Vláda.

Na trůn dosadila Artabana část parthské šlechty nespokojená s panováním krále Vonóna I. – ten měl v důsledku své latinské výchovy "příliš změkčilé" způsoby a navíc byl podporován císařem z Říma. Artabanos byl v nastalé občanské válce nejprve poražen a nucen uprchnout do hor, později se však se silnějším vojskem vrátil a roku 10/11 Vonóna svrhl. Pak se dal v Ktésifóntu korunovat parthským králem. Vonónés našel útočiště v Arménii, kde převzal tamní vakantní královský stolec.  Pro Artabana bylo důležité, že Římané neměli v úmyslu dostat se kvůli Vonónovi do války s Parthy, a když jim velkokrál pohrozil vojenskými kroky, donutili svého chráněnce k odchodu do Sýrie a rezignaci na titul arménského krále. Snahy dosadit na trůn v Artaxatě arsakovského prince, které dával Artabanos najevo, však narazily na odpor císaře Tiberia a na východ byl urychleně vyslán vojevůdce Germanicus, aby tomu zabránil. Novým arménským králem se z vůle Říma stal roku 18 syn pontského krále Zénón, který přijal jméno Artaxés III.  V parthské říši, která se dosud zmítala vnitřními spory, se Artabanovi během relativně krátké doby podařilo nastolit pořádek. Do provincií byli jako správci dosazeni královi synové, aby se zvýšila kontrola centra, a byl eliminován vliv lokálních dynastií. Z této doby pochází také jediný královský dokument, který se z arsakovské epochy vůbec zachoval – dopis Artabana II. magistrátu města Sus z prosince roku 21. Král v něm potvrzuje spornou volbu městské samosprávy.  Vztahy s Římem, po celá dvacátá léta mírové, se zkalily roku 35 opět kvůli Arménii, kde zemřel bezdětný Artaxés III. Za nového krále si Artabanos vyhlédl svého prvorozeného syna Arsaka a zřejmě počítal s tím, že starý císař Tiberius nebude chtít riskovat válečný konflikt. Oficiálně se krok zdůvodňoval tím, že Arménie patřila svého času k achaimenovské říši, argument, který později využívali i sásánovští vladaři. Artabanos zjevně přecenil svoje síly, neboť nečekal, že část parthské šlechty vstoupí do kontaktu s Tiberiem a ten vyšle na východ vnuka Fraata IV. Tiridata a na arménský trůn nominuje bratra iberského krále Mithridata.  Ve válce, jež následovala, dobyli Iberové Arménii, parthské vojsko bylo při pokusu o protiofenzívu poraženo a k Eufratu dorazil syrský místodržitel Lucius Vitellius, takže šance obnovit status quo byly minimální. Artabanos se stáhl do Hyrkánie a musel přihlížet, jak je jeho soupeř Tiridatés korunován parthským králem. Jeho pozici nakonec zachránily stejné faktory, které mu umožnily vzestup – Tiridatova římská výchova. Parthové ho již po několika měsících prosili, aby opět převzal vládu, a Tiridata vypudili do Sýrie. V roce 37 se Artabanos sešel na Eufratu s Vitelliem, a poté co rezignoval na vměšování do arménských záležitostí, byla Římem uznána jeho panovnická suverenita.  Zbylých pár měsíců, které Artabanos II. strávil na parthském trůně, stálo ve znamení vzpoury měšťanů v Seleukii nad Tigridem a pokusu jistého Cinnama o uzurpaci. I tyto dramatické okamžiky se králi podařilo ustát, navzdory tomu, že Seleukii zpacifikoval až jeho syn a nástupce Vardanés.

Artabanos II., v minulosti rovněž nazývaný "Artabanos III." ( – 38 n. l.), byl parthský velkokrál z rodu Arsakovců panující v letech 10/11–38. Podle K. Schippmanna pocházel ze severovýchodního Íránu, pravděpodobně z Hyrkánie, a byl Arsakovcem po matce. Z Tacita vyplývá, že vyrostl u Dahů východně od Kaspického moře, zatímco Flavius Iosephus zasazuje jeho dětství do médské Atropatené.

Artabanus II (also spelled Artabanos II or Ardawan II; "Ardawān"), incorrectly known in older scholarship as Artabanus III, was King of Kings of the Parthian Empire from 12 to 38/41, with a one-year interruption. He was the nephew and successor of Vonones I (). His father was a Dahae prince, whilst his mother was a daughter of the Parthian King of Kings Phraates IV ()


Výroba.

Kyselina peroctová se vyrábí nepřetržitým přidáváním kyseliny octové a peroxidu vodíku do vodného reakčního média obsahujícího kyselinu sírovou jako katalyzátor. Reakce se nechává probíhat až 10 dní, aby se dosáhlo vysoké výtěžnosti produktu podle následující rovnice:  Kyselina peroctová se vždy prodává jako roztok s kyselinou octovou a peroxidem vodíku, aby byla zajištěna chemická stabilita. Koncentrace kyseliny jako aktivní složky je různá, obvykle záleží na způsobu použití. Další metodou přípravy kyseliny je oxidace acetaldehydu nebo alternativně může jít o cílový produkt reakce anhydridu kyseliny octové, peroxidu vodíku a kyseliny sírové. Jiná metoda je založena na reakci tetraacetylethylendiaminu (TAED) za přítomnosti zásaditého roztoku peroxidu vodíku. Kyselina peroctová přirozeně vzniká v životním prostředí sérií fotochemických reakcí, zahrnujících formaldehyd a fotooxidační radikály.

Použití.

Antimikrobiální činidlo.

Kyselina peroctová je ideálním antimikrobiálním činidlem, díky svému vysokému oxidačnímu potenciálu. Je široce účinná proti mikroorganismům a není deaktivována katalázou a peroxidázou, enzymy rozkládajícími peroxid vodíku. Rozpadá se na látky bezpečné pro potraviny i životní prostředí (kyselinu octovou a peroxid vodíku) a proto ji lze použít pro bezoplachové aplikace. Kyselinu peroctovou lze používat v širokém rozmezí teplot (0-40 °C), širokém rozmezí pH (3,0-7,5), v procesech clean-in-place (CIP, čištění bez rozebírání), v prostředí s tvrdou vodou, není ovlivňována zbytky bílkovin.

Mechanismus účinku.

Kyselina peroctová ničí mikroorganismy oxidací (hydroxylovým radikálem (OH)) a následným rozpadem jejich buněčných membrán. Protože je difuze pomalejší než poločas života radikálu, reaguje s jakoukoli oxidovatelnou sloučeninou ve své blízkosti. Může poškodit téměř všechny typy makromolekul spojené s mikroorganismy: sacharidy, nukleové kyseliny (mutace), lipidy (lipidová peroxidace) a aminokyseliny (např. konverzí Phe na m-Tyr a o-Tyr). To nakonec vede k lýze buňky a smrti mikroorganismu.

Použití.

Americká organizace EPA poprvé zaregistrovala kyselinu peroctovou jako antimikrobiální látku v roce 1985, a to pro použití na tvrdé povrchy v interiérech. Případy použití zahrnují např. zemědělské objekty, výrobny potravin, zdravotnická zařízení a koupelny v domácnostech. Kyselina peroctová je též registrována pro použití v mlékárnách a sýrárnách, na zařízení pro výrobu potravin, pasterizéry v pivovarech, vinařských závodech a dalších výrobnách nápojů. Používá se také pro dezinfekci lékařské techniky, jako prevence tvorby biofilmu v papírnách, a k čištění a dezinfekci vody. Kyselinu peroctovou lze použít i k dezinfekci vody v chladicích věžích, kde brání tvorbě biofilmu a umožňuje účinně bojovat s bakterií Legionella.  V České republice má použití kyseliny peroctové k dezinfekci ještě mnohem delší historii. Dezinfekční přípravek Persteril se vyrábí od roku 1966, na trhu je řada dalších přípravků obsahujících kyselinu peroctovou. Přípravky s kyselinou peroctovou mají úplné spektrum dezinfekční účinnosti (A, B, C, T, M, V).

Chemická syntéza.

Kyselinu peroctovou lze použít jako chemikálii pro syntézu, kdy se její oxidační vlastnosti využívají k přidávání atomu kyslíku do dvojných vazeb, např. v ethenu a propenu, pro tvorbu epoxidů a alkoholů. Lze ji použít i pro syntézu glycerolu z propenu, a též při výrobě polyamidů.

Bělicí činidlo.

Kyselinu peroctovou lze využí i jako bělicí činidlo. Protože uvolňuje kyslík výrazněji a při nižších teplotách než jiná bělidla, je jemnější k běleným materiálům. Bělení buničiny peroctovou kyselinou poskytuje papír, který neobsahuje žádných chlor (označovaný "TCF", angl. "Totally Chlorine Free").

Kyselina peroctová (též kyselina peroxooctová, kyselina peroxyoctová, systematický název kyselina peroxyethanová PAA) je chemická sloučenina ze skupiny organických peroxidů, sumární vzorec je CHO. Je to čirá bezbarvá kapalina s charakteristickým ostrým octovým zápachem. Má silný oxidační potenciál a je silnou žíravinou. Koncetrovaná kyselina peroctová je nestabilní a nebezpečnou výbušninou.

Peracetic acid (also known as peroxyacetic acid, or PAA), is an organic compound with the formula CHCOH. This organic peroxide is a colorless liquid with a characteristic acrid odor reminiscent of acetic acid. It can be highly corrosive.


Lékařské využití.

Epilepsie.

V Kanadě je vigabatrin schválen pro použití v doplňkové léčbě (s jinými léky) při léčbě rezistentní epilepsie, komplexních parciálních záchvatů, sekundárních generalizovaných záchvatů a pro monoterapii při infantilních křečích u Westova syndromu.  V roce 2003 byl v Mexiku vigabatrin schválen pro léčbu epilepsie, která není dostatečně kontrolována konvenční terapií (pomocná terapie nebo monoterapie), nebo k léčbě na nedávno diagnostikovaných pacientech, kteří nezkoušeli jiné prostředky (monoterapie).  Rovněž bylo naznačeno využití Vigabatrinu k monoterapeutickému použití u sekundárně generalizovaných tonicko-klonických záchvatů, parciálních záchvatů a infantilních křečích v důsledku Westova syndromu.  21. srpna 2009 společnost Lundbeck oznámila, že americká správa potravin a léčiv schválila pro vigabatrin dvě aplikace nového léku. Lék je indikován jako monoterapie u dětských pacientů ve věku jeden měsíc až dva roky s infantilními křečemi, u nichž potenciální přínosy převažují nad potenciálním rizikem ztráty zraku, a jako přídavná (doplňková) terapie u dospělých pacientů s neustupujícími komplexními parciálními záchvaty (CPS), kteří nereagovali adekvátně na několik alternativních léčebných postupů a u nichž potenciální přínosy převažují nad rizikem ztráty zraku.  V roce 1994 Feucht a Brantner-Inthaler uvedli, že vigabatrin snížil záchvaty o 50–100% u 85% dětí s Lennox-Gastautovým syndromem, které měly špatné výsledky s valproátem sodným.

Další.

Vigabatrin u zdravých dobrovolníků, kromě zvýšení hladin kortizolu a ACTH, rovněž snížil příznaky panické poruchy vyvolané cholecystokinin tetrapeptidem.  Vigabatrin se také používá k léčbě záchvatů u deficitu sukcinální semialdehyddehydrogenázy (SSADHD), což je vrozený defekt GABA metabolizmu, který způsobuje mentální postižení, hypotonii, záchvaty, poruchy řeči a ataxii hromaděním kyseliny y-hydroxybutyrové (GHB). Vigabatrin pomáhá snižovat hladiny GHB prostřednictvím inhibice GABA transaminázy. To se však děje pouze v mozku, na periferní GABA transaminázu nemá Vigabatrin žádný vliv, takže se GHB v těle stále hromadí a nakonec se dostane až do mozku.

Vedlejší účinky.

Centrální nervový systém.

Ospalost (12,5%), bolest hlavy (3,8%), závratě (3,8%), nervozita (2,7%), deprese (2,5%), poruchy paměti (2,3%), diplopie (2,2%), agrese (2,0%), ataxie (1,9%), vertigo (1,9%), hyperaktivita (1,8%), ztráta zraku (1,6%) (viz níže), zmatení (1,4%), nespavost (1,3%), narušená koncentrace (1,2%), problémy s osobností (1,1%). Z 299 dětí se 33 (11%) stalo hyperaktivních.  U některých pacientů se během léčby vigabatrinem vyvinula psychóza, která je častější u dospělých než u dětí. K tomu může dojít i u pacientů bez předchozího výskytu psychózy. K dalším vzácným vedlejším účinkům na CNS patří úzkost, emoční labilita, podrážděnost, třes, abnormální chůze a porucha řeči.

Trávící soustava.

Bolesti břicha (1,6%), zácpa (1,4%), zvracení (1,4%) a nevolnost (1,4%). Dyspepsie a zvýšená chuť k jídlu se vyskytla u klinických studií u méně než 1% subjektů.

Celé lidské tělo.

Únava (9,2%), přibrání na hmotnosti (5,0%), astenie (1,1%).

Teratogenita.

Teratologická studie provedená na králících zjistila, že dávka 150mg/kg/den způsobil rozštěp patra u 2 % mláďat a dávka 200mg/kg/den to způsobila v 9 %. Podle studie zveřejněné v březnu 2001 to může být způsobeno snížením hladin methioninu. V roce 2005 byla zveřejněna studie provedená na University of Catania, která uvádí, že krysy, jejichž matky konzumovaly 250–1000mg/kg/den měly horší výkon ve vodním bludišti a na otevřeném poli, krysy ve skupině 750mg se narodily s podváhou a nedohnaly kontrolní skupinu a krysy ve skupině 1000mg nepřežily těhotenství.  U lidí dosud neexistují žádná kontrolovaná teratologická data.

Smysly.

V roce 2003 Frisén a Malmgren prokázali v retrospektivní studii 25 pacientů vigabatrin v nevratně difúzní atrofii vláken nervové sítě sítnice. To má největší vliv na vnější oblast (na rozdíl od makulární nebo centrální oblasti) sítnice. Poruchy zorného pole byly hlášeny již v roce 1997 ve Velké Británii Tomem Ekem a dalšími. Někteří autoři, včetně Comaishe a dalších věří, že ztráta zorného pole a elektrofyziologické změny mohou být prokazatelné až u 50 % uživatelů vigabatrinu.  Retinální toxicitu vigabatrinu lze připsat snížení množství taurinu.  Vzhledem k problémům s bezpečností je FDA vigabatrinovým programem REMS povinen zajistit informovaná rozhodnutí před zahájením a zajistit odpovídající užívání tohoto léku.

Interakce.

Studie publikovaná v roce 2002 zjistila, že vigabatrin způsobuje statisticky významné zvýšení plazmatického odbourávání karbamazepinu.  V roce 1984 pánové Dr.Rimmer a Dr.Richens z University of Wales uvedli, že podávání vigabatrinu s fenytoinem snížilo koncentraci fenytoinu v séru u pacientů s epilepsií rezistentní na léčbu. O pět let později stejní dva vědci uvedli pokles koncentrace fenytoinu o 23% během pěti týdnů, a to v článku popisujícím jejich neúspěšný pokus objasnit mechanismus této interakce.

Farmakologie.

Vigabatrin je nevratný na mechanismu založený inhibitor gama-aminomáselné kyseliny aminotransferázy (GABA-AT), enzymu zodpovědném za katabolismus GABA, který zvyšuje hladinu GABA v mozku. Vigabatrin je racemická sloučenina a jeho [S]-enantiomer je farmakologicky aktivní.

Farmakokinetika.

U většiny léčiv je eliminační poločas užitečným předvídačem dávkovacích plánů a doby potřebné k dosažení rovnovážného stavu. V případě vigabatrinu se však zjistilo, že poločas biologické aktivity je mnohem delší než poločas eliminace.  U vigabatrinu neexistuje žádné rozmezí cílových koncentrací, protože vědci nezjistili žádný rozdíl mezi hladinami sérových koncentrací respondentů a hladinami neodpovídajících. Místo toho se předpokládá, že doba působení je více funkcí rychlosti resyntézy GABA-T; hladiny GABA-T se obvykle nevracejí do normálního stavu až do šesti dnů po ukončení léčby.

Historie.

Vigabatrin byl vyvinut v 80. letech se zvláštním cílem zvýšit koncentrace GABA v mozku za účelem zastavení epileptického záchvatu. Za tímto účelem bylo léčivo navrženo tak, aby nenávratně zastavovalo GABA transaminázu, která degraduje substrát GABA. Přestože byl tento lék schválen pro léčbu ve Spojeném království v roce 1989, povolené použití vigabatrinu americkým úřadem pro potraviny a léčiva bylo ve Spojených státech do roku 2009 dvakrát odloženo. V roce 1983 to bylo zpožděno, protože pokusy na zvířatech vyvolaly intramyelinický edém, avšak účinky nebyly při pokusech na lidech zřejmé, takže konstrukce léčiv pokračovala. V roce 1997 byly zkoušky dočasně pozastaveny, protože byly spojeny s poruchami periferního zorného pole u lidí.

Společnost a kultura.

Obchodní názvy.

Vigabatrin se prodává jako Sabril v Kanadě Mexiku, a ve Spojeném království. Obchodní značka v Dánsku je Sabrilex. Sabril byl schválen ve Spojených státech 21. srpna 2009 a v současné době je na trhu v USA prodáván společností Lundbeck Inc., která získala v březnu 2009 amerického sponzora Ovation Pharmaceuticals. V České republice se prodává rovněž pod názvem Sabril.

Generické ekvivalenty.

Dne 16. ledna 2019 FDA schválil první generickou verzi Sabrilu (vigabatrinu) ve Spojených státech.

Vigabatrin, prodávaný pod obchodní značkou Sabril, je lék používaný k léčbě epilepsie. Jako generický lék se objevil v roce 2019.

Vigabatrin, brand name Sabril, is a medication used to treat epilepsy. It became available as a generic medication in 2019.


Život a dílo.

Winogrand studoval malbu na City College of New York a malbu a fotografii na Columbia University v New Yorku ukončil v roce 1948. Navštěvoval také fotožurnalistickou výuku u Alexeje Brodoviče v Nové škole pro sociální výzkum v New Yorku v roce 1951.  V New Yorku se Winogrand také poprvé významně představil veřejnosti v roce 1963 výstavou v Muzeu Moderního umění (Moma). Výstavoval spolu s umělci jako Minor White, George Krause, Jerome Liebling a Ken Heyman.  Roku 1966 Winogrand vystavoval v George Eastman House v Rochesteru s Lee Friedlanderem, Duane Michalsem, Bruce Davidsonem a Danny Lyonem v rámci výstavy s názvem Toward a Social Landscape "Směrem sociální krajina". V roce 1967 se podílel na projektu New Documents (Nové Dokumenty) v galerii Moma s Diane Arbusovou a Lee Friedlanderem.

Ocenění.

Během své kariéry získal tři ceny Guggenheim Fellowship (1964, 1969 a 1979) a ocenění National Endowment of the Arts v roce 1979. Winogrand také vedl fotografické kurzy na University of Texas v Austinu a na Institutu umění v Chicagu.  Winogranda ovlivnili Walker Evans s Robertem Frankem a jejich publikace "American Photographs" a "The Americans". Henri Cartier-Bresson na něho měl jiný vliv, nikoliv však na stylistiku. Sám prý ovlivnil architekta Maurice Nia. Když se Winogranda zeptal, proč fotografuje nakřivo, odpověděl mu:  Tato zkušenost Nia vedla k myšlence architektury, která nevypadá jako architektura a k názoru, že architekt by si měl vytvořit vlastní styl, jinak není hotovou osobností.

Dílo.

Winogrand byl známý svými dokumentárními snímky amerického života v raných šedesátých letech, mnoho jeho fotografií zachycuje sociální problémy své doby a hraje roli v médiích při formování postojů. Potuloval se po ulicích New Yorku se svým 35 mm fotoaparátem Leica a rychle fotografoval pomocí předostřeného širokoúhlého objektivu. Jeho obrazy se často jeví, jako kdyby byly poháněné energií události, které byl svědkem. Zatímco Winograndův styl je imitací, jeho pohled, vizuální styl a vtip jsou jedinečné.

Garry Winogrand (14. ledna 1928, New York – 19. března 1984, Tijuana, Mexico) byl pouliční a novinářský fotograf známý svými dokumenty Ameriky z poloviny 20. století.

Garry Winogrand (14 January 1928 – 19 March 1984) was an American street photographer from the Bronx, New York, known for his portrayal of U.S. life and its social issues, in the mid-20th century. Though he photographed in California, Texas and elsewhere, Winogrand was essentially a New York photographer.


Život.

Mládí.

Alžběta Filipína se narodila 7. května 1764 na zámku ve Versailles jako nejmladší dcera francouzského dauphina Ludvíka Ferdinanda a jeho druhé manželky Marie Josefy Saské. Z otcovy strany byli jejími prarodiči francouzský král Ludvík a jeho manželka Marie, z matčiny strany to byl polský královský pár August a Marie Josefa. Právě jako vnučce francouzského krále jí příslušel titul "Petite-Fille de France".  Roku 1765 na souchotiny nečekaně zemřel Alžbětin otec a její nejstarší bratr se tak stal francouzským dauphinem, který byl později známý jako král Ludvík XVI. Jejich matka Marie Josefa se nikdy ze ztráty milovaného manžela nevzpamatovala a zemřela o dva roky později. Z dvouleté Alžběty Filipíny i jejích starších sourozenců se tak stali sirotci.  Ji i její sestru Marii Klotildu vychovávala a vzdělávala Marie Luisa de Rohan, jedna z mnoha příslušnic rodu Rohanů, které vychovávaly francouzské prince a princezny. Z Alžběty Filipíny se stala dobrá jezdkyně na koni, s dobrým vzděláním a citem pro umění. Podobně jako její sestra Marie Klotilda nacházela zalíbení ve hře na hudební nástroje, především pak na violu da gamba a harfu. Byla také hluboce věřící. Nakonec roku 1774 umírá Alžbětin děd Ludvík XV. a jeho nástupcem se stává Alžbětin nejstarší bratr Ludvík August.  Alžbětě Filipíně byl navržen například sňatek s císařem Josefem II., synem Marie Terezie. Nicméně Alžběta Filipína Josefa odmítla a její bratr Ludvík se za ni postavil – tak mohla zůstat ve Francii se zbytkem rodiny.

Revoluce.

17. července 1789, tři dny po dobytí Bastily, byl na přání krále Ludvíka vyslán vévoda Karel, Alžbětin bratr a budoucí francouzský král, do zahraničí, aby se skryl před revolucionáři. I Alžběta Filipína měla možnost odjet s tetami Marií Adélou a Viktorií Luisou do Itálie, kde by se jich ujala Marie Klotilda, královna sardinská a sestra Alžběty Filipíny. Nicméně, tuto nabídku odmítla a zůstala se zbytkem rodiny ve Francii. I když jí byl útěk nabídnut podruhé, odmítla.  10. srpna 1792 povstalci napadli Tuilerijský palác, kde zrovna královská rodina pobývala. Královští se pokusili najít záchranu na Zákonodárném národním shromáždění, nicméně ani ti jim nepomohli. O tři dny později byla rodina převezena do Templu v Paříži. 21. ledna 1793 proběhla poprava bývalého krále a Alžbětina bratra. Následník trůnu, Ludvík XVII., byl oddělen od rodiny. 2. srpna 1793 byla Marie Antoinetta převezena do Conciergerie a následně popravena. Krátce před popravou ještě napsala dopis adresovaný Alžbětě Filipíně, ten ale adresátce nikdy nedorazil. Ještě dlouho po smrti Marie Antoinetty žila Alžběta Filipína a její společnice, královnina dcera Marie Terezie, v nevědomosti; žádná z nich netušila, že královna je mrtvá.

Poprava.

Podle Robespierra byla Alžběta Filipína nebezpečná, avšak jeho původním plánem bylo pouze ji vyhnat z Paříže. 9. května 1794 ale byla převezena do Conciergerie a postavena před Revoluční tribunál. Byla obviněna z napomáhání při králově útěku a finanční podpory francouzské protiodbojové armády. Během procesu byla označována jako „sestra tyrana“ a ona na takové označení pohotově zareagovala:  Následujícího dne byla odsouzena k popravě. Byla popravena společně s dalšími třiadvaceti muži a ženami, kteří byli souzeni ve stejnou dobu. Údajně také pro podporu ostatních odříkávala žalm 130, "De Profundis", dokud nepřišla řada na ni. Byla gilotinována. Její tělo bylo pohřbeno v hromadném hrobě na bývalém hřbitově Errancis. Nicméně, její bratr Ludvík XVIII. se snažil o řádné pochování svých předků a příbuzných a nezapomněl ani na Alžbětu Filipínu. Avšak když byl hrob otevřen, byla těla natolik rozložená, že nešlo poznat, kdo je kdo. Proto bylo každé jedno tělo uloženo do samostatného hrobu v Pařížských katakombách.  Roku 1924 bylo navrženo Alžbětino blahořečení, tato záležitost ale zůstává nedořešena.

Alžběta Filipína Francouzská (celým jménem "Alžběta Filipína Marie Helena Bourbonská", 7. května 1764, Versailles – 10. května 1794, Paříž) byla francouzská princezna, sestra tří francouzských králů: Ludvíka XVI., Ludvíka XVIII. a Karla X. Během Velké francouzské revoluce se jí, na rozdíl od tet Marie Adély a Viktorie Luisy, nepodařilo utéct za hranice a byla na Place de la Concorde v Paříži popravena.

Élisabeth of France ("Élisabeth Philippe Marie Hélène de France"; 3 May 1764 – 10 May 1794), known as "Madame" Élisabeth, was a French princess and the youngest sibling of King Louis XVI. She remained beside the king and his family during the French Revolution and was executed at Place de la Révolution in Paris during the Terror. She is regarded by the Roman Catholic Church as a martyr and is venerated as a Servant of God.


Život.

Narodil se jako syn Heřmana I. Celjského a Kateřiny, dcery bosenského bána Štěpána II. Kotromaniće. Po roce 1385 se stal hlavou dynastie Celjských. V bitvě u Nikopole v roce 1396 zachránil život uherskému králi a budoucímu císaři Zikmundovi Lucemburskému a stal se jeho rádcem a důvěrníkem. V únoru 1397 se podílel na potlačení vzpoury Lackfiovců proti králi Zikmundovi, který mu pak svěřil do správy zabavené majetky Lackfiovců v Záhoří (Varaždinská župa) a Mezimuří. V srpnu 1397 dostal darem hrady Vrbovec a Vinica a město Varaždin. V roce 1399 dostal celé Záhoří s dalšími osmi hradními panstvími (Cesargrad, Kostel, Krapina, Oštrc, Lobor, Belec, Trakošćan, Lepoglava). Od té doby měl titul hraběte z Celje a Záhoří a patřil k největším pánům v Uhersku.  V roce 1401 se podílel na vysvobození Zikmunda ze zajetí, jehož tehdy zasnoubil se svou dcerou Barborou. Za manželku si ji Zikmund vzal v listopadu 1405. Další dceru, Annu, zasnoubil s Mikulášem II. Gorjanským, vzali se před rokem 1408. Spolu se synem Fridrichem se stal v roce 1408 zakládajícím členem Dračího řádu. Zúčastnil se kostnického koncilu. Byl rozhodčím sporu rakouských vévodů Leopolda IV. a Arnošta Železného. Bosenský král Štěpán Tvrtko II. mu odkázal zemi, neboť nezanechal dědice.  V Uhersku dlouhý čas nazastával žádnou hodnost, s výjmkou chorvatsko-slavonského bánství, které zastával od dubna 1406 do ledna 1408. Až v roce 1423 se stal slavonským bánem a tuto hodnost zastával až do své smrti.  Ve 20. letech 15. století se zkomplikoval jeho rodinný život. Syn Fridrich v roce 1422 zavraždil svou manželku Alžbětu Frankopanskou, protože si chtěl vzít za manželku svou milenku Veroniku Desenišskou. Zikmund ho odsoudil a odevzdal otci do vězení. Heřman zavřel syna na hradě Celje a Veroniku uškrtil. Když v roce 1426 zemřel po pádu z koně jeho nejmladší syn Heřman, byl Fridrich jediným dědicem a zakrátko byl omilostněn. Po smrti Heřmana v roce 1435 vedoucí úlohu v rodině převzal Oldřich II. Celjský, Fridrichův syn.

Heřman II. Celjský (1365 – 13. října 1435, Bratislava) byl hrabě z Celje a bán Chorvatska, Slavonie a Dalmácie. Roku 1403 založil kartuziánský klášter Pleterje.

Hermann II (; early 1360s – 13 October 1435), Count of Celje, was a Styrian nobleman and magnate most notable as the faithful supporter and father-in-law of the Hungarian king Sigismund of Luxembourg. Hermann's loyalty to the King ensured him generous grants of land and privileges that led him to become the greatest landowner in Slavonia. He served as governor of Carniola, and twice as ban of the combined provinces of Slavonia, Croatia and Dalmatia, and was recognized by a treaty in 1427 as heir presumptive to the Kingdom of Bosnia. The House of Celje's rise to power culminated in achieving the dignity of Prince of the Holy Roman Empire. At the peak of his power, he controlled two thirds of the land in Carniola, most of Lower Styria and exercised power over all of medieval Croatia. Hermann was the most important representative of the line of Celje counts, having brought the family from merely local importance to the focus of Central European politics.


Mládí a vzdělání.

Narodil se v Lyonu 24. června 1923. Svůj první snímek pořídil v roce 1937 pomocí fotoaparátu svého otce Vest Pocket Kodak. Jako mladý muž během druhé světové války působil v letech 1943 až 1945 ve francouzském odboji. Po válce v letech 1945 až 1948 vystudoval inženýrství na École centrale de Lyon. V letech 1948–1952 pracoval ve strojírenském závodu.

Kariéra.

Až do roku 1951 pracoval Riboud jako inženýr v továrnách v Lyonu, ale v roce 1953 si vzal týdenní dovolenou strávenou fotografováním. Fotografoval na divadelním festivalu v Lyonu a výsledné fotografie byly otištěny v časopisu "Arts". Na základě tohoto úspěchu se rozhodl nevrátit se do zaměstnání, ale stát se profesionálním fotografem. Odstěhoval se do Paříže, kde potkal Henri Cartier-Bressona, Roberta Capu a Davida Seymoura, zakladatele Magnum Photos. Ještě v témže roce 1953 se stal členem této organizace. Jeho schopnost zachytit prchavé životní okamžiky prostřednictvím silných kompozic byla již v jeho začátcích patrná a tato dovednost mu dobře sloužila po nadcházející desetiletí.  V následujících několika desetiletích cestoval Riboud po celém světě. V roce 1957 byl jedním z prvních evropských fotografů, kteří odjeli do Číny a v letech 1968, 1972 a 1976 vydal Riboud několik reportáží o severním Vietnamu. Později cestoval po celém světě, ale hlavně v Asii, Africe, USA a Japonsku. Riboud byl svědkem válečných zvěrstev (fotografování z vietnamské i americké strany vietnamské války) a zjevného zhoršení kultury potlačené zevnitř (Čína během let kulturní revoluce předsedy Mao Ce-tunga). Naproti tomu, když zachytil každodenní život lidí ve vyprahlých částech světa (Fès, Angkor, Acapulco, Niger, Váránasí, Šen-si) a lyriky dětských her v každodenním Paříži. V roce 1979 Riboud agenturu Magnum opustil.  Riboudovy fotografie se objevily v mnoha časopisech, včetně "Life", "Géo", "National Geographic", "Paris Match" a "Stern". Dvakrát získal cenu Overseas Press Club Award, získal cenu Lifetime Achievement Award na soutěži Sony World Photography Awards 2009 a měl významné retrospektivní výstavy v Musée d'Art Moderne de la Ville de Paris a Mezinárodním fotografickém centru v New Yorku.  Riboud byl zvolen čestným členem Královské fotografické společnosti v roce 1998.

Fotografie.

Jedním z nejznámějších Riboudových obrazů je "Eiffel Tower Painter", pořízená v Paříži v roce 1953. Zobrazuje muže, který natírá věž v póze tanečníka, umístěného mezi kovovými armaturami věže. Pod ním se z fotografického oparu vynořuje Paříž. Na Riboudových obrazech se často objevují osamělé postavy. V "Ankaře" je centrální postava postavena proti průmyslovému pozadí, zatímco ve "Francii" leží osamocený člověk na poli. Vertikální kompozice zdůrazňuje krajinu, stromy, oblohu, vodu a vlající trávy, které věci obklopují, ale nepřehlušují lidský element.  Snímek pořízený Riboudem dne 21. října 1967, nazvaný "The Ultimate Confrontation: The Flower and the Bayonet" patří mezi nejslavnější protiválečné snímky. Fotografii pořídil ve Washingtonu, D.C., kde se před Pentagonem shromáždily tisíce protiválečných aktivistů, aby protestovali proti účasti Ameriky ve Vietnamu, obrázek ukazuje mladou dívku Jan Rose Kasmirovou s květinou v ruce a laskavým pohledem v očích, stojící před několika vojáky s puškami, umístěnými za účelem blokování protestujících. Riboud řekl o fotografii: „Právě mluvila, pokoušela se zaujmout vojáky, možná se s nimi pokusila vést dialog. Měl jsem pocit, že se jí vojáci báli víc, než se bála ona jejich bajonetů.“

Rodina.

V roce 1961 se Riboud oženil s americkou sochařkou Barbarou Chase, která žila v Paříži. Měli dvě děti. Byla známá díky svému románu "Sally Hemings" (1979), který získal kladné ohlasy a stal se bestsellerem. Rozvedli se před rokem 1981.  Později se oženil s Catherine Chaine, novinářkou a spisovatelkou.  Riboud zemřel v Paříži dne 30. srpna 2016 ve věku 93 let.

Marc Riboud (24. června 1923, Lyon, Francie – 30. srpna 2016, Paříž) byl francouzský fotograf a fotoreportér nejznámější svou rozsáhlou reportáží z Dálného Východu: "The Three Banners of China", "Face of North Vietnam", "Visions of China" a "In China". Vystudoval inženýrství na École centrale de Lyon. V letech 1948–1952 pracoval ve strojírenském závodu. Jeho koníčkem byla fotografie, byl ovlivněn Henri Cartier-Bressonem, se kterým se i osobně setkal. Během dovolené v roce 1953 fotografoval na divadelním festivalu v Lyonu a výsledné fotografie byly otištěny v časopisu "Arts". Na základě tohoto úspěchu se rozhodl nevrátit se do zaměstnání, ale stát se profesionálním fotografem. Ve stejném roce byl přijat za člena agentury Magnum Photos. Jako fotoreportér pracoval v mnoha zemích světa, fotografoval v Číně, Japonsku, Vietnamu, Indii, Alžíru, Africe.

Marc Riboud (; 24 June 1923 – 30 August 2016) was a French photographer, best known for his extensive reports on the Far East: "The Three Banners of China", "Face of North Vietnam", "Visions of China", and "In China".


Popis.

V buddhistické ikonografii jsou tyto božstva zobrazovány v hrůzostrašné podobě. Vzhled dharmapálů je původem z indického náboženského umění, z kultu tančícího mnohorukého boha Šivy a jeho manželky Kali. Jsou zobrazeny jako nízké, strašidelné bytosti s velkými svaly a čelistmi, připravenými pohltit každého, kdo se odváží jít proti Dharmě. Často mají více ruk i noh, jejich barva kůže je tmavá, většinou červená, modrá nebo černá. Do široka otevřené tři oči jsou podlity krví. Výzdoby z useknutých hlav, lebek a kostí jsou součásti jejich oblečení. Jejich zlé tváře vyjadřují odpor vůči světským požitkům, jejich mocné svaly znamenají schopnost porazit zlo. Tyto božstva mají více pohlaví, mezi ně patří jak muži, tak i ženy. I přesto, že jsou dharmapálové zobrazováni v hněvivé podobě, jsou pokládáni za bódhisattvy či přímo buddhy. O hlavních funkcích dharmapály se říká, že má zabránit vnitřním a vnějším překážkám, které brání duchovním praktikům v dosažení duchovních realizací, a také rozvíjet nezbytné podmínky pro jejich praktikování.  Dharmapálové se objevují i v mahájánovém buddhismu. Neexistuje klášteř v Tibetu, který by nebyl chráněn „ochráncem dharmy“. Tibet nemůžeme považovat za první místo, kde se vyskytuje tento jev. Tradice má kořeny ještě od doby starověké Indie, kdy mahajanisté se hodně spoléhali na ochránce Dharmy.

Původ.

V buddhistické mytologii existuji legendy o tom, jak byli démoni přeměněni na dharmapal magickou mocí svatých. Jak se říká v jedné z legend, Padmasambhava porazil mnoho božstev tibetského náboženství Bön, které dříve bránily šíření buddhismu v Tibetu. Padmasambhava dal demonům na vybranou - stát se ochráncem Buddhová učení, či rozpuštění do prázdnoty. Většína božestv vybrala první variantu.

Klasifikace.

Zpočátku rozlišovali čtyři dharmapály - strážci čtyř světových stran.  Klasický tibetský seznam obsahuje 8 dharmapál.

Dharmapála (wylie: chos-skyong, čínsky:, japonsky: ) je typ hněvivého božstva ve vadžrajánovém buddhismu. Slovo je složeno ze sanskrtských slov "dharma" („nauka“, „dharma“) a "pála" (doslova „ochránce“). Do češtiny by se tak pojem dharmapála dal přeložit jako „ochránce dharmy“. Dharmapálové chrání nejen dharmu, ale ostatní buddhisty, kteří následuji svoji stezkou.

A dharmapāla (, Chinese: 達磨波羅, 達摩波羅,, 護法鬼神, 諸天鬼神, 護法龍天, 諸天善神, ) is a type of wrathful god in Buddhism. The name means ""Dharma" protector or defender" in Sanskrit, and the "dharmapālas" are also known as the Defenders of the Law (Dharma), or the Protectors of the Law. There are two kinds of dharmapala, Worldly Protectors and Wisdom Protectors. Only Wisdom Protectors are enlightened beings.


Život.

Mládí a činnost před rokem 1848.

Kupci Matěji Havlíčkovi a jeho ženě Josefíně Dvořákové, dceři sládka z Horní Cerekve, se 31. října 1821 v Borové u Německého Brodu narodil syn Karel. V dětství žil ve vesnici Borová na Vysočině a v Německém Brodě, kam se rodina v roce 1830 přestěhovala. Jeho otec měl zde na náměstí živnost (dnes je v tomto domě muzeum se stálou expozicí věnovanou životu a dílu Karla Havlíčka Borovského). V devíti letech odešel na rok do Jihlavy, kde se učil němčině a také zde začal chápat národnostní rozdíly. Od roku 1833 studoval v Německém Brodě gymnázium. V roce 1838 gymnázium dokončil. Od toho samého roku studoval filosofii v Praze. Havlíček toužil po tom, aby mohl působit na výchovu českého lidu, vstoupil proto do kněžského semináře. Nelíbily se mu však poměry, které zde panovaly – kněžstvo bylo vychováno v konservatismu a také v duchu protinárodním. Na podzim 1841 proto seminář opustil a stal se až do konce života nekompromisním kritikem římskokatolické církve. Vystupoval rovněž proti celibátu, který byl dle jeho názoru proti přírodě a lidské přirozenosti. Zprvu byl vlivem Jána Kollára a dalších přátel zastáncem rusofilství a všeslovanské vzájemnosti. Svůj názor výrazně korigoval po ročním pobytu v carském Rusku, kde působil jako vychovatel u významného profesora. Již roku 1844 se vrátil s přesvědčením, že slovanská vzájemnost je zcela nereálná. Po návratu z Ruska vychází jeho první tištěné dílo v příloze Pražských novin – "Obrazy z Rus".  Roku 1846 se stal na doporučení Františka Palackého redaktorem "Pražských novin." Psal také do satirické přílohy časopisu "Česká včela" s názvem "Žihadlo". Roku 1845 se proslavil ostrou kritikou nového Tylova románu "Poslední Čech".

Revoluční rok 1848.

V revolučním roce 1848 odešel z "Pražských novin", a za finanční pomoci šlechtice Vojtěcha Deyma založil vlastní "Národní noviny", které dosáhly velké popularity. Národní noviny byly prvním deníkem v Českých zemích. Ačkoli byl Havlíček jedním z největších zastánců národní myšlenky, formu revoluce spíše odsuzoval. Byl si vědom slabé síly Čechů a případných následků, které mohly vrátit politiku o řadu let zpět. Obě tyto obavy se následným vývojem potvrdily.  Podílel se na organizaci Slovanského sjezdu, navštívil Polsko a Chorvatsko, aby přesvědčil tamní spisovatele k účasti na sjezdu.  Byl členem Národního výboru. Roku 1848 po potlačení povstání v Praze byl poprvé zatčen a několik dnů vězněn. Z důvodu získané imunity jej vojenští správci Prahy propustili. V této době byl totiž ve volbách roku 1848 zvolen na rakouský ústavodárný Říšský sněm. Zastupoval volební obvod Humpolec v Čechách. Uvádí se jako redaktor. V Národním výboru byl poměrně aktivní, ve Vídni na Říšském sněmu však působil více jako novinář než jako poslanec. V prosinci 1848 na svůj poslanecký mandát rezignoval. Havlíček nadále vystupoval velmi ostře proti vládě. V důsledku zavedení kaucí na politická periodika byl nucen přestat vydávat satirickou přílohu "Národních novin" nazvanou "Šotek". Po vyhlášení výjimečného stavu nad Prahou a okolím v důsledku tzv. májového spiknutí pražské vojenské velitelství v červnu 1849 Národní noviny zakázalo. Další vydávání bylo povoleno za Havlíčkův příslib, že se zdrží zásadní kritiky březnové oktrojované ústavy. Pro pokračující kritiku vládní politiky byly "Národní noviny" v lednu 1850 pražským vojenským velitelstvím zakázány. Havlíček hledal místo, kde by mohl pokračovat ve své žurnalistické činnosti mimo oblast výjimečného stavu. Usadil se v Kutné Hoře, kde založil časopis "Slovan", který vycházel 2× týdně. Úřední orgány se však snažily jeho dosah komplikovat, redaktor byl sledován, podrobován domovním prohlídkám, několik čísel "Slovana" bylo zkonfiskováno a s Havlíčkem byly vedeny soudní procesy pro porušení tiskového zákona, což Havlíček ve "Slovanu" s osobitým humorem komentoval. Vládní strana se jej neúspěšně snažila přimět k loajalitě. V reakci na činnost opozičních žurnalistů bylo v létě 1851 vydáno opatření, na jehož základě bylo možné zakázat vydávání protivládních periodik, pokud obdrží dvě úřední výstrahy. Poté, co byly "Slovanu" tyto výstrahy uděleny, Havlíček sám v srpnu jeho vydávání zastavil. Rozhodl se žurnalistickou práci přerušit a věnovat se rodině. Plánoval založit hospodářství. Na radu Františka Palackého vydal knižně soubor svých článků "Duch Národních novin" a "Kutnohorské epištoly". Prodej "Kutnohorských epištol" byl policií zakázán, ale přesto se podařilo část výtisků distribuovat před jejich konfiskací. V listopadu 1851 byl Havlíček postaven před kutnohorský soud a obviněn z několika přečinů. Soud ho ale i na základě jeho brilantní obhajoby a znalosti zákonů osvobodil.

Vyhnanství v Brixenu.

Z Kutné Hory se Havlíčkovi vrátili do domu na náměstí Německého Brodu. Havlíček žil spíše v ústraní a společensky se neangažoval. Těšil se na práci v hospodářství, které mu nalezl jeho bratr František. O tom, že mu dá rakouská moc pokoj, však spíše pochyboval a byl prý dokonce před chystaným zákrokem varován. Tomu, že se úřady uchýlí k tak tvrdému zásahu, ale pravděpodobně nevěřil. Na začátku prosince 1851 přinesl ministr Bach císaři Franzi Josefovi I. doporučení deportovat Havlíčka do Salzburgu. Císař však pobyt v tomto významném městě zřejmě nepovažoval za dostatečné opatření a zvolil odlehlý Brixen v tehdejším jižním Tyrolsku.  Dne 16. prosince 1851 kolem třetí hodiny ranní vstoupil do Havlíčkova bytu policejní komisař Franz Dedera s dvěma strážníky (akci dozoroval i brodský okresní hejtman Ferdinand Voith, jenž se s Havlíčkem znal) a vyzval jej, aby ho následoval. V doprovodu dalších tří strážníků byl spěšným dostavníkem dopraven do tyrolského Brixenu. Cesta přes zasněžené Alpy byla velmi náročná. Jednou se dokonce splašili koně a Havlíček byl jediný, kdo se je odvážil zastavit. V Brixenu byl Havlíček zpočátku ubytován v hotelu Elephant, kde se rychle seznámil s dalšími vyhnanci – s Johannem Aloisem Schallhammerem, účastníkem revoluce roku 1848, a důstojníkem Rudolfem Hebrem, jenž se zde ocitl kvůli dluhům. V roce 1852 za Havlíčkem přijela jeho manželka Julie s dcerou Zdeňkou. Cestovní náklady ve výši 150 zlatých zaplatilo policejní ředitelství. Hmotnou nouzí v té době Havlíček ani jeho rodina netrpěla, jelikož Havlíček dostával od rakouského ministerstva vnitra v pravidelných měsíčních splátkách 500 zlatých ročně (pro představu vyšší úředník tehdy dostával 500 – 700 zlatých, učitel 130 a dělník 100 – 200 zlatých). Na živobytí to však evidentně nedostačovalo, protože Havlíček musel citelně sáhnout do rodinných úspor. Pobyt v horském Brixenu zdravotně prospíval celé rodině nakažené tuberkulózou. Havlíček byl 3,5 roku ve vyhnanství, odtržen od vlasti i od přátel. Ve středně velkém městečku byl nešťastný. Rodina si v Brixenu pronajala domek se zahradním altánem, jídlo jim nosili z hostince U Slona. Jinak však byl Havlíček pod stálým policejním dozorem a byla sledována veškerá jeho korespondence. Velmi ho také trápilo to, že musí žít mimo svůj domov a má jen omezené kontakty s přáteli v Čechách. V roce 1854 se manželka Julie s dcerou vydaly zpět do Prahy. Havlíček tak doufal, že jej spíše za rodinou do Čech pustí. Úředníci však byli neoblomní.  Až poté, co Havlíček podepsal protokol, jímž se zavázal nepokračovat ve veřejných aktivitách, byl po téměř čtyřech letech vyhnanství propuštěn zpět do Čech. Do Prahy přijel 15. května 1855. Cestou se dozvěděl smutnou zprávu, že jeho manželka Julie před měsícem, 16. dubna 1855, zemřela na následky tuberkulózy. Tato nemoc byla brzy po návratu zjištěna i u Havlíčka a nakažena byla i jejich dcera Zdeňka. Havlíček, který se z Brixenu vrátil s téměř bílými vlasy, po zprávě o úmrtí své ženy prý utekl do polí a křičel: „To je konec!“. Po návratu z vyhnanství se Havlíček ocitl bez práce a bez finančních prostředků. Většinu svých peněz totiž půjčil švagrovi, který je investoval do své pokrývačské firmy. Jelikož měl Havlíček zakázaný pobyt v Praze, žil v Německém Brodě u matky a dceru nechal u své švagrové. Měl v plánu přijet si pro ni, až získá nové stálé místo.

Nemoc a smrt.

Karel Havlíček Borovský měl úředně zakázáno opouštět Německý Brod. Na každou cestu musel žádat o povolení. Zapovězenou měl především Prahu, kam se snažil přestěhovat především proto, aby byl blíže dceři. Pobyt v Praze byl Havlíčkovi povolen až poté, co byla zjištěna jeho nevyléčitelná nemoc. Roku 1856 si začal stěžovat na stálou únavu a kašel. 18. června 1856 dostal chrlení krve a poté doktoři rozhodli o jeho pobytu ve Šternberku u Smečna na Kladensku, kde se léčil u místních lázeňských pramenů. 24. července 1856 byl v horečkách kočárem převezen do Prahy. Cestou blouznil a s velkou silou sebou vyčerpávajícím způsobem zmítal. Švagr František Jaroš nechal vykopnout okno kočáru a až poté se Havlíček zklidnil. O pět dní později zemřel v Jarošově bytě ve věku nedožitých 35 let, na stejné posteli jako o rok dříve jeho milovaná žena Julie. Před smrtí prý v agónii pohyboval rukou jakoby horečně něco psal a obracel listy.  Pohřeb zorganizoval sládek Ferdinand Fingerhut-Náprstek, bratr Vojty Náprstka a pořadatelství se ujal Josef Němec, manžel Boženy Němcové, spolu s Josefem Václavem Fričem. Pohřbu se zúčastnilo velké množství lidí a policie jmenovitě zaznamenala přítomnost např. Františka Palackého, Františka Ladislava Riegra, Václava Hanky nebo Karla Jaromíra Erbena. Josef Němec byl po pohřbu následně za svou aktivitu odsouzen k osmi dnům vězení. Na pohřbu Božena Němcová údajně položila na Havlíčkovu rakev trnovou korunu jako symbol mučednictví, ale vavřínový věnec dle zjištění V. Macury dal do hrobu Ferdinand Náprstek. J. L. Turnovský, který se pohřbu osobně zúčastnil, napsal (str. 263, citace): „O věnec vavřínový, kterým byla Božena Němcová rakev Havlíčkovu ozdobila, rozdělili se nejbližší účastníci pohřbu, vzavše si po lístku na památku“.  Havlíček, kterého se rakousko-uherská moc obávala natolik, že jej deportovala za hranice vlasti, byl nesporně obětí svých odvážných politických názorů. Izolace od přátel a své vlasti v Brixenu jej značně psychicky poznamenala. Nicméně fakt, že za dobu strávenou v Brixenu pobíral Havlíček plat vyššího úřednického zaměstnance (aby se jej vláda zbavila) a obýval druhý nejdražší dům v Brixenu nebo to, že nemoc na kterou zemřel, mu nezpůsobila údajná „izolace“, ale „jen“ obyčejné nachlazení, se mnohdy neuvádí.  Před jeho smrtí se mu lidé vyhýbali a jeho veřejnou činnost odsuzovali i v tisku. Paradoxně již za několik let se stal národním mučedníkem a jeho osoba byla uctívána. Vznikl tak kult, jakého jsme v drobných obměnách byli svědky i ve 20. století. Je pohřben v Praze na Olšanských hřbitovech. V roce 2015 byl na jeho hrob umístěn QR kód s odkazem na informace na internetu.  Havlíčkova matka Josefína Havlíčková zemřela v Německém Brodě v úterý 1. července 1884 ve věku 93 let.

Dílo.

Žurnalistika.

Karel Havlíček se podílel na vzniku české žurnalistiky a někdy je považován i za jejího zakladatele. Dnes bychom jej označili za investigativního reportéra, jelikož byl ve svých článcích nejvíce kritický k tehdejší absolutistické vládě, hledal její slabiny a ty pak zprostředkovával lidem. Havlíček jako statečný a čestný člověk byl několika politickými režimy nenáviděn (rakouskouherský císař z něj měl takový strach, že jej nechal deportovat z Čech), obyčejnými lidmi uznáván a respektován. Působil v Pražských novinách a v příloze Česká včela (viz výše), v Národních novinách, kterou sám založil a konečně také ve vlastním časopise "Slovan". Kvůli svým článkům měl velmi často problémy, ale vždy sebe a své články dokázal obhájit.  V pohledu na ekonomii zastával Karel Havlíček Borovský pozici klasického liberalismu. Byl pro svobodný obchod, proti clům a odmítal papírové peníze. Zároveň údajně poukazoval na hrozbu komunismu. Bedlivým čtením však vidíme, že varoval před typickými znaky buržoasní společnosti, měšťáctví a nepravostmi, viz cit : "Než, my zde skutečně nerozkládajíce pojmu tohoto slova, budeme se držeti jen zcela obyčejného jeho významu, pravíme všem také: Každého člověka jmění se musí hájiti a kdo se cizího jmění dotýká, kdo do cizího jmění sahá, jest komunista! Jen majitel sám právo má se svým jměním dle své vůle nakládati a každé míchání se do toho odjinud jest komunismus!... Když se ale budeme této zásady držeti, shledáme brzy, že komunisté největší jsou zrovna na té straně, odkud právě v tuto dobu nejvíce proti komunismu kázati a brojiti slyšíme: a zpozorujeme také, že zrovna ti, kteří jiné viní z toho, že mají úmysl komunismus zaváděti, sami nejméně jmění cizé za svaté drží."... A kdyby se ještě tyto peníze vynaložily svědomitě k pravému prospěchu národa, zůstal by sice přece způsob vybírání bezprávím, avšak mohl by se každý snadněji touto myšlenkou upokojiti. Víme však, jakým způsobem se v absolutních státech zachází s penězi od národu těžce zaplacenými. Polovička rozhází se povalovačům národu nic neplatným a rozdá se pochlebníkům mizerným, vynaloží se na uplacování atd. atd. Pročež pravím: Nebojte se tak příliš těch komunistů, kteří berou na groše, těm se zajisté snadněji ubráníte! Ale bojte se více těch komunistů, kteří berou na miliony! ( viz tamtéž ). V této věci je odkaz K.H.B. stále aktuální.  V roce 1846 Havlíček navštívil litoměřický biskupský hřbitov, kde se zhrozil, že není nijak označen hrob Karla Hynka Máchy. Zasadil se o vytvoření náhrobku, který je dnes na pražském Vyšehradě. V roce 1848 navrhl Karel Havlíček a zasadil se o přejmenování pražského Koňského trhu na Václavské náměstí a také Dobytčího trhu na Karlovo náměstí. Havlíček se neúspěšně zasazoval o zřízení první české průmyslové školy.

Odkaz v první světové válce.

V roce 1918 byl nově vznikající pěší střelecký pluk nově utvářené 3. divize Československých legií na Rusi pojmenován „pluk Karla Havlíčka Borovského“.

Karel Havlíček Borovský, pseudonymem Havel, vlastním jménem Karel Havlíček (31. října 1821 Borová u Přibyslavi – 29. července 1856 Praha), byl český básník, novinář a politik. Je považován za zakladatele české žurnalistiky, satiry a literární kritiky. Literárně bývá řazen do realismu, politicky pak patří k tzv. 2. generaci národních buditelů. Podepisoval se jako Borovský Havel. Roku 1851 byl odvezen do Brixenu (italsky Bressanone), přitom napsal knihu Tyrolské elegie.

Karel Havlíček Borovský (; Borová, today "Havlíčkova Borová;" 31 October 1821 – 29 July 1856) was a Czech writer, poet, critic, politician, journalist, and publisher.


Charakteristika.

Příkaz codice_1 slouží k manipulaci s tabulkami Xtables (které používá Netfilter) a v nich umístěných řetězců () složených z pravidel. Pravidla slouží k ovlivňování průchodu paketů jádrem operačního systému (resp. jeho subsystémem, který nazýváme TCP/IP stack). Za pomoci tohoto nástroje tak mohou být vytvořeny různé druhy pravidel, který tento průchod ovlivní (povolen, odmítnut, změněn apod.). Systém pravidel vytváří firewall (kontrola přístupu), umožňuje nastavení NAT (modifikace procházejících paketů), sledování procházejících paketů, jejich analýzu a podobně.  Nástroj iptables vyžaduje ke své funkci administrátorská oprávnění, a proto musí být spuštěn uživatelem root, jinak nebude fungovat. Program je většinou umístěn v "/usr/sbin/iptables". Iptables jsou součástí jádra Linuxu verze 2.6 a 2.4. Ve starších verzích se používal nástroj ipchains (2.2) a ipfwadm (2.0).

Shrnutí funkce.

Rámec Xtables, užívaný ip_tables, ip6_tables a arp_tables umožňují definovat tabulky obsahující sady pravidel sdružovaných do řetězců (), které definují zacházení s jednotlivými pakety. Existuje několik základních tabulek (INPUT, OUTPUT, FORWARD,...), do kterých lze přidávat pravidla, měnit jejich nastavení a je možné vytvářet další tabulky a zapisovat pravidla, které jejich průchod vyvolají. Každý příchozí či odchozí paket musí projít alespoň jednou tabulkou.

Základní syntaxe.

iptables [tabulka] [akce] [chain] [ip_část] [match] [cíl] [cíl_info]

Parametr tabulka.

Existují tři základní typy: filter (výchozí), nat a mangle. Přepínač –t definuje, o který typ se jedná (např.: iptables -t nat). Každý typ tabulky má vlastní systém pravidel.

Parametr akce.

Nejpoužívanější příkazy (přeložený výtah z manuálové stránky):  Politika (policy) v iptables je implicitní pravidlo, které se uplatní, pokud paket projde všemi pravidly, aniž by byl akceptován (ACCEPT). Implicitně je nastaveno na „povolit vše“ (ACCEPT). Při vytváření firewallu se obvykle uplatňuje princip „co není povoleno, je zakázáno“. K nastavení implicitního pravidla se používá přepínač -P. Volby jsou buď povolit (ACCEPT) nebo zahodit (DROP).  Příklad nastavení, které nastaví implicitní pravidlo na zahození všech příchozích paketů:  První nastavujeme protokol. Standardní protokoly jsou ICMP, UDP, TCP nebo ALL. Lze použít také protokoly uvedené v "/etc/protocols". Protokol definujeme přepínačem -p (--protocol), je-li za přepínačem použit vykřičník, znamená to negace, tedy platí vše ostatní, kromě negovaného. Př.:! -p UDP. (dříve bylo možné uvádět i ve tvaru -p! UDP, v současnosti je tento zápis zastaralý )  nastavení zdrojové IP adresy definuje přepínač -s (--src,--source), nastavení cílové adresy definuje přepínač -d (--dst,--destination). Jestliže není použita výchozí maska sítě, může být použit zápis ve tvaru 192.168.0.1/24 nebo 192.168.0.1/255.255.255.0.  Pro zjištění, odkud paket přišel, použijeme přepínač -i (--in-interface). Chceme-li zjistit, které zařízení se právě snaží opustit, použijeme přepínač -o (--out-interface).  Při použití přepínače -j (--jump) určujeme dvě možnosti – ACCEPT (pustí paket dále) nebo DROP (paket zahodí).

Parametr ip_část.

Příklad: Všechny pakety, které přijdou na eth0 z jiné adresy než 192.168.0.1, budou zahozeny.  Popis příkladu:

iptables je v informatice název pro user space nástroj v Linuxu, který slouží pro nastavování pravidel firewallu v jádře. Pravidla firewallu mohou být stavová i nestavová a mohou ovlivňovat příchozí, odchozí i procházející IP datagramy. Pravidla jsou v jádře zpracovávána několika netfilter moduly.

iptables is a user-space utility program that allows a system administrator to configure the IP packet filter rules of the Linux kernel firewall, implemented as different Netfilter modules. The filters are organized in different tables, which contain chains of rules for how to treat network traffic packets. Different kernel modules and programs are currently used for different protocols; "iptables" applies to IPv4, "ip6tables" to IPv6, "arptables" to ARP, and "ebtables" to Ethernet frames.


Jména.

Pa-ta šan-žen byl pseudonym, jeho vlastní jméno bylo Ču Ta (), mnišské jméno Čchuan-čchi (), zdvořilostní jméno Žen-an (), užíval i řadu dalších pseudonymů a přezdívek.

Život a dílo.

Narodil se v jedné z vedlejších větví dynastie Ming, byl vzdáleným potomkem Ču Čchüana, knížete z Ning a 17. syna Chung-wua, zakladatele a prvního císaře říše Ming. Dostalo se kvalitního konfuciánského i uměleckého vzdělání, v rodině tradičního. Po pádu říše Ming a smrti otce roku 1644 ztratil privilegované postavení, před mandžuskými dobyvateli Číny se musel skrývat v horách, a nakonec roku 1648 vstoupil do buddhistického kláštera a stal se mnichem. Od konce 70. let 17. století se začal vracet do světského života, v němž se živil jako profesionální malíř. patrně z těžkých let skrývání a strachu mu do konce života zůstaly psychické problémy, nějakou dobu dokonce nemluvil.  Maloval zpravidla tuší přírodní motivy v žánru „květin a ptáků“, květiny, ovoce, zeleninu, bambus, skály, stromy, ptáky a zvířata; používal rozmývanou tuš. Jeho obrazy „květin a ptáků“ jsou ovlivněny stylem mingských Čchen Čchuna a Sü Weje, a jejich snahou o vystižení duchovní podstaty zobrazovaného. Při malbě krajin, které pojednával v brilantní zkratce, se inspiroval přístupem umělců 10. století Tung Jüana a Ťü-žena.  Patřil mezi malíře-individualisty raného čchingského období (vedle Š’-tchaoa), tvořící v opozici vůči převládající ortodoxii. Za života i po smrti nepatřil mezi významné umělce, cenili si ho pouze někteří japonští sběratelé. V Číně byl vyzdvižen až počátkem 20. století, kdy kritici ocenili jeho kreativní novátorství a vyzdvihli ho jako protimandžuského vlastence.

Pa-ta šan-žen (, volně „Horal osmi výšin“; asi 1626– asi 1705) byl čínský malíř raně čchingského období. Maloval především přírodní motivy v žánru „květin a ptáků“.

Bada Shanren (born Zhu Da; c. 1626–1705) was a Han Chinese painter of ink wash painting and a calligrapher. He was of royal descent, being a direct offspring of the Ming dynasty prince Zhu Quan who had a feudal establishment in Nanchang. His master lineage's accession was revoked following the last Ning Lineage King Zhu Chenhao's rebellion in 1521, but the rest of the lineage was allowed to retain status in Jiangxi. Art historians have named him as a brilliant painter of the period.


Statut.

Celebration má oficiálně statut statistické územní jednotky evidované statistickým úřadem Spojených států amerických (náležící do oblasti "Orlando–Kissimmee Metropolitan Statistical Area"). Celebration je oficiálně vedena jako komunita (nikoli obec), taktéž nespadá pod katastr žádné obce, nicméně zastavěná oblast Celebration o výměře 27,7 km2 čítá na cca 9500 rezidentů a sama o sobě má charakter menšího amerického městečka jižanského rázu (taktéž neoficiálně se o Celebration referuje jako o městu či městečku).

Historie.

Celebration bylo založeno v letech 1993-1994 dceřinou firmou "Disney Development Company" na pozemku o rozloze asi 20 km2 v okresu "Reedy Creek Improvement District". Celkové investice činily přibližně 2,5 miliardy dolarů. Městskými architekty byli "Cooper, Robertson & Partners" a Robert A. M. Stern; prvky v okolní krajině pak vznikly podle návrhu prominentní sanfranciské firmy EDAW. Jako jednotný architektonický sloh byl zvolen tamní jižanský rezidenční styl z počátku 20. století, s typickými dřevěnými a cihlovými stavbami. Pro Celebration specifická je též nízká hustota zástavby, absence obytných výškových staveb a více místa pro zeleň.První fáze vývoje rezidenční části se ale naplno rozběhla až v roce 1996 a od té doby prošla fázemi staveb jejich jednotlivých oblastí, navanými "villages" (vesnice). Ty zahrnují "Celebration Village", "West Village" a "Lake Evalyn"; v další fázi pak "the North Village", "South Village", "East Village" a "Aquila Reserve"; a nakonec a "Artisan Park". Sám ředitel Michael Eisner věnoval rozvoji Celebration zvýšené úsilí (projekt měl vyhovovat firemní vizi "Experimental Prototype Community of Tomorrow", EPCOT).

Služby.

V prvních fázích komeční budovy Walt Disney Company zabíraly větší část města; v průběhu nárůstu komunity většina z nich stáhla. O energetické a komunikační služby městečku se starají společnosti "Smart City Telcom" a "Reedy Creek Energy Services", které jsou obě řízeny Walt Disney Company.  Město má svoji hasičskou zbrojnici, poštu (i přesto, že Celebration nemá vlastní ZIP kód), školu, banku a nemocnici. Poblíž se nachází golfové hřiště s kurzy golfu.  Služby městečka zahrnující vzdělání, zdravotnictví a technologie byly plánovány od samotného začátku experty v těchto oblastech, pod supervizí CEO společnosti Disney.

Obyvatelstvo.

Přestože na celém území Celebration žije kolem 9500 lidí, v samotném centru je to jen něco málo přes 2700 (952 domácností a 716 rodin). Přes 93,5 % obyvatel Celebration jsou běloši. Roční příjem obyvatel se pohybuje kolem 160 % celostátního průměru.

Komunity.

Obyvatelé Celebration mají mnoho komunit, z toho osm náboženských (sedm křesťanských a jednu židovskou).

Slavnosti.

Celebration každý rok hostí několik událostí, které jeho komunita pořádá. Ve výročí Dne nezávislosti se v Celebration koná slavnostní ohňostroj.

Doprava.

Silnice zvaná World Drive spojuje Celebration se zábavním parkem Walt Disney World Resort. Uvnitř města se její obyvatelé přepravují buď na kole, pěšky nebo elektromobily.

V populární kultuře.

Celebration bylo od svého vzniku místem děje několika málo seriálů, dokumentů, radiových show nebo knížek. Děj byl do Celebration zasazen např. v epizodě "Crime Aid" amerického seriálu "The Office", dalším televizním seriálu "How to Start Your Own Country", show radiové stanice NPR "Wait Wait... Don't Tell Me!" nebo dokonce muzikálu "Avenue Q".

Kritický pohled.

Značná část děl, která Celebration zmiňují, se však o městečku, jeho stylu a koloritu, a jeho obyvatelích vyjadřují kriticky. Eric Petersen nabízí v písni "Every Town Will Celebrate" satirický pohled na město; obdobně tak skupina Chumbawamba ve své písničce "Celebration, Florida" z alba WYSIWYG se nese v duchu satiry a „nostalgie po čase, který si nemohou pamatovat“.  Román "Candor" o mladíkovi ze střední Floridy, ve které Celebration leží, byl napsán bývalým obyvatelem tohoto městečka a ostatní postavy popisuje jako konzumenty s vymytým mozkem. V románu je zmíněno několik lokací, které odpovídají místům v centru Celebration. V eseji "Species-On-Species Abuse" její autorka Sarah Vowellová zase jízdu na kole přes Celebration netypicky v některých aspektech přirovnává v masakru na Columbine a ději knížky Velký Gatsby.  Celebration taktéž našlo zmínku v dokumentárním filmu. Dokument The Corporation, zabývající se rostoucím vlivem nadnárodních korporací nad zbytkem společnosti, Celebration představuje jako další krok postupné nadvlády prostřednictvím vlastnictví korporací nad lidmi. Stejně tak vytýká, že městečko bylo vytvořeno za účelem zisku společnosti Walt Disney a zasazení jeho „dokonalého předměstí“ je nerealistické až směšné a místo tradice s kořeny se v případě jeho architektury jedná o falešnou imitaci.  Ve knize No Logo kanadské publicistky Naomi Kleinové (ve které mj. popisuje vývoj komerce a reklamy ve smyslu vztahu zboží, produktů a zákazníků) je Celebration zmíněna jako příklad „komerční nirvány“ – zatím nejvyšší mety v cestě korporací za upoutání si svých zákazníků, která je mnohem bezprostřednější a pokročilejší než prostší formy reklamy a marketingu. Kleinová také upozorňuje na zajímavý paradox: v Celebration nejsou žádné reklamy – podle ní to souvisí právě se skutečností, že Celebration je komerční město jako takové a Walt Disney Company jako „vlastník města“ má právo určovat si podmínky, které by v běžném městě nebyly možné – zákaz reklamy (konkurence) je podle Kleinové jednou z nich.

Celebration, Florida je komunita v okrese Osceola County amerického státu Florida. Jedná se de facto o první komerční městečko na světě. Vlastníkem je společnost Walt Disney Company.

Celebration is a census-designated place (CDP) and a master-planned community in Osceola County, Florida, United States, located near Walt Disney World Resort and originally developed by The Walt Disney Company. The town, whose population was 7,427 at the 2010 census, is part of the Orlando–Kissimmee Metropolitan Statistical Area.


Dějiny.

Milánské vévodství založil roku 1395 pán Milána Gian Galeazzo Visconti. Když roku 1447 vládnoucí rod Viscontiů vymřel v mužské linii, prohlásil se Milán republikou (Ambrosiánská republika) navzdory faktu, že vévoda Karel Orleánský byl legitimním nástupcem na milánský trůn. Avšak vévoda z Orléans své nároky nedokázal prosadit a ani Ambrosiánská republika neměla dlouhého trvání. Italský žoldnéř a dobrodruh Francesco I. Sforza, který se oženil s poslední nelegitimní dcerou z rodu Viscontiů, se roku 1450 zmocnil Milána a prohlásil se vévodou.  V roce 1498 se nový orléanský vévoda stal francouzským králem jako Ludvík XII. V boji o milánský vévodský stolec si Ludvík XII. počínal mnohem důrazněji než jeho otec. Roku 1499 Francouzi vtrhli do severní Itálie a vyhnali sforzského vévodu Ludovica. Až do roku 1513 v Miláně vládli Francouzi, kteří byli v tomto roce ze země vyhnáni Švýcary. Ti do Milána dosadili Ludovicova syna Massimiliana Sforzu. Jeho vláda však netrvala dlouho. Roku 1515 francouzská armáda, tentokrát pod velením nového krále Františka I., do severní Itálie přišla znovu a v bitvě u Marignana vybojovala kontrolu nad oblastí a vévodu Massimiliana zajala. Roku 1521 byla Francie z Milána znovu vytlačena, tentokrát Rakušany, a ti na trůn dosadili Massimilianova mladšího bratra Francesca II.  Následovala těžká porážka Francie v bitvě u Pavie roku 1525, ale když se zdálo, že císař Karel V. začíná pomocí vojska dominovat v Itálii, Francesco II. se spolu s Benátkami, Florencií, papežem Klementem VII. a Francií spojil proti římsko-německému císaři. Tento krok měl za následek rychlé vyhnání Francesca II. z Milána císařskými vojsky. Francesco II. si však podržel pod kontrolou ostatní města vévodství, a do Milána byl znovu dosazen mírovou dohodou z Cambrai roku 1529.  Po Franceskově smrti roku 1535 (bez legitimního dědice) znovu vyvstala otázka nástupnictví. Milánské vévodství si nárokoval jak francouzský král, tak římsko-německý císař. Milán měl však pod kontrolou císař Karel V., který nakonec novým vévodou učinil svého syna Filipa. Moc španělské koruny nad Milánem byla nakonec uznána i Francií dohodou z Cateau-Cambrésis roku 1559.  Milánské vévodství zůstalo ve španělských rukách až do počátku 18. století, kdy vypukly války o dědictví španělské a oblast Milána byla dobyta Rakouskem. Smlouva z Bádenu, kterou skončila válka roku 1714, připojila Milánsko k Rakousku. Pod rakouskou nadvládou zůstalo vévodství až do roku 1796, kdy ho opět obsadila francouzská armáda pod velením tehdejšího generála Napoleona Bonaparta.  Smlouvou z Campo Formia roku 1797 se Rakousko vévodství milánského vzdalo a Napoleon z něj vytvořil centrální část nové Cisalpinské republiky. Poté, co se sám prohlásil francouzským císařem, přetvořil Napoleon tuto republiku na první Italské království.  Po Napoleononově porážce rozhodl 9. června 1815 Vídeňský kongres, že Milánské vévodství již nebude obnoveno, a jeho území se stane součástí Království lombardsko-benátského pod nadvládou Rakouska. Království lombardsko-benátské poté existovalo až do roku 1866, kdy jeho území bylo přivtěleno do nově vzniklého Italského království.

Milánské vévodství (italsky "Ducato di Milano", latinsky "Ducatus Mediolani" nebo "Ducatus Mediolanensis") byl stát ležící v severní Itálii existující v letech 1395–1797. Milán byl součástí Svaté říše římské a vládlo zde několik dynastií. Ačkoliv během staletí se území ovládané milánskými vévody měnilo, většinou vévodství zabíralo většinu moderní Lombardie, včetně Milána a Pavie, tradiční centra starého Italského království. Do 16. století byla součástí Milánského vévodství také Parma, která se poté odštěpila a stala se centrem nového Parmského vévodství.

The Duchy of Milan was a state of the Holy Roman Empire in northern Italy. It was created in 1395 by Gian Galeazzo Visconti, Lord of Milan, who obtained from Wenceslaus, King of the Romans, the founding diploma. At that time, it included twenty-six towns and the wide rural area of the middle Padan Plain east of the hills of Montferrat. During much of its existence, it was wedged between Savoy to the west, Venice to the east, the Swiss Confederacy to the north, and separated from the Mediterranean by Genoa to the south. The Duchy eventually fell to Habsburg Austria with the "Convention of Milan" during the War of the Spanish Succession. The Duchy remained an Austrian possession until 1796, when a French army under Napoleon Bonaparte conquered it, and it ceased to exist a year later as a result of the Treaty of Campo Formio, when Austria ceded it to the new Cisalpine Republic.


Kvantita ve vědě.

Počítáním podobných předmětů (událostí atd.) vznikají kvantity diskrétní, celočíselné, kdežto měřením velikosti kvantity spojité. Ve středověku proniká pojem kvantity do přírodních věd (Roger Bacon, Nicolas d ́Oresme) a Mikuláš Kusánský kolem roku 1435 poprvé navrhuje, aby se věda věnovala především systematickému měření, zejména vážení různých látek. Z porovnávání vah se může podle něho dozvědět víc a hlavně spolehlivěji než zkoumáním smyslově poznatelných kvalit.  Tento program soustavného měření, který pak zahájili vědci 16. a 17. století, jim umožnil formulovat i fyzikální otázky a hypotézy matematicky. René Descartes odlišil smyslovou skutečnost tím, že jí přisoudil rozlehlost, tedy měřitelnou kvantitu, na rozdíl od „myslící věci“, která rozlehlá není. Velké úspěchy této „nové vědy“ (Galileo Galilei), která kvality tíže a síly nahradila měřitelnou vahou, vedly ke snaze převádět i další kvality na měřitelné čili kvantitativní veličiny. Postupně se tak podařilo měřit a tedy kvantifikovat např. čas, teplotu, tlak, výšku tónu, barvu, tvrdost a další, až se během 19. století přírodní vědy začaly „kvalitám“ úplně vyhýbat a věnovat se pouze tomu, co se dá měřit. Zároveň se rychle rozvíjely i nejrůznější měřicí metody, standardizace jednotek a metod, statistické metody zpracování měření a podobně. Od začátku 20. století pronikají kvantitativní metody do dalších a dalších věd, například sociologie, psychologie, jazykovědy, politologie. Jejich kvantity vznikají obvykle statistickým zpracováním hromadných dat a od poloviny 20. století také z modelů.  Hlavní předností kvantitativního zkoumání je reprodukovatelnost a tedy také ověřitelnost (případně vyvratitelnost) číselných výsledků. Pokud se z nich podaří vhodnou hypotézou odvodit nějakou zákonitost, může pak sloužit i k předvídání budoucích událostí a k cílevědomému ovládání „přírodních sil“, jak si to představoval už Francis Bacon nebo René Descartes. Kvantitativní zkoumání ovšem potřebuje také hypotézy, které určují, co a jak měřit, a potom řídí interpretaci výsledků.

Kvantita či množství je údaj, odpověď na otázku „kolik?“ (?), „jak mnoho?“ – podobně jako kvalita odpovídá na otázku „jaký?“ (?) V jazyce se vyjadřuje příslovcem, číslovkou (sedm, tři a půl, několik, mnoho...), případně symbolem čísla (např. 17; 16,99; 7/8; 2π; XVI atd.).

Quantity is a property that can exist as a multitude or magnitude, which illustrate discontinuity and continuity. Quantities can be compared in terms of "more", "less", or "equal", or by assigning a numerical value in terms of a unit of measurement. Mass, time, distance, heat, and angular separation are among the familiar examples of quantitative properties.


Stavba.

Stavba prvních jednotek byla objednána v rozpočtovém roce 1941. Všechny torpédoborce této třídy byly spuštěny na vodu v letech 1942–1944, přičemž je stavělo 11 loděnic. Do operační služby vstupovaly v letech 1942–1945.

Konstrukce.

Základní výzbroj tvořilo pět dvouúčelových 127mm kanónů umístěných v jednohlavňových dělových věžích. Ty mohly vystřelit každé čtyři vteřiny a to na vzdálenost devět mil proti pozemním cílům a šest mil proti vzdušným cílům. Protiletadlovou výzbroj pak představovaly čtyři 28mm kanóny, doplněné čtyřmi hlavněmi ráže 20 mm. K boji proti hladinovým lodím protivníka torpédoborce dále nesly dva pětihlavňové 533mm torpédomety. Protiponorkové zbraně zastupovalo šest vrhačů a dvě skluzavky hlubinných pum. Složení výzbroje se však postupně měnilo, zejména protiletadlová výzbroj byla posilována a tvořily ji různé kombinace ráží 20 a 40 mm.  Pohonný systém tvořily čtyři kotle Babcock & Wilcox a dvě turbíny General Electric. Lodní šrouby byly dva. Nejvyšší rychlost dosahovala 38 uzlů.

Poválečné modernizace.

Po válce bylo 18 jednotek modernizováno na protiponorkové lodě. Výzbroj tvořily dva 127mm kanóny v jednohlavňových věžích, čtyři 76mm kanóny ve dvouhlavňových věžích, osm 40mm kanóny ve dvouhlavňových postaveních, jeden systém Weapon Alfa, jeden Hedgehog a čtyři jednoduché 533mm torpédomety.

Operační nasazení.

Torpédoborce této třídy operovaly ve druhé světové, korejské či vietnamské válce. Ve druhé světové válce představovaly nejdůležitější americké torpédoborce. V boji jich bylo ztraceno 19 kusů a dalších šest bylo poškozeno tak těžce, že již nešly opravit.

Zahraniční uživatelé.

Celkem 14 zahraničních uživatelů – Argentina, Brazílie, Čínská republika, Chile, Itálie, Japonsko, Kolumbie, Korejská republika, Mexiko, Německo, Peru, Řecko, Španělsko a Turecko, provozovalo 32 torpédoborců této třídy.

Třída Fletcher byla třída torpédoborců námořnictva Spojených států amerických. Se 175 torpédoborci se jedná o nejpočetnější třídu torpédoborců v dějinách. Byly to rovněž první americké torpédoborce již od počátku vybavené radarem. Další evolucí těchto torpédoborců přitom vznikly další početné třídy "Allen M. Sumner" a "Gearing".

The "Fletcher" class was a class of destroyers built by the United States during World War II. The class was designed in 1939, as a result of dissatisfaction with the earlier destroyer leader types of the "Porter" and "Somers" classes. Some went on to serve during the Korean War and into the Vietnam War.


Dětství.

Ťia-ťing se narodil 16. září 1507, jeho vlastní jméno bylo Ču Chou-cchung, Ťia-ťing je jméno jeho panovnické éry. Jméno své éry si Ťia-ťing údajně vybral sám, ze své oblíbené kapitoly "Knihy dokumentů", přičemž "ťia" v čínštině znamená „zdokonalit, udělat skvělým“ a "ťing" „uklidnit“.  Byl nejstarším synem Ču Jou-jüana, od roku 1487 knížete ze Sing. Ču Jou-jüan byl čtvrtým synem mingského císaře Čcheng-chuy (vládl čínské říši Ming v letech 1464–1487) a jedné z jeho vedlejších žen, paní Šao. Matkou

Počátky vlády a reformy obřadů.

Nástup na trůn.

V Pekingu mezitím onemocněl a 20. dubna 1521 zemřel mingský císař Čeng-te (vládl 1505–1521). Čeng-te byl synem císaře Chung-č’a (vládl 1487–1505), staršího bratra Ču Jou-jüana. Ťia-ťing byl Čeng-teho bratranec a nejbližší mužský příbuzný.  Už před Čeng-teho smrtí velký sekretář Jang Tching-che, fakticky stojící v čele vlády mingské říše, připravil nástup Ťia-ťinga. Pět dní před Čeng-teho smrtí byl vydán edikt nařizující Ťia-ťingovi ukončit smutek a oficiálně převzít titul knížete ze Sing. V den císařovy smrti Jang Tching-che s podporou eunuchů ze správy obřadů v Zakázaném městě a císařovny vdovy Čang (matky zesnulého císaře) vydal edikt vyzývající knížete k příjezdu do Pekingu a nástupu na trůn. Věc byla kvůli mingskému nástupnickému právu nejistá. Totiž ačkoliv mingští císařové mívali řadu manželek, nástupnické právo měli pouze synové první z nich, císařovny, a pokus o dosazení potomka vedlejší manželky zákon

Velký spor o obřady.

Hlavním přáním nového panovníka bylo udělení císařské hodnosti zemřelému otci. Naopak Jang Tching-che požadoval k potvrzení legitimity nového císaře jeho formální adopci císařem Chung-č’, aby se tak stal mladším bratrem zemřelého Čeng-tea. Ťia-ťing a jeho matka však adopci odmítli, přičemž se odvolávali na znění povolávacího dekretu, kde o ní nebyla zmínka. Císař nechtěl své rodiče prohlásit za strýce a tetu. Naopak, „aby byly hodnosti uvedeny do souladu“, žádal o povýšení do císařského stavu pro své rodiče.  Zatímco většina úředníků souhlasila se zachováním přímé linie nástupnictví a podpořila Jang Tching-chea, císař argumentoval povinností k biologickým rodičům. Prosadil přijetí své matky jako císařovny vdovy, když přijela

Ctění rodičů a legitimizace vlády.

Roku 1530 císař nechal s biografií císařovny Ma a knihou "Pokyny pro vnitřní komnaty" císařovny Sü publikovat "Nü-sün" (, "Pokyny pro ženy", ve 12 "ťüanech") jejichž autorství bylo připsáno císařově matce. Dotyčné císařovny byly manželky zakladatele dynastie Chung-wua a prvního panovníka v nové větvi dynastie Jung-leho. Jung-lemu také císař změnil chrámové jméno, z Tchaj-cung na Čcheng-cu. Důvodem Ťia-ťingova zájmu o Jung-leho byl zřejmě precedens nástupu nové větve dynastie.  Císař také navrhoval převezení otce z mauzolea v Chu-kuangu do blízkosti císařského pohřebiště u Pekingu, nakonec pro něj vznikla jen

Další reformy obřadů.

Po vítězství ve sporu o obřady se císař začal zabývat revizí dalších rituálů a obřadů, přes nesouhlas řady úředníků. Změny zasáhly obřady prováděné panovníkem – koncem roku 1530 byly zavedeny oddělené oběti Nebesům a Zemi, Slunci a Měsíci.  Současně Ťia-ťing změnil tituly a formy ctění Konfucia. V Konfuciových chrámech zakázal obrazy, takže zůstaly pouze tabulky se jmény Konfucia a jeho následovníků. Změněna byla dispozice Konfuciova chrámu, když do jeho zadní části

Špičky vlády, císařovo okolí.

Eunuchové.

Důležité pozice v císařském paláci obsadil Ťia-ťing eunuchy, které s sebou přivedl z An-lu. V souvislosti s odvoláváním eunuchů spojených s předešlým panovníkem byly rušeny i některé eunušské posty v provinciích. Celkově však vliv

Velcí sekretáři.

Nejbližšími rádci císaře byli po roce 1524 Čang Fu-ťing a Kuej E, kteří se snažili vystrnadit z vlivných funkcí stoupence Jang Tching-chea, vesměs spojené s akademií Chan-lin, což v letech 1427–1428 vyústilo v čistku v pekingských úřadech a radikální personální obměnu akademie. Současně se ve velkém sekretariátu dvojice Čang Fu-ťing a Kuej E snažila omezit vliv prvního velkého sekretáře Fej Chunga. Jako jeho protiváhu zorganizovali návrat Jang I-čchinga, který v sekretariátu sloužil už v letech 1515–1516. V následujících letech se velcí sekretáři a s nimi spojené skupiny úředníků v boji o moc očerňovali mezi sebou. Na místě prvního velkého sekretáře nikdo dlouho nevydržel, mezi sebou se střídali Fej

Organizace vlády.

Důležitým prvkem rozhodovacího procesu od počátku říše Ming byl systém meziresortních konzultací mezi vysokými úředníky. Memoranda a návrhy bývaly předloženy debatě „devíti ministrů“, generálů ústředních vojenských komisí a dalších úředníků, výsledek diskuzí byl předložen císaři k definitivnímu rozhodnutí. Velcí sekretáři organizovali oběh memorand, neměli však rozhodovací pravomoc. Císař Ťia-ťing zdůrazňoval, že významná rozhodnutí musí být prodiskutována

Atentáty a přesídlení do Západního parku.

Císařův tvrdý postup vůči nesouhlasícím mu vynesl mnoho odpůrců a útoky na jeho život. Tak roku 1539 při cestě na jih do An-lu opakovaně vzplála jeho dočasná sídla. Nejvážnější incident proběhl 27. listopadu 1542, když se císaře pokusila uškrtit skupina jeho konkubín. U jedné z nich usnul, ta přivolala ostatní a začaly ho škrtit hedvábnou šňůrou. Jedna však zpanikařila a zavolala eunuchy, kteří informovali císařovnu Fang. Panovník se probral až po osmi hodinách bezvědomí. Nemohl však zatím mluvit, císařovna proto svým jménem přikázala popravu všech žen skutečně i údajně zapletených do atentátu. Motivy dívek nejsou jasné, snad jím bylo císařovo kruté chování k nim (které snad souviselo s jeho hledáním dlouhého života).  Po atentátu se Ťia-ťing zcela stáhl z formálního života dvora i ze Zakázaného města a přesídlil do paláce Jung-šou (Palác věčného života) v Západním parku Císařského města, kde občas pobýval od roku

Obliba taoismu.

Od počátku vlády Ťia-ťing tíhl k taoistické víře s jejím nadpřirozenem a hledáním nesmrtelnosti. Snad jej přitom ovlivnilo dětství prožité v Chu-kuangu, tamní lidé byli totiž všeobecně považováni za pověrčivé. Ťia-ťingova podpora taoismu však nebyla bez hranic. Tak roku 1527 ministři a velcí sekretáři Kuej E, Fang Sien-fu, Jang I-čching a Chuo Tchao navrhli přísnější regulaci zakládání nových taoistických a buddhistických chrámů a klášterů a zrušení ženských klášterů a chrámů, konfiskaci jejich majetku, a navrácení buddhistických mnišek i taoistických kněžek světskému životu. Panovník podepsal připravený dekret. Když však císař v prvních deseti letech vlády neměl dědice a někteří vysocí úředníci naznačovali, že taoistické modlitby a rituály mohou problém vyřešit, měl o ně větší zájem, který ještě zintenzívnil po atentátu z roku 1542.  Na taoistické obřady Ťia-ťing nešetřil výdaji ani časem. Taoisté si pro potřeby modliteb vyžádali mimo jiné desítky kilogramů zlatého prachu, císař jim nechal postavit chrámy, na které bylo dopraveno množství dřeva ze vzdáleného S’-čchuanu, daroval jim cennosti. Mezi taoisty věnoval od

Hospodářství.

Přírodní pohromy a ekonomika.

Během panování Ťia-ťinga bylo podnebí chladnější a vlhčí, než v předešlých letech, ke konci byly zimy teplejší. Teploty byly o 1,5 stupně nižší než ve druhé polovině 20. století. Záplavy postihovaly jih i sever Číny, sucha především povodí Jang-c’-ťiang. Roku 1528 v Če-ťiangu, Šan-si, Šen-si a Chu-peji nastalo nejhorší sucho za celou mingskou éru, při němž v Che-nanu a Ťiang-nanu místy zemřela polovina obyvatel. Ťiang-nan trpěl suchy, epidemiemi, dešti a hladomory až do konce 40. let 16. století.  Čas od času ničila zemi zemětřesení, kterých bylo za vlády Ťia-ťinga celá řada

Nové plodiny z Ameriky.

V éře Ťia-ťing se soubor zemědělských plodin pěstovaných čínskými rolníky začal rozšiřovat o druhy pocházející ze střední a jižní Ameriky. Ve 30. letech 16. století je doloženo pěstování podzemnice olejné v Ťiang-nanu, s tím, že se tam rozšířilo z Fu-ťienu. Fuťienští rolníci ji zřejmě získali od portugalských námořníků. Sladké brambory jsou k začátku 60. let 16. století doloženy v Jün-nanu, kam se zřejmě

Státní finance počátkem vlády Ťia-ťinga.

Jang Tching-che s nástupem Ťia-ťinga zahájil program drastických úspor. Během předcházejícího století totiž výrazně vzrostl počet hodnostářů vyplácených státem. Počet důstojníků se zvýšil z necelých 13 tisíc začátkem panování Chung-wua (vládl 1368–1398) a 28 tisíc na jeho konci na 100 tisíc roku 1520; z velké části žili v metropoli a okolí. Značná část z nich byli nadpočetní důstojníci, kteří fakticky u vojsk nesloužili. U civilních úředníků

Státní finance ve 40.–60. letech.

Přes úspory v polovině 20. let zůstávala finanční situace státu problematická. Nákladné stavební akce vedly v prvních letech éry Ťia-ťing k úbytku zásob zrna (z 8–9 let výdajů na 3 roky) a vyčerpání rezerv stříbra nahromaděných ve 20. letech. Roku 1540 byl odvolán ministr daní, když odmítl odsouhlasit zvýšení počtu dělníků na veřejných pracích (kterých bylo 40 tisíc), s odůvodněním, že náklady na rekonstrukci paláců, obřadních oltářů a chrámů dosáhly od počátku vlády Ťia-ťinga už 6 milionů "liangů" (224 tun) stříbra a že nemá prostředky pro udržení tempa stavebních prací. Císař některé

Reformy pozemkových daní.

Poptávka vlády po příjmech ve stříbře vedla k zavádění reformy jediného prutu, počínající od jihovýchodního pobřeží, kde byl v důsledku rozvinutého obchodu dostatek stříbra. Od 30. do 70. let 16. století bylo hlavním zdrojem stříbra pro Čínu západní Japonsko, kde byla objevena nová ložiska. V 50.–60. letech, když v souvislosti s násilnostmi na čínském pobřeží čínští obchodníci zajížděli do Japonska omezeně, převzali roli prostředníka mezi Japonskem a Čínou Portugalci.  Reformy, shrnované pod název reforma jediného prutu, zahrnovaly řadu jednotlivých opatření zaváděných na různých místech v různých kombinacích,

Kultura.

Filozofie.

Počáteční léta Ťia-ťingovy vlády byla posledními roky života státníka a filozofa Wang Jang-minga († 1529). Neúčastnil se sporu o obřady, jeho žáci však sympatizovali s císařovým „sledováním vnitřního morálního hlasu“. Wang byl odvolán ze státní služby už za Čeng-teho, přes oslnivé vítězství nad povstáním knížete z Ning. Měl mimořádnou reputaci úspěšného státníka, roku 1525 proto ministr obřadů Si Šu navrhoval jeho znovupovolání do úřadu. Nicméně návrh se setkal s odporem velkých sekretářů Kueje E a Jang I-čchinga, jejichž vliv by s příchodem Wanga do Pekingu poklesl, proto ho radši poslali na jihovýchod s úkolem potlačit povstání v Kuang-si.  Wang Jang-mingovo nové pojetí neokonfuciánské filozofie, soustředěné na pojem

Malířství a kaligrafie.

V éře Ťia-ťing byl centrem umělecké tvořivosti bohatý Ťiang-nan se střediskem v Su-čou, kde se více než jinde soustředili vzdělanci, pro které bylo umělecké sebevyjádření důležitější než úřední kariéra. Podle starého názvu regionu se jim dostalo označení škola Wu. Nejpřednější a nejcharakterističtější z malířů školy Wu byli Wen Čeng-ming a Čchen Čchun. Wen Čeng-ming zvládl rovnoměrně básnictví, kaligrafii i malbu. Maloval jednobarevné nebo lehce barevné krajiny ve stylu Šen Čoua i „zelenomodré krajiny“ v tchangském stylu. Je s ním spojeno obnovení tradice jižního amatérského malířství. Wen Čeng-mingův žák Čchen Čchun přinesl originalitu do žánru

Poezie, drama.

Směr literárního dění předešlé éry Čeng-te a počátků éry Ťia-ťing určovalo dřívějších sedm mistrů v čele s Li Meng-jangem a Che Ťing-mingem, patřil k nim i Wang Tching-siang. Jejich programem bylo odmítnutí poezie kabinetního stylu udávající tón v básnictví 15. století, kterou měli za svázanou konvencemi a prázdnou, bez výrazu a citů. Za vzor si brali chanskou a čchinskou prózu a tchangskou a starší poezii, zejména básníky vrcholného tchangského období. V druhé čtvrtině 16. století na ně navázal Sie Čen, první z pozdějších sedmi mistrů. V čele pozdější sedmičky stál Li Pchan-lung, největším básníkem z ní byl Wang Š’-čen.  Obě sedmice měly velký vliv na básníky mingské Číny a jejich

Zahraniční vztahy a vojenství.

Turfan.

Roku 1513 Mansúr, sultán Turfanu, obsadil Chami, a pustošil čínská území dále na východě. Sajjíd Husajn, Mansúrův vyslanec v Pekingu, zprostředkoval dohodu, podle níž si Mansúr nechal Chami a byl obnoven (tributní) obchod. Roku 1521 byl však Sajjíd popraven pro zradu, turfanské poselstvo vypovězeno z Pekingu a vůči Turfanu zaujat nepřátelský postoj, který prosadil Jang Tching-che. Následkem bylo obnovení bojů, roku 1524 Turfanci zaútočili i na Kan-čou. Útočníkům se mingská vojska

Vietnam.

Roku 1537 se u mingského dvora rozhořela debata o Vietnamu. Totiž po narození císařova syna v listopadu 1536 byla s radostnou zprávou rozeslána poselstva do okolních zemí, ale velký sekretář Sia Jen mezi ně odmítl zařadit Vietnam s odůvodněním, že už dvacet let neposílá tribut a současný panovník (Mạc Thái Tông z dynastie Mạc) je nelegitimní. Ministr vojenství a válečnická strana ve vládě vedená Kuo Sünem, markýzem z Wu-ting, reagovali návrhem na trestní expedici. Proti návrhu se zvedla vlna kritiky, jako extravagantnímu a nákladnému. Návrh kritizoval Jen Sung.  V březnu 1537 přibyli do Pekingu vyslanci legitimního vietnamského panovníka (Lê Trang Tông z dynastie Lê), kteří žádali o pomoc proti dynastii Mạc. Císař Ťia-ťing vyslal úředníky vyšetřit situaci, kterou vnímal jako urážku

Mongolové.

V důsledku vnitřních konfliktů mezi Mongoly neměla s nimi Ťia-ťingova vláda v prvním desetiletí jeho panování mnoho starostí, jejich nájezdy byly ojedinělé. Naopak problematická byla vlastní, mingská, armáda. Už od počátku 16. století narůstaly potíže v pohraničních posádkách, roku 1510 vojáci zabili guvernéra Ning-sia, roku 1521 guvernéra Kan-su. V srpnu 1524 důstojníci a vojáci v Ta-tchungu zabili guvernéra a vypálili vládní budovy. Neklid načas ukončila až poprava vůdců vzpoury v dubnu 1525. Rebelie v Ta-tchungu spojená se smrtí velitele posádky se však opakovala roku 1533, menší vzpoury proběhly v letech 1535 a 1539 a roku 1545 povstali i členové císařského rodu. Vláda na rebelie vesměs reagovala ústupky, což problémy neřešilo.  Po stabilizaci politické situace v Mongolsku pořádali Mongolové nájezdy na mingské území každý rok na jaře a počátkem podzimu. Mingské posádky byly nezřídka nebojeschopné, takže nájezdy byly pro Mongoly efektivní náhradou obchodu. V kontrastu s Vietnamem, ve vztazích s

Vojenské reformy začátkem 50. let.

Šok z nemohoucnosti pekingské posádky při mongolském nájezdu roku 1550 vedl k reformám: bylo zrušeno 12 divizí a západní a východní zvláštní oddíl, místo nich vznikly tři velké sbory celkem se 147 tisíci vojáků. Třem sborům velel Čchiou Luan (s titulem velitele vojenských záležitostí

Politika zakázaného moře a problémy s piráty.

Zahraniční námořní obchod říše Ming byl omezen politikou „zakázaného moře“, která se snažila obchod omezit na tributní výměnu a odmítala nelicencované soukromé obchodování. Omezení však vláda nedokázala vynutit a zámořský obchod, třebaže ilegální, byl součástí ekonomiky pobřežních oblastí.  Jihovýchodní Čína, zejména oblast Ťiang-nan na dolním toku Jang-c’-ťiang, od konce 15. století zažívala demografický růst, rozvoj komunikačních sítí, komercionalizaci, rozvoj kritického myšlení. S příchodem úředníků vzešlých z prostředí sympatizujícího s obchodem se rozvinuly debaty o vhodnosti a smysluplnosti dosavadní protiobchodní politiky. Za Ťia-ťinga byla proto vláda rozdělena. O povolení zahraničního obchodu se svářily dvě skupiny úředníků a generálů – proobchodní skupina varující před nákladnými boji a snažící se legalizací námořního zahraničního obchodu odstranit příčiny konfliktu; na druhé straně stáli reprezentanti konzervativních pozemkových vlastníků, podporující zákazy a považující válku za nevyhnutelnou v zájmu bezpečnosti a stability země. Ve 20. a 30. letech 16. století začaly na jihovýchodním pobřeží od Če-ťiangu po Kuang-tung růst pirátské útoky a násilnosti s nimi spojené. Ťia-ťingova vláda na násilnosti a ilegální obchodování reagovala opakovanými zákazy soukromého námořního obchodu a dospěla až k zákazu stavby

Portugalci.

Do Číny dorazil první Portugalec roku 1513. Portugalský král Manuel I. se poté pokusil navázat s mingskou Čínou oficiální styky. Vyslanec Tomé Pires, kterého roku 1517 přivezla eskadra Fernãa Pirese de Andrade, však nebyl schopen dosáhnout přijetí u císaře Čeng-te, po Čeng-teho smrti roku 1521 nová Ťia-ťingova vláda odmítla Portugalce přijmout a poslala jej zpět do Kantonu. Téhož roku mingská flotila porazila Portugalce v bitvě u Tchun-men. Odmítnutí vyslance konzervativci ve vládě odůvodňovali portugalským obsazením Malakky,

Úmrtí a význam.

Císař v 60. letech trpěl následky užívání elixírů nesmrtelnosti, nespavostí a změnami nálad. Často byl nemocný, kvůli špatnému zdraví po 11. listopadu 1566 nevydával písemné příkazy, a 23. ledna 1567 zemřel ve svém paláci v Západním parku. Byl pohřben v mauzoleu Jung-ling v areálu císařských hrobek dynastie Ming u Pekingu. Obdržel chrámové jméno Š’-cung a (zkrácené) posmrtné jméno Su-ti.  Ťia-ťingova vláda byla v bezprostředně následujících letech vnímána pozitivně, císař byl v "Pravdivých záznamech" své vlády popsán jako rozhodný a znalý panování, který vdechnul nový život zemi po výstřelcích svého předchůdce Čeng-teho a zavedl řád do obřadů a zastavil barbary na severu i moři. Autoři "Pravdivých záznamů" ho popisovali jako aktivního a energického, přísného na úředníky, ale soucitícího s lidem, synovsky oddaného. Cítil se lépe ve společnosti opatrných přitakávačů než osobností schopných mu přímo odporovat. Byl ješitný a neochotný přiznat svou chybu nebo omyl. Tresty vynášel

Ťia-ťingova rodina.

Ťia-ťing měl postupně tři císařovny. První, paní Čchen, mu vybrala jeho teta, císařovna vdova Čang. Paní Čchen se stala císařovnou roku 1522. Roku 1528 se natolik rozrušila kvůli sporu s císařem, že potratila a krátce poté, 21. října 1528, zemřela. Svou nevoli vůči ní císař vyjádřil skromným pohřbem a posmrtným jménem Tao-ling (), až před rokem 1536 bylo, na radu Sia Jena, jméno změněno na Siao-ťie-su. Druhá císařovna příjmením Čang, dcera důstojníka gardy, přišla do paláce roku 1526. Po smrti paní Čchen si ji Ťia-ťing vybral jako novou císařovnu, oficiálně nastoupila 8. ledna 1529. Začátkem roku 1534 byla sesazena bez udání důvodu, snad protože intervenovala ve prospěch císařovy tety, císařovny vdovy Čang. Zemřela roku 1536.  Třetí, paní Fang, pocházela z jihu, z okolí Nankingu. Do paláce přišla roku 1530, 28. ledna 1534 (devět dní po sesazení předchůdkyně) se stala císařovnou. Ťia-ťing si ji údajně vybral, protože sdílela jeho názory na obřady. Roku 1542 zmařila atentát skupiny konkubín na císaře, panovník ji však zazlíval smrt jedné ze svých oblíbenkyň, popravené z rozhodnutí paní Fang po atentátu. Při požáru paláce roku 1547 proto odmítl vydat příkaz k její záchraně a uhořela. Uspořádal ji však honosný pohřeb a vybral příznivé posmrtné jméno.  Císař měl osm synů a pět dcer, ale jen dva synové a dvě dcery dosáhli dospělosti. Nejstarší syn zemřel ve dvou měsících (žil 7. září – 27. října 1533). Druhý syn Ču Caj-žuej (20. října 1536 – 14. dubna 1549) byl od roku 1539 následníkem trůnu. Třetí Ču Caj-chou, syn konkubíny příjmením Tu († 12. února 1554), byl roku 1539 jmenován knížetem z Jü; současně se čtvrtý syn Ču Caj-sün stal knížetem z Ťing. Po roce 1549 císař váhal se jmenováním nového následníka, které považoval za nešťastné, což vyvolalo soupeření obou knížat. Nakonec roku 1561 kníže z Ťing odjel z Pekingu do svého sídla, Te-an v Chu-kuangu, kde 9. února 1565 zemřel. Ču Caj-chou po smrti císaře Ťia-ťinga roku 1567 nastoupil na trůn jako císař éry Lung-čching.  Ťia-ťing měl špatný vztah s příbuznými, zejména se svou tetou, císařovnou Čang (vdovou po císaři Chung-č’ovi), které zazlíval postoje k jeho rodičům ve sporu o obřady. Když roku 1525 vyhořel její palác, odmítl ho obnovit a přesunul ji do menšího sídla. Roku 1533 jejího mladšího bratra Čang Jen-linga nechal zatknout, poté, co vyšlo najevo, že roku 1515 zabil člověka a poté i důstojníka gardy, který ho kvůli první vraždě vydíral. Roku 1546 byl popraven. Druhý bratr excísařovny, Čang Chuo-ling, byl koncem roku 1537 zatčen kvůli obvinění z čarodějnictví. Vyšetřování zjistilo falešnost obvinění a žalobci skončili ve vyhnanství, Čang Chuo-ling však po měsíci ve vězení zemřel. Po smrti císařovny vdovy Čang roku 1541 ji Ťia-ťing nechal pohřbít s minimální možnou obřadností. Za císařovnu Sia, vdovu po císaři Čeng-tem, která zemřela v únoru 1535, odmítl držet smutek.

Císař Ťia-ťing (; 16. září 1507 – 23. ledna 1567), vlastním jménem Ču Chou-cchung (), z dynastie Ming vládl v letech 1521–1567 mingské Číně. Nastoupil po svém bratranci, císaři Čeng-te. Po převzetí vlády s novým rokem vyhlásil éru „Dokonalého míru“, "Ťia-ťing". Název éry je používán i jako jméno císaře.

The Jiajing Emperor (; 16September 150723January 1567) was the 12th Emperor of the Ming dynasty, reigned from 1521 to 1567. Born Zhu Houcong, he was the former Zhengde Emperor's cousin. His father, Zhu Youyuan (1476–1519), the Prince of Xing, was the fourth son of the Chenghua Emperor (reigned from 1464 to 1487) and the eldest son of three sons born to the emperor's concubine, Lady Shao. The Jiajing Emperor's regnal name, "Jiajing", means "admirable tranquility".


Historie.

Veřejnoprávní vysílací organizace byla založena zákonem dne 18. června 1930 pod původním názvem "Institut national belge de radiodiffusion", zkráceně "INR" (nizozemsky "Moniteur Nationaal Instituut voor de Radio-Omroep", zkráceně "NIR").  Dne 14. června 1940 byla nucena ukončit vysílání v důsledku německé invaze. Německé okupační síly, které nyní dohlíželi na jeho řízení, změnili jeho jména na "Radio Bruxelles". Množství pracovníků se přestěhovalo do studia BBC v Londýně, odkud vysílali jako Radio Belgique/Radio België pod "Office de Radiodiffusion Nationale Belge (RNB)", kterou zřídila belgická exilová vláda.  Na konci války "Institut national belge de radiodiffusion (INR)" a "Office de Radiodiffusion Nationale Belge (RNB)" koexistovaly až do 14. září 1945, kdy bylo pomocí královského dekretu obnoveno původní poslání "Institut national belge de radiodiffusion (INR)". Tento vysílatel byl jedním z 23 rozhlasových organizací, které založily Evropskou vysílací unii v roce 1950. Televizní vysílání z Bruselu započalo v roce 1953, kdy se vysílalo dvě hodiny každý den.  V roce 1960 byl "Institut national belge de radiodiffusion (INR)" začleněn do "Radio-Televize Belge (RTB)" a přestěhován do nové čtvrti v budově Reyers v roce 1967. V roce 1971 byl vysílán pořad "Le Jardin Extraordinaire" barevně a dva roky později začala vysílat barevně i zprávy.  V roce 1977, po belgické federalizaci a zřízení samostatných jazykových společenství, se frankofonní část "Radio-Televize Belge (RTB)" přetransformovala do "Radio-Televize Belge de la Communauté française (RTBF)" a byl zřízen druhý televizní kanál s názvem "RTbis". V roce 1979 se z "RTbis" stala "Télé 2". V roce 1984, spolu s francouzskými kanály TF1, Antenne 2, FR 3 a švýcarským kanálem SSR, zřídil vysílatel evropský kanál TV5 pro francouzsky mluvící obyvatelstvo. Dne 21. března 1988 se z "Télé 2" stala "Télé 21". Dne 27. září 1989 vzniká dceřiná společnost nazvaná "Canal Plus TVCF", která od května 1995 nesla jméno "Canal Plus Belgique"'. V roce 1993 byla "Télé 21" nahrazena kanály "Arte/21" a "Sport 21".  Dne 11. června 2013 byla jednou z mála evropských provozovatelů veřejnoprávního vysílání, kteří odsoudili uzavření řecké veřejnoprávní televize ERT.

Radio Télévision Belge de la Communauté Française (RTBF) je veřejnoprávní vysílací organizace pro Valonsko-bruselskou federaci, jižní frankofonní část Belgie. Jeho protějškem pro severní nizozemsky mluvící část země má název "Vlaamse Radio- en Televisieomroeporganisatie (VRT)".

RTBF ("Radio-Télévision Belge de la Communauté Française") is a public-service broadcasting organisation delivering radio and television services to the French-speaking Community of Belgium, in Wallonia and Brussels. Its counterpart in the Flemish Community is the Dutch-language VRT ("Vlaamse Radio- en Televisieomroeporganisatie"), and in the German-speaking Community it is BRF ("Belgischer Rundfunk").


Správa balíčků.

Zenwalk používá stejně jako Slackware a většina ostatních z něho odvozených distribucí systém tgz balíčků. V Zenwalku se pro správu balíčků používá nástroj Netpkg, který rozšiřuje možnosti standardních pkgtools převzatých ze Slackware, lze ho ovládat z příkazové řádky, ale disponuje i intuitivním grafickým rozhraním. Netpkg dokáže příslušné balíčky nejen nainstalovat, ale i stáhnout z internetu, podobně jako známější Swaret nebo Slapt-get. Zenwalk je částečně kompatibilní se Slackware, to znamená, že tgz balíčky vytvořené pro Slackware jdou povětšinou bezproblémově nainstalovat i v Zenwalku, což samozřejmě platí i opačně.

Edice.

Zenwalk existuje ve čtyřech verzích, které se liší svým určením.

Standard Edition.

Standardní verze Zenwalku určená pro použití na Desktopu a notebooku.

Live Edition.

Live Edition je Live CD verze Zenwalk Linuxu. Umožňuje vyzkoušet si Zenwalk bez nutnosti instalace na pevný disk počítače.

Server Edition.

Serverová verze Zenwalku.

Core Edition.

Zenwalk Core Edition je Zenwalk bez X window systému a grafických aplikací. Je určen pro uživatele s omezeným místem na disku, nebo jako výchozí bod pro instalaci desktopové stanice, nebo serveru. Core Edition umožňuje nainstalovat pouze ten software, který uživatel požaduje.

Historie.

Zenwalk GNU/Linux vychází z nejstarší dosud vyvíjené linuxové distribuce Slackware. První verze Zenwalku (0.1) vyšla 21. května 2004 pod názvem MiniSlack. Do verze 1.1 se Zenwalk nazýval Minislack, od verze 1.2 vydané 12. srpna 2005 nese současné jméno. Klíčový rozdíl mezi Zenwalkem a jeho „mateřskou“ distribucí Slackwarem byl v použitém Linuxovém jádře. Zenwalk již delší dobu používá jako výchozí jádro řady 2.6, kdežto ve Slackware se jádro této řady objevilo poprvé až ve verzi 11, avšak pouze jako volitelné (jako výchozí až ve verzi 12). Jako výchozí desktopové prostředí je použito Xfce (v repozitářích se samozřejmě vyskytuje také KDE a Gnome), namísto KDE, které je hlavním prostředím ve Slackware.

Zenwalk GNU/Linux (dříve MiniSlack) je minimalistická distribuce GNU/Linuxu založená na mnohem starším, zavedeném Slackware, je určen především pro desktopové použití, klade důraz na jednoduchost používání. Tvůrci Zenwalku dbají na to, aby v jejich distribuci nedocházelo k překrývání funkcí software – standardní verze Zenwalku obsahuje pro vykonávání určité činnosti jediný program.

Zenwalk is a Desktop focused Linux distribution founded by Jean-Philippe Guillemin. It is based on Slackware with very few modifications at system level making it 100% compatible with it. Zenwalk aims to be a modern and multi-purpose Linux distribution by focusing on Internet applications, multimedia and programming tools. Additionally, Zenwalk comes with many specialized tools, designed for beginner through advanced users as it offers system configuration via both graphical and command-line operations.