už Schröderová schválila a Rietveld ji dále rozpracoval.

Stavební povolení.

Technický výkres, který Rietveld poté vyhotovil aby získal stavební povolení, ukazuje něco úplně jiného, než co on a Schröderová měli na mysli: prostory v přízemí byly vyplněny vším potřebným zařízením jako u běžných domů. Návrh horního poschodí, který je ve výkresu označen jako půda, neprozrazuje, že se jedná o různé prostory s posuvnými stěnami mezi nimi. Rietveld prozradil, že vedle tohoto triku použil k získání stavebního povolení ještě další: v nákresu domu v pohledu ze strany vyplnil linku střechy vedlejšího domu vertikálním šrafováním jako arkýř. Ta ovšem měla být vyšrafována horizontálně, což naznačuje cihlovou zeď. Později vtipkoval, že tuto chybu udělal schválně, aby vzbudil dojem, že také jeho dům má šikmou střechu, zatímco v ostatních dvou pohledech samozřejmě žádná šikmá střecha vidět není. Stavební povolení bylo nakonec uděleno bez dalších povinností nebo požadavků.

Provedení.

Z pracovních nákresů, které Rietveld vyhotovil těsně před a během stavby domu vyplývá, že že sám Rietveld navrhoval nábytek. Při stavbě je totiž zvykem dělat nákresy v měřítku 1:1 nebo 1:20, ale Rietveld je udělal v měřítku 1:10 a 1:25.  Výkresy, které Rietveld použil pro získání stavebního povolení, jsou ve velké míře totožné s tím, co bylo ve skutečnosti postaveno. Takže jsou tam například na některých místech otočná okna místo výklopných, která byla nakreslena. Mnoho tvarů a detailů bylo také určeno náčrty, které Rietveld udělal na kus lepenky nebo prkna přímo na staveništi. Rietveld byl často přítomen při stavebních pracích a když tam nebyl, někdy se věci nepovedly, protože zedníci nebyli zvyklí na nekonvenční metody, které používal při stavbě toho.  Zpočátku chtěl Rietveld postavit dům z prefabrikovaných betonových panelů. Ukázalo se ale, že by bylo příliš drahé tyto panely vyrábět bez možnosti jejich využití v další sériové výrobě/a pak z nich nechat postavit jen jeden dům. Výsledek je takový, že jenom základy a balkony jsou ze železobetonu, ostatní pevné stavební kusy je zdivo později opatřené omítkou. V patře jsou vedle venkovních zdí přidány i ocelové sloupy, protože zde nejsou žádné vnitřní nosné zdi (a protože plocha střechy je příliš velká aby byla přeložena najednou)

Styl.

Dům je prostý a střízlivý, pouhé seskupení horizontálních a vertikálních ploch. V podrobných plánech, které Rietveld pro tuto stavbu vyhotovil, se často vyskytuje termín “čtvercový”. Zdi musely být “čtvercově” omítnuty, okenní rámy musely být také ve čtvercovém provedení. Také zařízení domu je plně v souladu s převládající formou čtverce: pravé úhly a rovné linie tu udávají tón; Rietveld později navrhl svou slavnou židli ve tvaru písmene Z přímo pro tento interiér. Mnoho pokojů bylo opatřeno vestavěnými skříněmi. Co se týče použití barev je dům na vnější straně zejména střízlivý: uplatňují se pouze bílá a pět různých odstínů šedi. Vevnitř byla použita bohatší škála barev, která je ale přesto omezena na barvy primární.

Současná situace.

Postupem času prošly některé věci na domě a v jeho okolí změnou. V domě byly například umístěny postele navíc, podlahová krytina byla vyměněna za gumu a linoleum, některé skříňky byly odstraněny a nahrazeny novými. Všechny tyto změny považovali Schröderová a Rietveld za nutné pro jejich každodenní život (Rietveld měl svou pracovnu v přízemí domu a po smrti své manželky se ke Schröderové přistěhoval). Krom toho byl v roce 1937 na střeše přistavěn další pokoj (odstraněn v roce 1957), navržený Rietveldem tak, aby paní Schröderová měla více prostoru a soukromí, vzhledem k tomu, že se mnoho lidí chodilo na dům dívat. Tento pokoj byl během dřívější restaurace zbořen. Po smrti Schröderové v roce 1985 dům restauroval Bertus Mulder. Ten dům přivedl zpět do původního stavu, tak, jak ho Rietveld a Schröderová ve dvacátých letech postavili. Okolo domu se udály změny závažnějšího rázu: dříve zde byl ohromný výhled (což byl také důvod proč si Schröderová vybrala právě toto místo), zatímco dnes vede blízko domu čtyřproudá dálnice (Waterlinieweg) s viaduktem nad ulicí Prins Hendriklaan. Protože se tím pádem dům ocitl v jakési prohlubni, byl Rietveld toho názoru, že ztratil svůj význam v daném prostoru a měl by být zbořen. Podchod viaduktu byl po roce 2000 vykachlíčkován modrými vyobrazeními všech židlí, které Rietveld navrhl. Toto umělecké dílo má příhodný název "Sitting in blue" od Berkmana en Janssense.  V roce 2000 se Dům Rietvelda a Schröderové dostal na Seznam památek světového dědictví UNESCO. Nyní je dům provozován utrechtským Centraal Museum. Muzeum zajišťuje prohlídky budovy a shromáždilo také rozsáhlou kolekci Rietveldem navržených kusů nábytku, jejíž část (mimo jiné také proslulá modro-červená židle) je také k vidění v domě Rietvelda a Schröderové.  V roce 2008 se v domě odehrávalo divadelní představení Theatergroep Koper pojednávající o vztahu Rietvelda a Schröderové s názvem "Rietveld: Zitten is een werkwoord" (Rietveld: Sedět je sloveso). Publikum sedělo venku okolo domu se sluchátky a mohlo tak hru sledovat.

Dům Rietvelda a Schröderové je obytný dům navržený Gerritem Rietveldem v letech 1923-1924 ve městě Utrecht. Stavba je zcela realizována v duchu myšlenek uměleckého proudu De Stijl. Rietveld dům navrhl pro Truus Schröder-Schräderovou, která v něm bydlela od ledna roku 1925 do své smrti v roce 1985. Dům se nachází na adrese Prins Hendriklaan 50 ve čtvrti Wilhelminapark a lze ho navštívit v rámci prohlídky. Od roku 2000 je na seznamu světového dědictví UNESCO.

The Rietveld Schröder House () (also known as the Schröder House) in Utrecht (Prins Hendriklaan 50) was built in 1924 by Dutch architect Gerrit Rietveld for Mrs. Truus Schröder-Schräder and her three children.


Pozadí vzniku.

Když v roce 1631 začali nedaleko Madridu stavět královský palác Buen Retiro, uvažovalo se i o výzdobě jeho místností. Ta měla být pojata v duchu velebení úspěchů španělské koruny. Návrhem výzdoby trůnního síně byl pověřen dvorní, tehdy jednatřicetiletý malíř, Diego Velázquez. Po dokončení výstavby síně na stěny umístili dvanáct pláten s historickou tematikou. Autorem jednoho z nich - "Kapitulace Bredy" - byl sám Velázquez.  Na obraze umělec zvěčnil historickou událost, která se odehrála v roce 1625. Obraz zachycuje jedno z mála bojových vítězství, které Španělsko dosáhlo za úpadku své moci v 17. století. Díky tomu toto dílo vzbudilo v zemi mimořádný ohlas. Po několikaměsíční obraně neodolala nizozemská pohraniční pevnost Breda španělskému obléhání a kapitulovala. Akt předávání klíčů od města je námětem obrazu.

Popis díla.

Velázquez se mistrovsky zhostil dokumentování této události, přičemž v jeho podání převládl lidský rozměr nad jednoduchým zachycením podřízení se poraženého vítězi. V centru obrazu stojí proti sobě dva muži: vlevo Oranžský princ Justinus Nasavský, s kloboukem v jedné ruce a s klíči od města v druhé, v uctivém předklonu, připravený pokleknout na pravé koleno před španělským generálem Ambrogio Spinolou.  Obraz nevyzařuje bojovou ani vítěznou atmosféru naopak na diváka působí velmi uvolněně až smírně. Navzdory vítězství španělských zbraní jejich velitel neprojevuje svou nadřazenost, jaká by se od vítězného vojevůdce očekávala. Naopak přátelským položením ruky na princovo rameno a s úsměvem na rtech dává najevo svůj soucit. Z jeho strany jde o velmi vznešený výjev: sám se předklání a pohybem ruky brání Nassauskému, aby před ním poklekl. Soudobý popis díla je velmi výstižný: ""Spinola zdraví a objímá velitele s přátelským pohledem a ještě přátelštějšího slovy, chválíce síle jeho a houževnatost.""  V generálově gestu se zračí mimořádná šlechetnost, se kterou přistupuje k poraženému ne jako k nepříteli, ale jako k člověku, kterému je třeba projevit účast v neštěstí.  Navzdory této ústřední tématu obrazu je očividné autorovo mistrovské zobrazení dvou proti sobě stojících armád. Napravo vítězní Španělé se vztyčenými kopími v pevném, uzavřeném šiku vyjadřujícím sílu jejich vojska. Nalevo, za Justinusem Nasavským stojí jeho vojáci v uvolněnější póze. Pozornost diváka upoutá postava mladíka vlevo, v krátkém bílém kabátě. Se smutkem v očích odvrací zrak od hlavních účastníků děje, dojatý událostí, jejíž svědkem se právě stal. Obě skupiny vojáků jsou pravou galerií portrétů, skutečných i imaginárních.  Pozadí scény dotváří země, ze které je patrné místo děje. Malíř ji přebral z jedné vlámské malby zobrazující dobytí Bredy.

Kapitulace Bredy nebo Předávání klíčů od pevnosti Breda (španělsky. "La rendición de Breda"; jiné názvy: Kopí - šp. "Las Lanza" nebo " El Cuadro de las Lanza") je obraz španělského malíře Diega Velázqueze z let 1634–1635.

La rendición de Breda (English: The Surrender of Breda, also known as Las lanzas – "The Lances") is a painting by the Spanish Golden Age painter Diego Velázquez. It was completed during the years 1634–35, inspired by Velázquez's visit to Italy with Ambrogio Spinola, the Genoese-born Spanish general who conquered Breda on June 5, 1625. The painting depicts the exchange of the key of Breda from the Dutch's possession, to the Spanish.


Život.

Narodil se v sefardské židovské komunitě. Jeho matka Louise Ferro byla původem Italka a otec Marc Cohen vlastnil továrnu na mýdlo. Rodina během jeho dětství, z obavy před pogromy v Řecku, přesídlila do francouzského Marseille, kde si rodiče založili obchod s vejci a olivovým olejem. Albert Cohen tam navštěvoval nejprve soukromou katolickou školu a pak vystudoval Lycée Thiers. V Marseille se také spřátelil s pozdějším slavným francouzským spisovatelem Marcelem Pagnolem. Roku 1914 odjel studovat práva na ženevskou univerzitu do Švýcarska. Po studiích práv vystudoval ještě literaturu. Roku 1919 se stal švýcarským občanem. Téhož roku se oženil s Élisabeth Brocherovou, se kterou měl dceru Myriam. Roku 1925 se stal redaktorem prestižního časopisu "Revue Juive" ("Židovská revue"), kam přispívali i Albert Einstein či Sigmund Freud. V roce 1931, již jako vdovec, se oženil podruhé, ale manželství skončilo rozvodem.  Za 2. světové války odešel nejprve do Bordeaux, později do Londýna. Pracoval pro Židovskou agenturu. V roce 1943 zemřela v Marseille jeho matku a v tomtéž roce potkal Bellu Berkowichovou, která se stala jeho třetí ženou. Roku 1944 začal pracovat pro Mezinárodní komisi pro uprchlíky. Roku 1947 se vrátil do Ženevy. Roku 1957 mu byla nabídnuta funkce izraelského velvyslance, ale odmítl ji s tím, že se chce plně věnovat literatuře.  Od roku 1970 trpěl autor nervovými depresemi a anorexií. Změnil tehdy zásadně způsob svého života a, po vzoru svého přítele Marcela Pagnola, se věnoval uspořádání a propagaci svého díla, které kromě románů obsahovalo i množství novinových článků a zápisků.  Zemřel na zápal plic, 17. října 1981, ve věku 86 let. Je pochovaný na Židovském hřbitově ve Veyrier, blízko Ženevy.

Dílo.

Ve svých románech vytvořil postavu Solala, který byl zjevně autorovým alter egem. Nejznámějším dílem, v němž se Solal objevuje, je novela Belle du Seigneur (Milá Páně), která pojednává o milostném vzplanutí Solala k Ariane Deumeové, nežidovské vdané ženě. Roku 1968 získala novela cenu Francouzské akademie. Roku 1970 za ni obdržel titul rytíře Čestné legie. Literární kritik Joseph Kessel knihu označil za ""centrální román francouzské literatury"". V anketě 100 nejdůležitějších knih 20. století knize čtenáři deníku Le Monde zajistili 32. místo. Autorovo jméno bylo zmiňováno i v souvislosti s Nobelovou cenou, kterou ale nikdy nezískal.

Bibliografie.

Posmrtně vyšlo

Shrnutí.

Albert Cohen byl jedním z největších spisovatelů 20. století. Jeho dílo zrcadlí hlubokou lidskost a také obdiv a lásku k francouzské kultuře a francouzskému jazyku.

Abraham Albert Cohen (16. srpna 1895, Korfu, Řecko – 17. října 1981, Ženeva, Švýcarsko) byl švýcarský spisovatel židovského původu. Psal ve francouzském jazyce.

Albert Cohen (August 16, 1895 – October 17, 1981) was a Greek-born Romaniote Jewish Swiss novelist who wrote in French. He worked as a civil servant for various international organizations, such as the International Labour Organization. He became a Swiss citizen in 1919.


Životopis.

Narodil se ve Vamberku v rodině ředitele školy, sbormistra a varhaníka. Otec jej také vyučoval hudbě, povzbuzoval ve hře na klavír a pomohl mu získat stipendium pro studium na Univerzitě Karlově v Praze.  Ačkoliv obdivoval hudbu W. A. Mozarta, více jej přitahoval romantismus Beethovena. Roku 1813 se přestěhoval do Vídně aby zde mohl studovat právo a doufal, že se zde bude moci setkat s Beethovenem. To se mu jako začínajícímu skladateli skutečně podařilo roku 1814. K dalším význačným hudebníkům a skladatelům, se kterými se setkal patří Louis Spohr, Ignaz Moscheles, Johann Nepomuk Hummel a Franz Schubert s nímž se spřátelil.  Studium práva dokončil roku 1822; poté byl jmenován na místo konceptního praktikanta u dvorské vojenské rady.  Stal se uznávaným skladatelem orchestrální, vokální a klavírní hudby. Roku 1818 se stal dirigentem Spolku přátel hudby ("Gesellschaft der Musikfreunde"). Roku 1822 získal u císařského dvora místo druhého a v roce 1823 prního varhaníka a začal vyučovat hru na klavír. K jeho žákům patřili i lidé z nejvyšších kruhů, především vévoda Zákupský, Napoleon II., zvaný Orlík, syn Napoleona a Marie Luisy.  Onemocněl tuberkulózou, nepomohl ani ozdravný pobyt ve Štýrském Hradci v roce 1824. Zemřel roku 1825 ve věku 34 let. Byl pochován na hřbitově ve Währingu, kde byli později také pohřbeni Franz Schubert a Ludwig van Beethoven. Na místě hřbitova se dnes rozkládá park nesoucí jméno Franze Schuberta. Schubertovy a Beethovenovy ostatky byly později přeneseny na vídeňský ústřední hřbitov ("Zentralfriedhof").

Dílo.

Složil jedinou symfonii. Vznikla roku 1821 a je sepsána v tónině D dur. V minulosti byla přirovnávána k prvním dvěma Beethovenovým symfoniím. Jedná se o raně romantické dílo, jehož bohatá melodická invence našla pokračování v díle Franze Schuberta.  Za svého varhanického působení u císařského dvora složil nepříliš rozsáhlou, avšak vynikající mši B dur. Společně s jeho symfonií a krásnou Houslovou sonátou G dur, op. 5, patří k jeho několika málo nahrávaným dílům.  První doložené použití pojmu "Impromptu" pochází z roku 1817 a má souvislost s jeho dílem; tento výraz tehdy použil časopis "Allgemeine musikalische Zeitung" aby popsal jeho klavírní skladbu. Skladby nazývané impromptu později skládali například Schubert a Chopin.  Na jeho typicky českou pastorální zpěvnost navázali Bedřich Smetana i Antonín Dvořák.

Jan Václav Hugo Voříšek (11. května 1791 Vamberk – 19. listopadu 1825 Vídeň) byl český hudební skladatel, klavírista a varhaník.

Jan Václav Hugo Voříšek (; "Johann Hugo Worzischek", 11 May 1791, in Vamberk, Bohemia – 19 November 1825, in Vienna, Austria) was a Czech composer, pianist and organist.


Historie.

Zrod monarchie (1526–1597).

Ferdinandova unie a vyprovokování Osmanské říše.

Roku 1515 byly mezi Habsburky a Jagellonci uzavřeny vídeňské smlouvy, jejichž součástí bylo dojednání sňatku Ferdinanda Habsburského s Annou Jagellonskou, který proběhl roku 1521. Následujícího roku byly Ferdinandovi bruselskými smlouvami přiřčeny dědičné habsburské země (Dolní a Horní Rakousy, Štýrsko, Korutany, Kraňsko a Tyrolsko), Alsasko a Württembersko.  Když roku 1526 náhle zahynul Ludvík Jagellonský, snažil se Ferdinand I. Habsburský uplatnit dědické právo své manželky na Korunu českou a Uherské království. V Čechách byly Ferdinandovy dědické nároky odmítnuty, avšak byl přijat na základě volby. V ostatních přivtělených zemích Koruny české dědický nárok uznán byl. Obdobný spor o uznání Ferdinandova nároku vznikl i v Uhrách, kde však názorové rozštěpení vedlo k ustavení dvojvládí (druhým uherským králem se stal Jan Zápolský).  Ferdinandova snaha získat moc nad celými Uhrami vojensky vedla nejen k rozštěpení Uher, ale také k vyprovokování Osmanské říše, jejíž armáda v nastalé válce nejen pomohla Zápolskému (který se stal tureckým vazalem) ovládnout Sedmihradsko, ale dokonce roku 1529 oblehla Vídeň a roku 1532 plenila rakouské země. Válečný konflikt pokračoval i po Zápolského smrti, až nakonec Turci roku 1541 dobyli Budín a zřídili na velké části Uher Budínský vilájet. V Sedmihradsku vládl turecký vazal Jan Zikmund Zápolský a Ferdinandovi nakonec zbylo pouze Královské Uhersko.

Myšlenkový svět za prvních Habsburků.

Válka v Uhrách ovšem výrazně zvyšovala Ferdinandovy finanční nároky na stavy, což se nelíbilo zejména českým stavům, které představovaly největší opozici krále v monarchii, obviňovaly krále z vyprovokování války v Uhrách a nebyly příliš ochotny tuto „soukromou záležitost krále v Uhrách“ vojensky či finančně podporovat. Českým stavům se navíc také příčily centralizační a integrační snahy a úsilí o posílení moci krále či rakouských stavů na úkor Koruny české.  Avšak ani v ostatních částech monarchie nebylo postavení katolického krále jednoduché. V zemích Ferdinandova panství se šířila reformace. Luteránství bylo přijímáno zejména v Rakousích, Slezsku a mezi českými a uherskými Němci. Kalvinismus získával své stoupence zejména v Uhrách a Čechách (Jednota bratrská). V Čechách převládal utrakvismus, na Moravu zas proudili novokřtěnci. Vedle těchto hlavních proudů vznikaly v monarchii četné sekty unitářů (zejména v Sedmihradsku) či nonkonformistů.  Vzestup protestantství doprovázel úpadek katolické církve a katolické instituce se uchovaly jen díky tomu, že je nejednotné evangelické církve nebyly většinou schopny nahradit. Katolická cenzura tak byla značně neúčinná, díky čemuž se mohla rozvíjet evangelická náboženská literatura (zejména Bible kralická a maďarské překlady Bible). V soustátí se rovněž rozvíjel humanismus a vztah mezi místními katolickými biskupy a papežem se postupně rozvolňoval. Až na potlačení odboje českých stavů roku 1547 (ve kterém náboženství ostatně bylo pouze jednou z příčin konfliktu) tak byla habsburská monarchie relativně nábožensky tolerantní.  Habsburkové v tomto období ostatně ani neměli příliš mnoho prostředků, jak reformaci potlačit. A mnohdy k tomu panovník ani neměl potřebnou vůli. Maxmilián II. byl vůči protestantismu velmi tolerantní a pravověrným katolíkem nebyl rozhodně ani Rudolf II., který se spíše než o teologii zajímal o přírodní vědy, umění, astrologii a alchymii. Humanismus Habsburků v tomto období smíšený s magií zatlačoval náboženství do pozadí. Duchovnímu světu vládl manýrismus, sebevědomí spojené s nervozitou.

Krize monarchie (1597–1648).

Eskalace napětí.

Rudolfův zájem o esoterismus se však spojil s duševní chorobou a vyústil v neschopnost vládnout a v následnou politickou krizi císařství. Válku s Turky, která zuřila v letech 1593–1606, a zvládnutí řady povstání v Uhrách (Zikmund Báthory, Štěpán Bočkaj) přenechával jiným. Rudolfův bratr Matyáš se nakonec rozhodl situaci vzít do vlastních rukou, získal podporu všech stavů krom českých a roku 1608 donutil Rudolfa, aby mu přenechal vládu Uhrách, Rakousku a na Moravě. Rudolf nakonec ztratil podporu i v Čechách a roku 1611 byl přinucen k abdikaci, takže monarchii vládl zase jediný panovník, Matyáš.  Tím však krize neskončila. Ještě Ferdinand I. uvedl do habsburské monarchie jezuity, kteří se snažili obnovit ztracené pozice katolické církve. Odpor vůči jezuitům panoval ve všech vrstvách společnosti, ti však dokázali obratně využívat sporů mezi jednotlivými mocenskými skupinami. Díky tomuto trpělivému obratnému manévrování a propracovanému systému jezuitského školství si nakonec jezuité vychovali skupinu vlivných katolických radikálů.  V Čechách se navíc znovu vynořil mocenský spor mezi králem a stavy, který nakonec ve spojení s náboženským pnutím propukl roku 1618 v povstání českých stavů, ke kterému se přidaly také stavy slezské, moravské, rakouské i uherské. Novému králi Ferdinandu II. se nakonec povstání podařilo zpacifikovat, konflikt však přerostl do třicetileté války.

Vítězství „pietas Austriaca“.

Válečné řešení náboženského konfliktu vložilo mezi katolickou víru a loajalitu panovníkovi rovnítko, což znemožnilo další náboženskou toleranci. Kalvinisté i luteráni byli ze země vyháněni a provinilá evangelická šlechta se měla vítěznému katolicismu podřídit, nebo opustit zemi. Byla vytvořena ideologie zdůrazňující zbožnost habsburského rodu ("pietas Austriaca"), avšak soulad mezi dynastií a církví byl jen klam, neboť Habsburkové nebyli ochotni posílit moc církve za cenu oslabení moci své.  Porážka protestantismu, která znamenala zákaz nekatolických konfesí (mimo Slezska a Uher), mnohé evangelíky zviklala v jejich přesvědčení o správnosti jejich víry a také opětovné útoky Turků, které byly vykládány jako Boží trest za protestantismus, vedl mnohé ke konverzi ke katolicismu, či dokonce k horlivé protireformaci. Katolicismus navíc nyní představoval jednotu a řád, oproti „novátorskému a destruktivnímu“ protestantismu.  V Evropě však stále zuřila válka, která se podepsala i na ekonomické situaci v Habsburské monarchii. Poddaní byli stále více znevolňováni, což vedlo k nevolnickým povstáním a zbojnictví. Válka a náboženská intolerance vedla také k úpadku vzdělávání, cenzuře, pálení knih.

Konsolidace (1648–1700).

Ferdinand III. a Leopold I. ideálu zbožnosti odpovídali, byť byla opět spojena s intolerancí. Přestože se však rekatolizace neobešla ani po třicetileté válce bez násilí, snažili se Habsburkové přivést obyvatelstvo ke konverzi bez ekonomických škod. Rekatolizace proto opustila násilné metody a nově probíhala pomocí směsi zákazů a lákadel. Panovníci využívali katolické církve k obnovení a posílení svých pozic, zároveň ovšem nad ní chtěli mít kontrolu, která byla zajištěna vstupováním nyní již loajální šlechty mezi duchovenstvo. Panovnická dynastie postupně vytvářela státní byrokratický aparát, ve kterém však v tomto období ještě nebyly zcela vyjasněny kompetence, proto mezi jednotlivými úřady docházelo k častým neshodám.  Pozice Habsburků se v posledních desetiletích 17. století upevnila také na východě. Roku 1683 zahájila Osmanská říše další ofenzívu, při které byla dokonce znovu obležena Vídeň, avšak díky výrazné vojenské pomoci ze strany polského krále Jana Sobieského byli Turci zahnáni. Této situace využili Habsburkové a uzavřeli s Benátkami a Polskem Svatou ligu, která měla za cíl vytlačit Turky z Uher, což se skutečně podařilo. Roku 1686 dobyl Karel V. Lotrinský Budín a po vítězství u Nagyharsány následujícího roku Habsburkové získali část Chorvatska a Sedmihradska. V samotné Osmanské říši se začala projevovat krize a díky úspěchům Evžena Savojského byly k habsburské monarchii připojeny celé Uhry a Sedmihradsko.

Španělské dědictví (1700–1740).

Souběžně s tureckými válkami se Habsburkové účastnili protifrancouzských koalic, od roku 1700 se výrazně angažovali ve válce o dědictví španělské, která vypukla po vymření španělské větve Habsburků.  Nejvýznamnějším císařským vojevůdcem byl na přelomu 17. a 18. století princ Evžen Savojský.  Stavovské zemské sněmy ztrácely pravomoce, rostl význam ústředních orgánů, jako byly státní rada, dvorská kancelář, dvorská či vojenská rada. Také v českých zemích probíhaly snahy o zlepšení situace (obava ze staré české šlechty). Mezi významné podporovatele císařské politiky mezi českou šlechtou byli např. Jan Václav Vratislav z Mitrovic a Václav Norbert Kinský.

Marie Terezie (1740–1780).

Roku 1756 bylo Sasko napadeno Pruskem. Tehdejší habsburská panovnice Marie Terezie v obavách, že bude ohroženo i Rakousko, vyhlásila Prusům válku.

Osvícenství (1780–1792).

Po smrti Marie Terezie nastupuje na trůn Josef II., významný osvícenský reformátor. Za svého života vydal přes 6000 reforem, mezi nimiž bylo zrušení nevolnictví či tzv. Toleranční patent. Po něm na trůn nastoupil jeho bratr Leopold II. Ten se snažil také reformovat, ale vládl jen krátce. Zemřel v roce 1792 a po něm nastoupil jeho konzervativní syn František II./I.

Proměna v Rakouské císařství (1792–1804).

Roku 1792 vyhlásila revoluční Francie Františkovi II. válku pro jeho podporu royalistů. Rakousko se proti Francii spojilo s Pruskem, Ruskem a Sardinií. Po počátečních úspěších však tato koalice zaznamenala prohry – Rakousko definitivně ztratilo Rakouské Nizozemí a Lombardii, podepsáním míru roku 1797 však jako kompenzaci získalo část Benátska s Istrií a Dalmácií.  Roku 1799 se však rozpoutala další válka, v níž Svatá říše římská ztratila levobřežní Porýní i s katolickými knížectvími, čímž v Říšské radě získali navrch protestanští kurfiřti. Kvůli obavě ze ztráty císařského titulu František II. ustavil roku 1804 nový dědičný titul rakouského císaře, čímž se habsburská monarchie proměnila na Rakouské císařství. Titul římského císaře si rakouský panovník ponechal, Napoleonovy vojenské úspěchy jej však nakonec donutily se tohoto titulu vzdát a Svatou říši římskou po její bezmála tisícileté existenci rozpustit.

Habsburská monarchie (německy "Habsburgermonarchie") či hovorově Rakouská monarchie (německy "Österreichische Monarchie"), popř. Podunajská monarchie ("Donaumonarchie") nebo zkráceně jen Rakousko, jsou neoficiální názvy historického soustátí, jemuž vládla rakouská větev habsburské dynastie a jejich následnická habsbursko-lotrinská dynastie v letech 1526–1804. Velká část habsburského soustátí oficiálně náležela ke Svaté říši římské.

Habsburg Monarchy (or Habsburg Empire) is an umbrella term used by historians for the numerous lands and kingdoms of the Habsburg dynasty, especially for those of the Austrian line. Although from 1438 until 1806 (with the exception of 1742–1745) a member of the House of Habsburg was also Holy Roman Emperor, the Empire itself is not considered a part of the Habsburg Monarchy.


Život.

Připojil se ke skupině Nightwish v roce 2002, kdy nahráli album Century Child, a nahradil tak předchozího baskytaristu Sami Vänska. Byl také hostujícím hudebníkem v Delain, skupiny složené především ze Gothic metalových a Symphonic metalových hudebníků, například bývalým klávesistou skupiny Within Temptation, Martijinem Westerholt. Hietala je také členem skupin Sinergy, Tarot a Northern Kings. Od jeho příchodu do Nightwish bylo několik písní napsáno jako duet pro něj a bývalou zpěvačku Nightwish, Tarju Turunen. Příkladem je coververze písně „The Phantom of the Opera“, uveřejněná na jejich albu Century Child.  Po příchodu Marca také nahráli Nightwish několik cover verzí známých metalových písní. Při koncertech Nightwish zazněly písničky jako "Crazy Train" od Ozzyho Osbourna, "Wild Child" od W.A.S.P., "Don't Talk to Strangers" od Dia, "Symphony of Destruction" od Megadeth, a také jeden z jejich nejznámějších coverů - "High Hopes od Pink Floyd". Některé z těchto písní se Nightwish rozhodli později i uveřejnit na svých albech. Hietalův hlas se už více uplatnil v albu Dark passion Play', vydaného v září roku 2007. V tomto albu zpívá i sólově, a napsal také některé celé písně jako „The Islander“, ve které hraje na akustickou kytaru namísto baskytary. Na tomto albu už ale není zpěvačka Tarja Turunen, ale nová zpěvačka Nightwish Anette Olzon. V posledním albu Nightwish - Imaginaerum (dřívější název Imaginarium) složil hudbu i text k písni The Crow, The Owl and Dove.  Ve skupině Delain hrál Hietala na basovou kytaru v albu „Lucidity“ a v tom samém albu byl také hlavním zpěvákem. Jeho hlas je také slyšet ve dvou písních v pozdějším albu Delain April Rain.  V březnu 2009 se Marco přidal ke skupině Sapattivuosi. Společně nahráli například coververze písní skupiny Black Sabbath, ale ve finštině.  V květnu 2019 vydal pod svým rodným jménem Marko Hietala první sólové album Mustan sydämen rovio nahrané ve finštině. Album obsahuje písně, které byly příliš osobní na to, aby je vydal s některou z kapel, ve kterých vystupuje.

Vybavení.

Marco používá baskytary značky Warwick, především 4-strunné modely Infinity a Vampyre laděné na standard D (DGCF) nebo na DROP C (CGCF).

Osobní život.

Hietala je ženatý a má dvě děti, chlapce - dvojčata. On a jeho rodina žijí ve městě Kuopio ve Finsku. Když zrovna není na turné, libuje si ve čtení knih (hlavně fantasy a sci-fi), hraní videoher a sledování filmů.

Marko Tapani "Marco" Hietala (* 14. ledna 1966, Tervo, Finsko) je finský heavy metalový zpěvák a baskytarista. Je znám především jako baskytarista, zpěvák a skladatel symphonic metalové skupiny Nightwish. Je také baskytaristou, zpěvákem a textařem heavy metalové skupiny Tarot.

Marko Tapani "Marco" Hietala (born 14 January 1966) is a Finnish heavy metal vocalist, bassist and songwriter. Internationally, he is most known as the current bassist, male vocalist and secondary composer to Tuomas Holopainen, of the symphonic metal band Nightwish. He is also the vocalist and bassist as well as composer and lyricist for the heavy metal band Tarot.


Historie.

Prvopočátky.

Za zakladatele kláštera je považován svatý (přepodobný) Sergej Radoněžský. Ten se roku 1337, tehdy ještě nosil světské jméno Bartoloměj, spolu se svým bratrem Štefanem, mnichem nedalekého choťkovského kláštera, usadil na vrcholku Makovec, 10 verst od Choťkova. Rok 1337 je tak považován za datum založení Trojicko-sergijevského kláštera. Bratři záhy postavili nevelký dřevěný chrám zasvěcený svaté trojici (byl vysvěcen 1340). Když Štefan odešel do Kláštera zjevení Páně v Moskvě, svatý Sergej zůstal několik let sám. Potom se však okolo jeho cely začali usazovat další mniši a začala tak vznikat klášterní komunita. Území kláštera bylo rozděleno na tři části - ubytovací, společenskou a obrannou. Uprostřed kláštera se nacházel nový dřevěný Chrám svaté trojice a jídelna, ze čtyř stran obklopené klášterními celami. Za jídelnou se nacházely zahrady a zázemí kláštera. Celý klášter byl obehnán dřevěnou hradbou. Představeným kláštera byl mnich Mitrofan, po jeho smrti se jím stal svatý Sergej Radoněžský.  Záhy se stal Trojický klášter duchovním centerm ruských zemí, podporovaný moskevskými knížaty. Právě zde roku 1380 přepodobný Sergej požehnal vojsku knížete Dmitrije Donského, který se chystal na boj s vojsky Zlaté hordy na Kulikově poli. Do boje se zapojili v rozporu s pravidly pravoslavného mnišství (a se souhlasem svatého Sergeje) také mniši-bohatýři Alexandr Peresvet a Rodion Osljaba. Roku 1392 svatý Sergej skonal a byl pohřben v chrámu svaté trojice, ještě před tím stačil ustanovit svého učedníka Nikona Radoněžského představeným kláštera.

15. – 16. století.

Roku 1408 byl klášter vypleněn a vypálen tatarským chánem Jedigejem, nicméně dalších 200 let historie kláštera bylo zcela klidných. Stavěly se nové a nové budovy, klášter se rozvíjel a stal se jednou z hlavných ruských svatyní. Po dobu několika století byl kulturním a náboženským centerm ruského státu. Vznikaly zde kroniky, přepisovaly se rukopisy, malovaly ikony. V 15. století zde vyznikla legenda "Život přepodobného Sergeje Radoněžského", jedna z nejvýznamnějších památek staroruské literatury, ceněný historický dokument.V roce 1422 byla na místě původního dřevěného kostelíka (který byl přesunut) zbudována první kamenná stavba kláštera - Chrám svaté Trojice, do kterého byly uloženy ostatky svatého Sergeje. Na výzdobě chrámu se podíleli znamenití malíři jako Andrej Rublev či Daniil Čornyj, pro ikonostas vznikla jedna z neznámějších ikon vůbec, ikona Nejsvětější Trojice. Moskevská knížata měla místní Chrám svaté Trojice v úctě: zde se konaly modlitby před válečnými výpravami a po jejich úspěšném zakončení (např. Vasilij III. před pochodem na Pskov roku 1510, Ivan Hrozný zde nechal konat bohoslužbu na počest dobytí Kazaně roku 1552), políbením kříže se stvrzovaly smlouvy, křtili se zde následníci trůnu. V době občanské války vyvolané spory o nástupnictví na trůnu uzavřeli v klášteře roku 1442 příměří Vasilij II. se svým bratrancem Dimitrijem Šemjakou. Nicméně dva roky poté Dimitrij porušil přísahu a jeho lidé přepadli Vasilije II., když se modlil u hrobu svatého Sergeje, odvlekli jej do Moskvy a oslepili. Duchovenstvo kláštera odsoudilo počínání Dimitrije Šemjakova, čímž si vysloužilo přízeň později osvobozeného Vasilije II.  Roku 1530 byl v klášteře pokřtěn Ivan IV. Hrozný, budoucí první ruský car. Roku 1547 se mladý car po velkolepých oslavách své svatby vydal pěšky do Trojického kláštera, kde pobyl jeden týden na každodenních modlitbách u hrobu svatého Sergeje. Car měl ke klášteru blízký vztah, často zde modlitbami děkoval za velká vítězství ruských vojsk, během svého života věnoval na rozvoj kláštera více než 25 tisíc rublů. Za jeho vlády došlo také k výstavbě bílých kamenných hradeb okolo kláštera, které dosáhly délky okolo 1,5 km. Z Trojického kláštera se tak stala velká pevnost.Na konci 16. století se stal největším klášterem v Rusku. Do jeho majetku spadalo 2780 vesnic, panoval zde čilý obchodní ruch, obchodní lodi kláštera obchodovaly i se zahraničím.

17. – počátek 18. století.

V období smuty přestál Trojický klášter 16měsíční obléhání polsko-litevskými interventy. Polsko-litevská vojska přitáhla roku 1608, klášter ostřelovala z 63 děl a mnohokráte se pokusila o útok. Na konci roku 1609 vypukla v klášteře epidemie kurdějí, které podlehlo více než 2 tisíce lidí. Všechny mrtvé ukládali v Uspeňském chrámu. Na konci zimy zbylo v klášteře méně než 200 lidí schopných bránit klášter se zbraní v ruce. Přes všechny těžkosti však monastýr kladl vytrvalý odpor, podle slov samotných Poláků byl vyzbrojen „lidmi, železem a odvahou“. Velké ztráty nicméně utrpěli při četných útocích i samotní Poláci. Dobyvatelé se pokusili také do kláštera podkopat, obránci to však zjistili a u předpokládaného ústí podkopu vybudovali narychlo ještě jednu zeď. Když začali z podkopu vylézat dobyvatelé, obránci jej úspěšně odpálili. 22. ledna 1610 byl klášter zachráněn ruským vojskem pod vedením Michajla Skopina-Šujského. Samotná stavba byla během obléhání značně poškozena.  Po osvobození byl nicméně klášter rychle opraven, jeho silně poškozené zdi byly nejenom obnoveny, ale i výrazně zvýšeny a zpevněny, čímž získaly dnešní vzhled. Intenzivně probíhala i stavba zcela nových budov v areálu. Rychlá obnova byla možná i díky bohatým darům, kterým se klášteru dostalo jakožto symbolu statečnosti ruského národa.Naposledy viděl klášter pod svými hradbami nepřítele roku 1618, když tudy pochodoval na Moskvu polský král Vladislav IV. Vasa.  Nastalo období rozkvětu kláštera. Počet vesnic, náležejíchch klášteru, dosáhl 16 800, čímž měl klášter více vesnic než car či patriarcha. Vlastní klášterní cihelny zajišťovaly hladký průběh stavebních prací. V rybnících okolo kláštera chovali mniši ryby, na březích zakládali ovocné sady a stavěli větrné mlýny.  Během povstání střeleckých pluků se v klášteře ukrývala carevna Žofie Alexejevna s careviči Ivanem a Petrem. V roce 1689 se zde ukrýval z Moskvy uprchlý Petr I. Veliký.  Na začátku 18. století rozvoj kláštera ustrnul. Rusko vstoupilo do severní války (Petr I. si vzal na vojenské potřeby z klášterní pokladny 400 tisíc rublů), navíc se začalo stavět nové hlavní město Ruska Petrohrad, kvůli čemuž zakázal car výstavbu jakýchkoli kamenných budov v Rusku mimo Petrohradu. V klášteře nicméně proběhly roku 1708 stavební práce v souvislosti s obavami z vpádu Švédů, byly vyhloubeny příkopy a k branám postaveny mosty.

18. – 19. století, období rozkvětu.

Nové období rozkvětu kláštera přišlo s nástupem carevny Alžběty I. Petrovny na ruský trůn. Roku 1742 zde byla z nařízení carevny otevřena duchovní akademie (později, roku 1814 sem byla přesunuta z moskvy Moskevská duchovní akademie, jedna z největších teologických škol Ruska). S tím souvisela i výstavba dalších objektů, zajišťujících potřeby osazenstva akademie: nemocnice, jídelny, ruské sauny a knihovny. Roku 1744 dostal Trojicko-sergijevský klášter čestný titul lávry; bylo stvrzeno, že hlavou kláštera je moskevský metropolita.  Během panování Alžběty I. Petrovny došlo k velkému stavebnímu rozmachu. Samotná carevna si nechala postavit za branami kláštera zámeček. Došlo k realizaci velkolepého plánu přestavby monastýru, na jehož projektování se podílel i věhlasný architekt Ivan Fjodorovič Mičurin. Zvonice kláštera byl jeho poslední projekt, který dokončil jeho žák Dmitrij Vasiljevič Uchtomskij. Pro zvonici byl roku 1748 odlit zvon Car-kolokol (neplést s moskevským Carem-kolokolem) o hmotnosti 64 tun. Tento zvon byl roku 1930 zničen a roku 2004 nahrazen novým o hmotnosti 72 tun. Dodnes (2016) se jedná o největší funkční zvon se srdcem na světě.  V 18. - 19. století patřil klášter k jednomu z největších vlastníků půdy v Rusku, před konfiskací církevních pozemků roku 1763 přináleželo klášteru více než 100 tisíc nevolníků. Díky čilému obchodování s obilninami, solí či předměty denní potřeby bohatství kláštera stále rostlo. Klášter si tak například mohl dovolit věnovat v období napoleonských válek armádě okolo 70 tisíc rublů.  Na začátku 20. století ke klášteru patřila tiskárna (tiskla se zde např. díla teologů Pavla Florenského či Klimenta Ochridského), dva hotely ve městě, dílny (výroba hraček, svícnů, křížů atd., dřevořezbářská dílna), obchody, stáje. U zdí kláštera se čile obchodovalo, v blízkosti kláštera vyrůstala obchodní střediska a hotely. V 10. letech 20. století žilo v klášteře více než 400 mnichů. K Trojicko-sergijevské lávře přináleželo několik dalších klášterů. V klášterní knihovně byla uložena řada historických dokumentů a ruských kronik či vzácných rukopisů z 15. - 17. století. Celkem v roce 1908 knihovna evidovala okolo 10 tisíc knih.

20. století.

Na samém začátku 20. století pokračovala na území kláštera výstavba, vyrůstaly nové cely, hospodářské budovy a obchody, klášterní tiskárna byla založena roku 1905.  Po roce 1918 začalo monastýru těžké období. Klášter se nacházel na území kontrolovaném bolševiky, byl proto právně přeměněn na výrobní družstvo, ačkoli život mnichů šel ještě chvíli ve starých kolejích. Roku 1919 potom byli mniši přesídleni do pustevny, nacházející se asi 3 km od kláštera. 10. listopadu 1919 učinil výkonný výbor Sergijevského újezdu rozhodnutí o uzavření kláštera z důvodu nedostatku budov pro nemocnice, školy a dětská zařízení. V březnu 1919 byla uzavřena Moskevská duchovní akademie a její budovy byly předány elektrotechnickému učilišti. Ačkoli patriarcha Tichon poslal poselstvo s prosbou o povolení znovu otevřít klášter k samotnému Leninovi, 20. dubna 1920 vydala Rada lidových komisařů RSFR usnesení "„O přenesení historicko-uměleckých cennosti Trojicko-sergijevské lávry do muzea“". Trojický chrám byl okamžitě uzavřen a bratři byli vysídleni. Poslední bohoslužba v Trojickém chrámu proběhla 31. května 1920. V témže roce bylo v klášteře založeno historicko-architektonické muzeum. Roku 1929 byly zrušeny poslední cely poblíž kláštera a většina zvonů byla roztavena (ušetřili pouze zvon Labuť z roku 1593 a nejstarší „nikonovský“ zvon z roku 1420). Do roku 1953 v areálu kláštera fungoval Zagorský učitelský ústav.

Obnovení kláštera.

Na konci 30. let byly některé klášterní památky částečně přestavěny a přizpůsobeny hospodářskému či bytovému užívání.V letech 1938-40 byl vypracován projekt rekonstrukce klášterních objektů a přeměny kláštera na muzeum (týkal se pouze objektů za klášterní zdí). S restaurátorskými pracemi se začlo roku 1940. Kvůli nedostatku restaurátorů zde bylo roku 1945 otevřeno specializované restaurátorské učiliště. Cílem restaurátorských prací nebylo vrátit budovy do stavu v nějakém konkrétním roce, ale uvést jednotlivé budovy do stavu v období jejich největšího rozkvětu a prezentovat tak klášter jako doklad syntézy nejrůznějších uměleckých stylů. Restaurátorské práce byly provedeny i přes všechny těžkosti válečných a poválečných let. Podařilo se tak zachránit mnohé stavby v havarijním stavu. Ve své době se jednalo o největší restaurátorský projekt v SSSR. Okolo stěn kláštera byla vyhlášena třicetimetrová ochranná zóna, ve které platil zákaz jakékoli výstavby.  Hlavní restaurátorské práce byly hotovy roku 1970, restaurace však probíhala ještě několik let poté.  Roku 1993 byl klášter zapsán na seznam objektů světového kulturního dědictví UNESCO.  V 90. letech a na počátku 21. století byla řadě budov vrácena původní barva fasády, byly opraveny krovy chrámů a restaurovány malby. Generální rekonstrukcí prošla zvonice.  Mniši se do kláštera vrátili na začátku roku 1946 v souvislosti s uvolněním protináboženské politiky SSSR po vyhrané válce. Téhož roku se také do kláštera vrátily ostatky sv. Sergeje. Představeným kláštera se stal patriarcha Alexej I. a klášter byl hlavním sídlem ruských patriarchů až do roku 1983, kdy přesídlili do Danilova kláštera v Moskvě. V letech 1956-58 byly všechny budovy monastýru předány do užívání církve, ačkoli kvůli tomu muselo být vysídleno 1150 lidí, kteří byli v klášterních budovách ubytováni.  V současné době (2016) žije v klášteře okolo 200 mnichů.

Stavby v areálu kláštera.

Objekty Trojicko-sergijevské lávry byly vystavěny předními ruskými staviteli v 15. - 19. století. V areálu se nachází více než 50 staveb různých účelů, z toho 10 chrámů. Celý tento komplex je pod ochranou UNESCO. V následující tabulce je přehled některých významných staveb nacházejících se v hradbách monastýru. Mimo jeho pevné zdi se nacházejí další historické objekty související s klášterem: historické hotely, tržiště, nemocnice, kaple, kostely, pustevny či obchodní centrum.

Trojicko-sergijevská lávra (rusky ', v církevní literatuře též ') je největší a nejdůležitější ruský pravoslavný monastýr (lávra) a duchovní centrum Ruské pravoslavné církve. Nachází se ve městě Sergijev Posad, asi 78 km severovýchodně od Moskvy. Má stavropigiální status, tzn. podléhá přímo moskevskému patriarchovi. Je to největší středisko výukové a vydavatelské činnosti Ruské pravoslavné církve. Jsou zde uloženy relikvie zakladatele kláštera, svatého Sergeje Radoněžského.

The Trinity Lavra of St. Sergius () is the most important Russian monastery and the spiritual centre of the Russian Orthodox Church. The monastery is situated in the town of Sergiyev Posad, about 70 km to the north-east from Moscow by the road leading to Yaroslavl, and currently is home to over 300 monks.


Historie pojmu.

Pojem "fartlek" poprvé použil švédský národní trenér Gösta Holmér (30. léta 20. století) pro novou metodu, ve které spojil vytrvalostní trénink s rychlostními prvky. Samotný pojem tedy pochází ze švédštiny a znamená "hru s rychlostí".

Zařazení fartleku mezi ostatními běžeckými metodami.

Fartlek se řadí mezi souvislé tréninkové metody, kterými jsou mimo něj ještě střídavý běh, stupňovaný běh a stejnoměrný (rovnoměrný) běh. Fartlek se svým charakterem nejvíce podobá střídavému běhu, ovšem s tím rozdílem, že u fartleku dochází ke změnám rychlosti na základě okamžitých, neplánovaných, subjektivních pocitů, kdežto u střídavého běhu jsou změny rychlosti dopředu naplánovány. K určitým rozporům při teoretickém stanovování podstaty fartleku dochází v literatuře v jednom bodě – jestli má být náplň (tj. počet, délka a intenzita rychlých úseků) předem stanovená nebo nikoliv. Zatímco někteří autoři uvádějí, že tato náplň dopředu stanovená být může i nemusí (čímž však komplikují odlišení od střídavého běhu), většina ostatních odborníků chápe fartlek striktně jako živelnou (předem neplánovanou) "hru s rychlostí", což je zdá se přesnější pojetí.

Popis fartlekové metody.

Princip metody.

Princip fartleku spočívá v tom, že běžec při souvislém běhu podle svých pocitů zařazuje úseky zvýšenou rychlostí. Tyto úseky bývají různě dlouhé, stejně jako úseky pomalejšího běhu mezi rychlými úseky. Podobně variabilní může být intenzita (tempo) rychlých úseků a jejich počet. Při fartleku běžec pracuje převážně v aerobním pásmu; přechody do anaerobního pásma probíhají během závěrečných fází rychlých úseků, po nichž by měl vždy následovat návrat zpět do aerobního pásma.

Obecné zásady fartleku.

Fartlek jako tréninkový prostředek lze zařazovat jedenkrát nebo i několikrát týdně. Záleží na více faktorech, zejména druhu sportu, věku, typu běžce, jeho výkonnosti, podmínkách a (tréninkové) fázi sezóny.  Aby fartlek měl jako takový vůbec smysl, doporučuje se stanovovat celkovou délku alespoň na 5 (6) km u začátečníků (žáků) a 10–20 km (i více) u dospělých.  Pokud je fartlek zařazen do tréninkové fáze samostatně, měly by začátek a konec být volnější bez rychlých úseků, což analogicky odpovídá rozklusání a vyklusání.  Fartlek může nabývat nejrůznějších forem, jejichž společným jmenovatelem (vedle zmíněné hry s rychlostí) je živelnost. Velmi časté je u fartleku využívání kopcovitého terénu, kdy rychlé úseky jsou zpravidla zařazovány při běhu do kopce, naopak z kopce se pak běží pomalu. Rychlé úseky je také možné absolvovat jako slalom mezi stromy a podobně.

Tempo, intenzita rychlých úseků.

Tempo se u fartleku mění (střídá) podle nálady a okamžitých dispozic běžce. Tempo rychlých úseků odpovídá rozvoji speciální vytrvalosti, tempové rychlosti nebo i základní (maximální) rychlosti (pouze na krátkou vzdálenost). Tempo pomalých úseků vždy odpovídá rozvoji obecné vytrvalosti. Intenzita (měřená tepovou frekvencí) úseků pomalých bývá kolem 120–150 tepů/min., rychlých od 150 tepů/min. do maxima. Intenzita (tempo) rychlého úseku musí být přiměřená, tj. vždy taková, aby bylo možné (bez zařazení přestávky nebo chůze) rovnoměrně přejít do pomalého běhu.

Délka úseků.

Délky rychlých i pomalých úseků bývají od 100 metrů (u mládeže i méně) do několika kilometrů. Předpokládá se však, že celková délka pomalých úseků bude převažovat. Čím intenzivněji jsou absolvovány rychlé úseky, tím delší by měly být úseky pomalé, aby došlo k ustálení (navrácení) tepové frekvence na výchozí úroveň. Délka pomalých úseků by měla být minimálně vždy taková, aby vystačila k navrácení do rovnovážného stavu před začátkem předchozího rychlého úseku.  Poměr celkové délky rychlých úseků k pomalým v rámci fartleku se pohybuje v rozmezí 1:15 až 1:1 (maximálně). Nejobvyklejší poměr (rychlé:pomalé) je 1:4 až 1:2.  Příklad 1: Při 15km běhu zařadíme 10–15 úseků o délce 100 m.  Příklad 2: Při 15km běhu zařadíme 5 úseků o délkách 600–1000 m.

Účinek metody a fyziologické projevy.

Fartlek a střídavý běh (jako souvislé metody se zařazovanými rychlými úseky) jsou "de facto" (svým účinkem na trénovanost běžce) metodami na pomezí mezi volným během a intervalovým tréninkem. Pokud je v nich zařazeno dostatečné množství úseků v odpovídající intenzitě (tempu), lze konstatovat, že účinek těchto metod je podobný účinku intervalového tréninku, s tím rozdílem, že fartlek bývá u běžců mnohem lépe snášen (po psychické stránce). Změny rychlosti běhu jsou u fartleku doprovázeny současným zvyšováním a snižováním úrovně hladiny laktátu, tepové frekvence a jiných fyziologických veličin.

Obměny metody fartleku a využití v jiných sportech.

V České republice někdy dochází k záměně pojmů, kdy termín fartlek je používán místo pojmu "volný běh", resp. místo aby běžci běželi fartlek, absolvují (nesprávně) spíše volný běh nebo dokonce jen souvislé klusání.  Obměnou fartleku je polská "zabawa biegowa". Jedná se vlastně o tréninkovou jednotku, ve které jsou namíchána různá tempa a v rámci které se rozvíjí několik pohybových schopností. Celý efekt spočívá ve spojení rozvoje speciální (běžecké) síly, aerobních i anaerobních schopností.  Zvláštní druh fartleku popisoval Sebastian Coe, který 20–30 minut běhal v písečných dunách a na trenérův signál zrychloval do maxima úseky, o kterých nevěděl, jak budou dlouhé. Tyto rychlé úseky končily až na další trenérův signál. Tento trénink lze ovšem doporučit jen dobře trénovaným sportovcům.  Ve fotbale je fartlek využíván nejen k získání aerobní vytrvalosti, ale také jako prostředek při tréninku rychlosti a odrazové síly. V tomto pojetí je fartlek daleko dynamičtější a obsahuje množství prvků na rozvoj maximální rychlosti (například sprinty, odrazy, starty atd.).

Fartlek je jednou z metod běžeckého tréninku, popř. tréninku i v jiných sportech, zejména vytrvalostních, jakými jsou např. běh na lyžích, orientační běh apod. Řadí se k metodám vytrvalostním – je tedy využíván zejména běžci na střední a dlouhé tratě. Nejstručnějším vyložením pojmu "fartlek" je "hra s rychlostí". Fartlek se nejčastěji běhá v členitém terénu.

Fartlek, which means "speed play" in Swedish, is continuous training with interval training. Fartlek runs are a very simple form of a long distance run. Fartlek training “is simply defined as periods of fast running intermixed with periods of slower running." For some people, this could be a mix of jogging and sprinting, but for beginners it could be walking with jogging sections added in when possible. A simple example of what a runner would do during a fartlek run is “sprint all out from one light pole to the next, jog to the corner, give a medium effort for a couple of blocks, jog between four light poles and sprint to a stop sign, and so on, for a set total time or distance." The variable intensity and continuous nature of the exercise places stress on both the aerobic and anaerobic systems. It differs from traditional interval training in that it is unstructured; intensity and/or speed varies, as the athlete wishes. Fartlek training is generally associated with running, but can include almost any kind of exercise.


Úvod.

Tvůrcem soutěže byl Hugo Meisl. V její nejslavnější předválečné éře se jí účastnily nejlepší kluby ze čtyř zakládajících zemí: Československa (1927-39), Rakouska (1927-37), Maďarska (1927-40) a Jugoslávie (1927-28, 1937-40), později také z Itálie (1929-38), Švýcarska (1936-37) a Rumunska (1937-40). Ročník 1937 byl tedy jediným, v němž se utkávalo všech sedm zemí a naopak Maďarsko bylo jedinou zemí, která se účastnila všech ročníků.  Celosvětově uznávanější název soutěže Mitropa Cup pochází z německého akronymu pro slovo "Mitteleuropa" (v českém překladu jako Střední Evropa).  Středoevropský pohár se hrál vždy vyřazovacím způsobem na dva zápasy doma a venku. Prvních osm ročníků se hrálo s osmi účastníky, roku 1935 se počet navýšil na 16 (o rok později výjimečně dokonce na 20, hrálo se včetně předkola), ale poslední dva ročníky se po postupném anšlusu Rakouska, okupaci Čech a Moravy a odstoupení italských a švýcarských klubů opět snížil na 8.  Z českých klubů vyhrála pohár třikrát Sparta Praha (1927, 1935 a 1964) a jednou Slavia Praha (1938).  Ročník 1940, kterého se účastnily už jen tři země, nebyl dokončen. V letech 1941 - 1950 se nehrálo a obnovená poválečná soutěž už nikdy nezískala bývalou prestiž, zejména od vzniku PMEZ roku 1955 její význam upadal. Roku 1980 byla účast omezena jen na vítěze 2. ligy a rozpad bývalé Jugoslávie poté vedl k úplnému zrušení soutěže.

Podrobnosti.

V den osmého výročí samostatného Československa, 28. října 1926, se na hřišti Slavie v Praze střetlo národní mužstvo s Itálií, kterou porazilo 3:1. Na stejné datum byla svolána i ustavující schůze Středoevropského poháru. Tím vyvrcholila jednání zahájená v květnu 1925 na pražském kongresu FIFA, kde se československá a rakouská strana dohodly na užších vzájemných stycích. Sekretáři fotbalových asociací Karel Petrů a Hugo Meisl se o Vánocích 1925 usnesli, že spolu s Maďarskem vytvoří tzv. středoevropský fotbalový blok. Od něj byl k založení Středoevropského poháru jen krůček. Čtvrtou zemí, která přislíbila, že vyšle v roce 1927 do prvního ročníku soutěže svá dvě klubová mužstva, byla Jugoslávie. Italové zatím zůstávali v pozadí. O dva roky později si s Jugoslávií vyměnili role, potom se jako šestá země přidalo Švýcarsko. Listina vítězů této soutěže se blýskala významnými jmény. Hned úvodní ročník vyhrála Sparta, zopakovala to v roce 1935. Dvakrát se mezi světovými válkami radovaly Austria Vídeň, FC Bologna, Ujpest Budapešť a Ferencváros Budapešť. Slavia dobyla pohár roku 1938, jednou patřil také vídeňskému Rapidu Vídeň a First Vienně. Československo-rakouské vztahy ale utržily vážnou ránu už v prvním ročníku. Sparta porazila v Praze Admiru Vídeň 5:1. V odvetě byl stejný stav už po hodině hry, jenomže ve prospěch vídeňského týmu. Sparťanům se zásluhou dvou gólů Veselého podařilo snížit na 3:5 a přece jen postoupit do druhého kola. Vídeňští diváci to nedokázali spolknout a při odchodu se vrhli na sparťanské fotbalisty. Těm se podařilo opustit stadión jen díky zásahu vídeňské policie.  Situace se opakovala ve finále. V Praze Sparta rozdrtila pro změnu Rapid 6:2. Rakušanům se ve Vídní zdařil nástup a poměrně brzy vedli 2:0. Hráli však přehnaně tvrdě. Sparťané si to nedali líbit a obránce Perner byl vyloučen. Rapid měl velkou převahu, Pražané se však zdatně bránili a z protiútoku Silný snížil na 2:1. Opět to neunesli vídeňští fanouškové. A tak se musel Hugo Meisl, v tu dobu už svazový kapitán, Spartě omlouvat. Teprve lednová schůzka v roce 1928, čtvrt roku před plánovaným mezistátním zápasem Rakousko - Československo, vedla k usmíření. Své druhé vítězství v roce 1935 si Sparta opět musela protrpět. Semifinále s Juventusem Turín totiž rozhodla až ve třetím zápase na neutrálním hřišti v Basileji. Ve finále sice prohrála na hřišti Ferencvárose Budapešť 1:2, ale v odvetě si výhrou 3:0 pohár přece jen zajistila.  Slávisté se z nejuznávanější evropské klubové trofeje těch let radovali až v roce 1938. Také oni ale předtím poznali, jak tato soutěž bolí. V roce 1932 porazili v semifinále Juventus 4:0 poté, kdy vyloučený Ital Cesarini nechtěl opustit hřiště, sudí zápas předčasné ukončil, ale pak vyzval oba celky, aby se na hřiště vrátily. Mělo to neblahou odezvu. Na nádraží v Turíně přivítala SK Slavia Praha palba citronů, rajčat a vajíček. Na stadión se museli propašovat postranním vchodem. Prostředí, v němž se odveta hrála, bylo ďábelské. Za stavu 2:0 pro Juventus zasáhli diváci brankáře Pláničku kamenem. Zápas se přerušil, slávisté odmítli pokračovat, a tak soutěžní komise "Středoevropského poháru" obě mužstva vyloučila. Tak se Bologna stala vítězem, aniž by musela nastoupit k finále.  O šest let později Slavia s Bicanem v útoku rozstřílela každého soupeře, například Ambrosianu Milán (dnešní Inter Milán) zdecimovala 9:0. Ve finále na Strahově, kam se vešlo 45 tisíc diváků, však s Ferencvárosem pouze remizovala 2:2. Maďaři už se viděli potřetí vítězem. V odvetě se do soupeře pustili. Ale ten se obdivuhodně bránil, i když v jeho brance už nestál Plánička, zraněný na nedávném mistrovství světa ve Francii. Skvěle ho však zastoupil Bokšay, který ani jednou nelovil ze sítě. Naopak Vytlačil šokoval Budapešť nečekaným gólem, k němuž pak Šimůnek přidal druhý a Slavia mohla oslavovat.  Zajímavou a diváky masově navštěvovanou soutěž přetrhla 2. světová válka. Po ní sice byla v roce 1955 obnovena, ale s příchodem Poháru mistrů evropských zemí ztrácela na významu a začátkem 90. let zanikla.  Slavia - Újpest FC 4:0, 1. kolo

České kluby v poháru - podrobnosti.

SK Slavia Praha.

Újpest FC - Slavia 2:2, 1. kolo, odveta Slavia - SK Rapid Wien 2:2, semifinále SK Rapid Wien - Slavia 2:1, semifinále, odveta  SK Admira Wien - Slavia 3:1, 1. kolo Slavia - SK Admira Wien 3:3, 1. kolo, odveta  Juventus FC - Slavia 1:0, 1. kolo Slavia - Juventus FC 3:0, 1. kolo, odveta First Vienna FC - Slavia 3:2, semifinále Slavia - First Vienna FC 4:2, semifinále, odveta Újpesti FC - Slavia 5:1, finále Slavia - Újpest FC 2:2, finále, odveta  Slavia - Ferencvaros TC 2:2, 1. kolo Ferencvaros TC - Slavia 1:0, 1. kolo, odveta  Slavia - AS Roma 2:2, 1. kolo AS Roma - Slavia 2:1, 1. kolo, odveta  Slavia - Admira Wien 3:0, 1. kolo Admira Wien - Slavia 1:0, 1. kolo, odveta Slavia - Juventus FC 4:0, semifinále Juventus FC - Slavia 2:0, semifinále, odveta, nedohráno, oba týmy vyloučeny ze soutěže  Slavia - FK Austria Wien 3:1, 1. kolo FK Austria Wien - Slavia 3:0, 1. kolo, odveta  Slavia - SK Rapid Wien 1:3, 1. kolo SK Rapid Wien - Slavia 1:1, 1. kolo, odveta  Szeged FC - Slavia 1:4, 1. kolo Slavia - Szeged FC 0:1, 1. kolo, odveta Slavia - FK Austria Wien 1:0, čtvrtfinále FK Austria Wien - Slavia 2:1, čtvrtfinále, odveta FK Austria Wien - Slavia 5:2, čtvrtfinále, 3. zápas  Ferencváros Budapešť - Slavia 5:2, 1. kolo Slavia - Ferencváros Budapešť 4:0, 1. kolo, odveta FK Austria Wien - Slavia 3:0, 2. kolo Slavia - FK Austria Wien 1:0, 2. kolo, odveta  Slavia - Ferencváros TC 2:2, 1. kolo Ferencváros TC - Slavia 3:1, 1. kolo, odveta  Beogradski ASK - Slavia 2:3, 1. kolo Slavia - Beogradski ASK 2:1, 1. kolo, odveta Slavia - AS Ambrosiana-Inter 9:0, čtvrtfinále AS Ambrosiana-Inter - Slavia 3:1, čtvrtfinále, odveta AC Genova 1893 - Slavia 4:2, semifinále Slavia - AC Genova 1893 4:0, semifinále, odveta Slavia - Ferencváros FC 2:2, finále Ferencváros FC - Slavia 0:2, finále, odveta  Beogradski ASK - Slavia 3:0, 1. kolo Slavia - Beogradski ASK 2:1, 1. kolo, odveta  Kladno - AS Ambrosiana-Inter 1:2 a 3:2

SK Kladno.

Kladno - Ferencváros Budapešť 0:6 a 4:1  Kladno - HAŠK Záhřeb 3:1 a 2:1 Kladno - Juventus Turín 2:4 a 1:2  Kladno - Udine 2:3 Kladno - LASK Linec 1:1 Kladno - Wiener Neustadt 5:0 Kladno - Bologna 1:2 a 0:1  SK Židenice – Rapid Vídeň 3:2 a 2:2

SK Židenice.

SK Židenice – Ferencváros Budapešť 4:2 a 1:6  SK Židenice – Lausanne Sports 5:0 a 1:2 SK Židenice - AS Ambrosiana-Inter 2:3 a 1:8  SK Židenice – Ferencváros Budapešť 3:1 a 0:3  Prostějov - Admira Wien 4:0 a 2:3

SK Prostějov.

Prostějov - Újpest FC 0:1 a 0:2  Prostějov - Grasshoppers Zurich 3:4 a 2:2  Bologna - ÚDA Praha 2:4 a 0:3, čtvrtfinále

Dukla Praha.

ÚDA Praha - Slovan Bratislava 0:0, 2:2 a 2:1, semifinále Vörös Lobogó - ÚDA Praha 6:0 a 2:1, finále  Vasas Budapešť - ÚDA Praha 2:0 a 2:2, čtvrtfinále  Crvena zvezda Bělehrad - Dukla Praha 1:1, 1:1 a 1:0  RH Brno – Salgótarjáni BTC 3:0 a 1:3

Rudá hvězda Brno.

Vojvodina Novi Sad – RH Brno 0:0 a 0:0, losem RH Brno Tatran Prešov – RH Brno 0:0 a 0:3 Crvena zvezda Bělehrad – RH Brno 4:1 a 3:2

Středoevropský pohár, někdy také nazývaný Mitropa Cup, byl významnou fotbalovou soutěží v meziválečném období a období krátce po 2. světové válce.

The Mitropa Cup, officially called the La Coupe de l'Europe Centrale or Central European Cup, was one of the first international major European football cups for club sides. It was conducted among the successor states of the former Austria-Hungary. After World War II in 1951 a replacement tournament named "Zentropa Cup" was held, but just for one season, the Mitropa Cup name was revived, and again in 1958 the name of the tournament changed to "Danube Cup" but only for one season. The tournament was discontinued after 1992.


Život.

Před první světovou válkou spoluzaložil na Budapešťské univerzitě vlivný "Klub Galileo", spolupracoval v něm s György Lukácsem, Oszkárem Jászim či Karlem Mannheimem.  Roku 1914 spoluzaložil maďarskou Radikální stranu a stal se jejím sekretářem. Roku 1918 podporoval Astrovou revoluci a První Maďarskou republiku vedenou sociálním demokratem Mihály Károlyim. Když se moci chopili komunističtí revolucionáři Bély Kuna, Polanyi uprchl do Vídně.  Zde v letech 1924–1933 řídil prestižní ekonomický časopis "Der Oesterreichische Volkswirt". Byl jedním z prvních kritků Rakouské ekonomické školy (Carla Mengera a jeho následovníků). Po pádu demokracie v Rakousku byl jako socialista z vedení časopisu vyštván a odešel do Londýna.  Roku 1940 získal pozici na Bennington College v americkém Vermontu a přesídlil do USA. Roku 1944 vydal "Velkou transformaci", která mu zajistila mezinárodní věhlas a místo na Kolumbijské univerzitě v New Yorku. Dojížděl do něj však z kanadského Pickeringu, neboť jeho žena, Polka Ilona Duczyńská, pro svou bývalou činnost komunistické revolucionářky nedostala víza do USA. Věnoval se zde především studiu ekonomických systémů starých civilizací. Výsledky shrnul v knize "Trade and Markets in the Early Empires". Jeho mladší bratr Michael Polanyi byl známým filozofem. Jeho neteř Eva Zeisel, která emigrovala do USA, byla designérkou průmyslových výrobků.

Dílo a myšlení.

Polanyi v knize "Velká transformace" říká, že kapitalistická společnost, kterou on nazývá tržní společností, není výsledkem nějakého přirozeného vývoje. Je to obrovský dějinný převrat, který nemá srovnání v celých lidských dějinách. Zdůrazňuje, že to, že ve starých civilizacích existovaly trhy, neznamená, že by tyto společnosti měly něco společného s naší tržní společností – mezi společností s trhy a tržní společností je dle Polanyiho kardinální rozdíl. To je základní teze knihy. Polanyiho popis vzniku společnosti, jejíž sociální páteří je tržní ekonomika, se od Marxova liší především určením „prvotního hybatele“ a pohledem na roli národního státu. Polanyi nevěří, že hybatelem kapitalistického procesu byly ekonomické či sociální (třídní) zákony. Prvotního hybatele vidí v technologickém pokroku. Ten si vynutil určitý ekonomický řád (volnotržní), který však rozvrátil tradiční systémy produkce a života. Aby nedošlo k naprostému rozvratu společnosti, ekonomický systém „si pořídil“ dosud neexistující institut, „národ“ a „národní stát“, aby zahladil největší rozpory ve společnosti, zabránil jejímu rozpadu a zajistil hladký chod ekonomického systému. Bez státu by kapitalismus nepřežil, regulaci trhu a protekcionistická opatření si vynutil sám kapitalismus v rámci hledání rovnováhy, nikoli stát, říká Polanyi, nicméně dodává, že povaha státu je dvojaká, neboť v něm hledají oporu i lidé zmítaní ekonomickými přeryvy, takže vzniká dojem souboje státu a trhu.  Tato koncepce byla v zásadním rozporu s pojetím státu u liberálních a neoliberálních ekonomů, kteří stát viděli jako antipokrokovou sílu brzdící svými zásahy samořídící ekonomický systém, i marxistických ekonomů, kteří stát viděli jako nástroj jedné třídy k ovládání třídy jiné. Právě tato nová koncepce státu v moderní společnosti získala ohlas v sociologii a politologii. Pro ekonomii byl důležitějším Polanyiho důraz na vztah ekonomického systému a jeho kulturně-historického kontextu, což byl také směr bádání, který si Polanyi sám posléze zvolil.  Polanyi ze své koncepce vyvozoval, že po kapitalismu bude následovat logicky období socialistické, kde bude klíčová role státu pro přežití všech uznána jak tržními aktéry, tak aktéry politickými a občanskými. V jeho pohledu bude zkrátka vědomě přijato to, co se tak jak tak děje živelně – stát bude nadřazen volnému trhu, bude vyvažovat jeho excesy a udržovat sociální smír.  K Polanyiho koncepci z "Velké transformace" se dnes hlásí například nositel Nobelovy ceny za ekonomii Joseph Stiglitz. Podobně je Karl Polanyi považován za jednoho z myšlenkových inspirátorů ekologické ekonomie, explicitně se k němu hlásí například přední ekologický ekonom Herman Daly. Podle Polanyiho totiž neoklasická ekonomická teorie považuje půdu, lidskou práci a peníze za zboží, které má své vlastní „trhy“, přičemž předpokládá, že se budou tyto „fiktivní komodity“ chovat stejně jako komodity skutečné. Avšak půda je ve skutečnosti rozparcelovaná příroda, pracovní síla je aktivita lidských bytostí a peníze nejsou ani tak zbožím, jako informací či vztahem (institucionálně vymahatelným závazkem), závislým na lidské důvěře.  To má podle Polanyiho vážné důsledky: v morální rovině je podle něj zřejmé, že příroda i lidé mají jinou než jen instrumentální hodnotu.

Citáty.

"„Naší tezí je, že myšlenka samoregulujícího trhu představuje naprostou utopii. Takováto instituce by nemohla existovat ani nakrátko, aniž by zničila lidskou a přírodní základu společnosti; člověka by zlikvidovala fyzicky a jeho přírodní prostředí by proměnila v divočinu.“"

Karl Paul Polanyi, maďarsky Polányi Károly (25. října 1886, Vídeň – 23. dubna 1964, Pickering) byl maďarsko-kanadský historik, filozof a ekonom židovského původu narozený na území dnešního Rakouska.

Karl Paul Polanyi (; ; October 25, 1886 – April 23, 1964) was an Austro-Hungarian economic historian, economic anthropologist, economic sociologist, political economist, historical sociologist and social philosopher. He is known for his opposition to traditional economic thought and for his book, "The Great Transformation", which argued that the emergence of market-based societies in modern Europe was not inevitable but historically contingent. Polanyi is remembered today as the originator of substantivism, a cultural approach to economics, which emphasized the way economies are embedded in society and culture. This view ran counter to mainstream economics but is popular in anthropology, economic history, economic sociology and political science.


Život.

Marie-Madeleine Pioche de La Vergne se narodila v zámožné rodině pocházející z nižší šlechty, která měla kontakty na okolí kardinála de Richelieu. Její matka, dcera králova lékaře, byla ve službě vévodkyně Rose-Madeleine d'Aiguillon už od jejího narození. Její otec, Paul Pioche de la Vergne, králův štolba, zemřel po výstřelu z muškety, když měla Marie-Madeleine patnáct let. Následující rok po této události (1650) se stala dvorní dámou královny Anny Rakouské a začala se vzdělávat v literatuře u gramatika jménem Ménage, který ji učil italsky a latinsky. Tento muž ji uvedl do populárních literárních salonů Catherine de Rambouillet, markýzy du Plessis-Bellier a Madeleine de Scudéry.  V roce 1660 se její matka znovu vdala za Renauda de Sévigné, strýce madame de Sévigné. Obě dámy "se staly nejdražšími přítelkyněmi na světě navždy". V roce 1655 se vdala ve věku 21 let za Auvernčana o osmnáct let staršího Françoise Motiera, hraběte de La Fayette, se kterým měla dva syny. Tento vdovec, bratr slavného Louise de La Fayette, který vedl uzavřený život na svém zámku, jí přinesl štěstí a vliv. Doprovázela ho po jeho rodinných statcích v Auvergne a v Bourbonsku, ale také se pravidelně vracela do Paříže, kde se představila v nejvyšších kruzích kolem královského dvora.  Společenský vzestup jí umožnil s úspěchem otevřít vlastní salon v Paříži na ulici du Vaugirard. Navštěvovali ho La Fontaine, La Rochefoucauld, Segrais a princ de Condé. Manžel zůstal ve stínu slávy madame de La Fayette. Až do 19. století se nevědělo, že zemřel 26. června 1683.  Je známo, že mezi důležité známosti madame de La Fayette patřila Henrietta Anglická, budoucí vévodkyně Orleánská, která ji požádala, aby byla její životopiscem. Také Grand Arnauld a Huet, jejichž "Pojednání o původu románů" bylo zveřejněno jako předmluva jejího díla "Zaïde". Madame de La Fayette byla dvořankou Henriety Anglické dva roky až do jejího náhlého skonu.  Na začátku šlechtické vzpoury Fronda měla blízko ke kardinálu de Retz. Když se definitivně usadila v Paříži, vyšla anonymně její biografie ""La Princesse de Montpensier"" v roce 1662. Od roku 1655 do roku 1680 byla úzce spojena s La Rochefoucauldem (autor díla Maxima), o kterém řekla: ""Rochefoucauld mi daroval esprit, ale já jsem změnila jeho srdce."" La Rochefoucauld představil Marie-Madeleine mnohým velkým literárním duchům té doby, ke kterým patřili i Jean Racine a Nicolas Boileau.  V roce 1669 byl publikován první díl její románu "Zaïde", příběhu z maurského Španělska, vydaného pos pseudonymem de Segrais, byť skoro všichni věděli, že je to Madame de La Fayette. Druhý díl vyšel v roce 1671.  Nejznámějším dílem Marie-Madeleine de La Fayette se stala ""Princezna de Cleves"", vydaná jedním z jejích přátel v březnu 1678. Toto dílo, jehož úspěch byl rozsáhlý, se stal prototypem psychologického románu. Madame de La Fayette je také někdy za zakladatelku psychologického románu označována.  Smrt La Rochefoucaulda v roce 1680, pak hraběte de La Fayette v roce 1683, ji donutila vést méně aktivní společenský život během posledních let života svého. Po smrti manžela převzala s úspěchem péči o zděděné majetky a kariéry svých dvou synů. V roce 1692 zemřel její dlouholetý přítel a mentor Giles Ménage, s nímž udržovala dlouholetý vztah, což ji oslabilo i fyzicky. Stáhla se z mondénního světa, aby se připravila na konec. Tři z jejích děl byly vydány posmrtně: "La Comtesse de Tende" (1723), "Histoire d'Henriette d'Angleterre" (1720), "Mémoires de la Cour de France" (1731).

Marie-Madeleine Pioche de La Vergne, komtesa de La Fayette známá jako Madame de La Fayette (18. března 1634, Paříž – 25. května 1693, Paříž) byla francouzská spisovatelka období klasicismu.

Marie-Madeleine Pioche de La Vergne, comtesse de La Fayette (baptized 18 March 1634 – 25 May 1693), better known as Madame de La Fayette, was a French writer, the author of "La Princesse de Clèves", France's first historical novel and one of the earliest novels in literature.


Děj.

Johnny Farrell (Glenn Ford), americký hazardní hráč, který nedávno přijel do argentinského Buenos Aires, vyhraje spoustu peněz, když podvádí při hře craps. Později je zachráněn Ballinem Mundsonem (George Macready), když se jej někdo pokusí okrást. Mundson mu vypráví o nelegálním high-class kasinu, ale varuje ho, aby tam raději nechodil. Farrell ignoruje jeho radu, jde do kasina, podvádí při blackjacku a je zadržen dvěma muži, kteří pracují pro majitele kasina, kterým se ukáže být Mundson. Farrell hovoří s Mundsonem, nabídne se mu, aby jej najal a vcelku rychle si získá jeho důvěru. na scéně se objevuje jeho strýc Pio (Steven Geray), neohrožený umývač toalet, který mu stále volá a představuje se jako, „pan Peasant".  Jednoho dne se Mundson vrací z výletu se svou krásnou a temperamentní novomanželkou Gildou (Rita Hayworthová). Je okamžitě zřejmé, že Johnny a Gilda měli spolu románek, který skončil špatně. Když se jich na to Mundson zeptá, oba to popírají. Johnny navštíví Gildu v její ložnici, kterou sdílí se svým manželem a zde dojde k hádce. I když není zcela jasné, kolik toho Mundson ví o Gildině a Johnnyho minulém vztahu, zdá se, že je v nevědomosti, když pověřuje Farrella, aby dohlížel na Gildu. Mezi Johnnym a Gildou panuje nenávist, Gilda flirtuje s muži s čím dál více očividným úsilím naštvat Johnnyho, on je stále více urážlivý a zlomyslný. Gilda je uvězněna muži, kteří po ní touží, zneužívají a a trestají ji.  Mundsona navštíví dva němečtí podnikatelé. Jejich tajná organizace financovala wolframový kartel, kde vše bylo zapsáno na Mundsonovo jméno, aby se zakrylo jejich vlastnictví a spojení s ním. Nicméně, došli k rozhodnutí, že nyní po konci druhé světlové války, byl čas vzít si kartel zpět. Mundson odmítá převést vlastnictví na jeho podporovatele. Argentinská policie se zajímá o tyto dva němce; vládní agent Obregon (Joseph Calleia) se seznámí s Farrellem, aby se pokusil získat informace, ale on o Mundsonových operacích nic neví. Když se němečtí podnikatelé později vrátí, Mundson jednoho z nich zabije.  Mezi Farrellem a Gildou dojde k další konfrontaci, která začíná vyřčením toho, jak jeden druhého nenávidí a končí vášnivým líbáním. Krátce poté, co je Mundson uviděl, nebo zaslechl, nasedne do čekajícího letadla a uteče ze země. Farrell a Obregon jsou svědky jeho krátkého letu; letadlo exploduje krátce po vzletu a padá do moře. Farrell došel k závěru, že Mundsen spáchal sebevraždu, nevěděl však, že se Mundson dostal do obtíží a musel zinscenovat svou vlastní smrt.  Gilda zdědí jeho majetek. Johnny a ona se okamžitě vezmou. Zatímco Gilda si jej vzala pro lásku, Johnny proto, aby se pomstil za její zradu, když si vzala Mundsona. Drží si od ní odstup, hlídá jí dnem a nocí, ale jen z pohrdání a loajalitě vůči Mundsonovi. Gilda se několikrát pokouší uniknout dusivému manželství, ale Johnny, nyní bohatý a mocný, zmaří každý její pokus a vytvoří v manželství situaci, která se pro ní rovná pobytu ve vězení. Obregon zabaví kasino a informuje Farrella, že Gilda mu nikdy nebyla s Mundsonem nevěrná a přiměje Farrella, aby se s ní pokusil smířit.  V tu chvíli se Mundson znovu objeví, má zbraň, kterou je chce oba zabít, ale strýce Pio jej smrtelně bodne do zad. Obregon vše zahlédne, Johnny se snaží na sebe stáhnout vinu za vraždu. Strýček Pio říká Johnnymu, že je opravdovým gentlemanem, a zároveň trvá na tom, že Mundsona zabil právě on. Obregon však nechce nikoho zatknout, protože Mundson je již vlastně legálně mrtvý. Farrell dává Obregonovi usvědčující dokumenty z Mundsonova sejfu. Farrell a Gilda se konečně usmíří, omlouvají se za těch mnoho emocionálních ran, které si navzájem způsobili.

Produkce.

Film byl natáčen od od 4. září do 10. prosince 1945.

Kritika.

Když byl film uveden poprvé, zaměstnancům časopisu Variety se film líbil a napsali: „Hayworthová je nejvíce okouzlující. Produkce vytvořila jemný s.a. a to bylo velmi zdařilé. Glenn Ford je vis-a-vis, vzhledem ke své první roli za posledních několik let. "Gilda" má samozřejmě nákladnou výrobu – a patřičně to dokazuje! Směr filmu je nudný, ale to je nejspíše chyba scenáristů.  Film se promítal na filmovém festivalu v Cannes v roce 1946.  Filmový kritik Emanuel Levy napsal pozitivní recenzi: „Rita Hayworthová se ve filmu představila ve své nejlepší kondici. Film "Gilda", který byl schválený k natáčení těsně po konci WWII, čerpal hodně ze zvláštní energie, která byla vytvořena díky různé směsici žánrů a způsobu, jakým se jeho postavy vzájemně ovlivňovaly... Film "Gilda" byl kombinací mezi dobrodružstvím tvrdých filmů noir a koláží „ženských fotografií“ ze čtyřicátých let. Film byl promyšlený s moderním pohledem a byl pozoruhodný ve způsobu, jakým se zabýval sexuálními problémy."  Na Rotten Tomatoes 96 % kritiků dalo filmu pozitivní hodnocení, dle výsledku 25 recenzentů.

Ocenění filmu.

Na filmovém festivalu v Cannes, v roce 1946, získal Charles Vidor cenu Grand Prix.

Operace Crossroads (jaderný test).

V době, kdy byl film "Gilda" uveden do kin a promítán, bylo nahlášeno rozsáhlé testování jaderných bomb u atolu Bikini, v Tichém oceánu u Marshallových ostrovů. Zde byla otestována jedna bomba, která nesla podobiznu Rity Hayworthové. jako odkaz na její status sexbomby. V pořadí čtvrtá atomová bomba, která měla být odpálena, měla na sobě přilepenou fotografií Rity Hayworthové z časopisu Esquire, z června 1946. Nad ní byl dvou palcovými tiskacími písmeny nápis „"Gilda"". Ačkoli bylo toto gesto provedeno jako kompliment, Rita Hayworthová tím byla hluboce uražena.

Memorabilie.

Dvoudílný kostým, který měla Rita Hayworthová při zpěvu písně „Amado Mio” v záběrech z nočního klubu byl nabídnut jako součást „"Darů TCM... Není žádné jiné místo, jako Hollywood"" (anglicky „"TCM Presents... There's No Place Like Hollywood"") na aukci 24. listopadu 2014, v aukční síni Bonhams v New Yorku. Odhadovalo se, že prodej vynese mezi 40.000$ až 60.000$, kostým byl prodán za 161.000$.

Domácí video.

V lednu 2016 byla vydána kolekce Criterion Collection (anglicky "The Criterion Collection") s verzí filmu "Gilda" na DVD a Blu-ray Disc, která obsahovala novou 2K verzi filmu, s nekomprimovanou monofonní zvukovou stopou ve verzi Blu-ray Disc.

Gilda je americký film z roku 1946, který natočil režisér Charles Vidor, v hlavních rolích Rita Hayworthová jako femme fatale a Glenn Ford jako mladý podvodník. Na filmu se podíleli: kameraman Rudolph Maté, který je znám pro své rozsáhlé dílo, kostýmní návrhář Jean Louis šatů pro Ritu Hayworthou (především pro její taneční čísla), Jack Cole choreograf písní „Put the Blame on Mame" a „Amado Mio", které nazpívala Anita Ellis. V roce 2013 byl film vybrán pro uchování v Národním filmovém registru (anglicky "National Film Registry") v knihovně Kongresu jako „kulturně, historicky nebo esteticky významný“ film.

Gilda is a 1946 American film noir directed by Charles Vidor and starring Rita Hayworth in her signature role and Glenn Ford as a young thug. The film is known for cinematographer Rudolph Maté's lush photography, costume designer Jean Louis's wardrobe for Hayworth (particularly for the dance numbers), and choreographer Jack Cole's staging of "Put the Blame on Mame" and "Amado Mio", sung by Anita Ellis. In 2013, the film was selected for preservation in the United States National Film Registry by the Library of Congress as being "culturally, historically or aesthetically significant".