Účastníci.

Tovární tým Alfy Romeo nasadil čtyři vozy, k osvědčené dvojici Farina, Fangio, tým povolal italské piloty Consalva Sanesiho a Felice Bonettiho. Konkurenční tým Ferrari připravil tři vozy pro Alberta Ascariho, Luigi Villoresiho a Jose Froilana Gonzaleze. Další Ferrari pilotoval Angličan Peter Whitehead v typické zbarvení "British Green Racing" týmu G.A. Vandervell. Dalším tovarním týmem byl britský BRM Ltd., který připravil vozy pro jezdce Rega Parnella a Petera Walkera. Vozy Maserati přijely bez tovární podpory jen v soukromých týmech Scuderia Ambrosiana, který nasadil Davida Murraye, dále soukromé Maserati Johna Jamese a Philipa Fotheringhama-Parkera. Také francouzský Talbot nasadil jen soukromé vozy, tým Ecurie Rosier ve složení Louis Rosier a Louis Chiron, tým Ecurie Belge s Johnny Claesem a Talbot pilota Duncana Hamiltona. Startovní listinu doplnily vozy ERA, Boba Gerarda a Briana Shawe-Taylora a vůz Alta pilotovaná Joe Kellym.

Závod.

Dva týdny po Grand Prix Francie se na britském okruhu Silverstone sešli účastníci k dalšímu podniku mistrovství světa vozů formule 1. Již kvalifikace naznačila, že boj o přední příčky svedou dvě italské automobilky Alfa Romeo a Ferrari. A právě tyto dva týmy si rozdělily místa v prvních dvou řadách na startovním roštu. Nejrychlejší byli oba Argentinci, González (Ferrari) a Fangio (Alfa Romeo), následováni pěticí Italů, Farina (Alfa Romeo), Ascari (Ferrari), Villoresi (Ferrari), Sanesi a Bonetto (oba Alfa Romeo). Britská národní hrdost v podání vozů BRM P15, se stále potýkala s menšími problémy a její jezdci, Reg Parnell a Peter Walker, nedokázali zajet jediné kolo s časem. Nakonec byly oba na start připuštěni.  Nejlépe odstartoval z druhé řady Felice Bonetto a ujal se vedeni, před Gonzalezem, Farinou a Ascarim, Fangio byl až pátý. Ještě v prvním kole se Gonzalez dostal před Bonetta a Ascari zdolal Farinu. Od čtvrtého kola se Gonzalez musel o svou čelní pozici obávat, protože se na něj dotáhl Fangio a po čtyřiceti kilometrech se dostal dokonce do vedení. O vedení v závodě se přetahovali oba Argentinci až do konce závodu. Ve 48 kole musel Fangio do boxů a tak se do vedení vrátil Gonzalez, který nasadil pekelné tempo a najel si na Fangia náskok minutu a půl. Mezitím ze závodu odstoupil Ascari, Gonzalez, který přijel do boxů tankovat palivo chtěl vůz Ascarimu předat, ale ten jej zastavil a poslal zpět na trať. Zastávka u Ferrari trvala jen 23 sekund zatímco u Alfy tankování trvalo kolem 50 sekund. Fangio se v závěru pokusil ještě o nemožné, ale náskok krajana Gonzaleze nedokázal stáhnout. Gonzalez tak získal první vítězství vozu Ferrari v mistrovství světa.

Grand Prix Velké Británie 1951 IV RAC British Grand Prix byla pátým závodem druhého ročníku mistrovství světa Formule 1 a zároveň třináctým závodem vozů F1 v roce 1951. Závod se jel 14. červenec 1951 na okruhu Silverstone.

The 1951 British Grand Prix was a Formula One motor race held on 14 July 1951 at the Silverstone Circuit in Northamptonshire, England. It was race 5 of 8 in the 1951 World Championship of Drivers and was contested over 90 laps. The race was the first victory for José Froilán González, and was also the first of many for the Scuderia Ferrari team. Both the team and driver also achieved their first ever pole position during the weekend.


Účastníci.

Tým Alfa Romeo SpA přijel do Itálie prakticky potvrdit titul mistra světa pro Juana Manuela Fangia, který vedl o 10 bodů před Ascarim na Ferrari, a pomáhat mu měli Giuseppe Farina, Toulo de Graffenried a Felice Bonetto. Ferrari muselo vyhrát, aby před poslední velkou cenou mohlo pomýšlet na titul a Scuderia Ferrari vyrukovala s vůbec nejsilnější sestavou; Alberto Ascari, Luigi Villoresi, Piero Taruffi, José Froilan González, kteří ve svých rukou třímali superrychlé Ferrari 375 poháněné 12 válcovým V motorem. Další Ferrari sedlali soukromníci Chico Landi (Ferrari 375), Rudi Fischer (Ferrari 212) a Peter Whitehead (Ferrari 125). Talbot přestal být podporován továrnou a do závodu se s těmito vozy představili jen soukromníci Louis Rosier, Louis Chiron, Pierre Levegh, Yves Giraud-Cabantous, Johnny Claes a Jacques Swaters, kteří bodovali jen sporadicky, protože překonat rudou hradbu v podobě vozů Ferrari a Alfa Romeo bylo nemožné. Dalším francouzským týmem byl Equipe Gordini, ale čtyřválcové motory ve vozech Simca Gordini T15 nestačili na konkurenci a tak piloti Robert Manzon, André Simon a Maurice Trintignant nemohli pomýšlet na bodové ohodnocení. Jediným britským týmem byl BRM Ltd, který připravil vozy BRM P15, pilotované Reg Parnellem a Keni Richardsonem.

Průběh závodu.

XXII Gran Premio d'Italia  Poté co Ferrari vyhrálo předchozí dva závody ve Velké Británii a v Německu, Juan Manuel Fangio vrátil úder v nemistrovském závodě v Bari. Již kvalifikace ukázala vyrovnanost obou týmů, v první řadě stáli dvě Alfy a dvě Ferrari. Druhá řada byla opět rudá a jen zelené BRM Rega Parnella narušovala její kompletnost. BRM nakonec oba své vozy stáhl a do závodu neodstartovaly pro problémy s mazáním.  Nejlépe odstartoval Fangio s Ascarim, který se ve třetím kole před Fangia dostal. Poté se strhla bitva o vedení právě mezi oběma aktéry v boji o titul. Mezitím odstoupily dvě Alfy, v prvním kole de Graffenried a v šestém kole Farina, i když Farina dokázal převzít vůz po Bonettim a dojet na třetím místě. Ve třináctém kole musel Fangio do boxu a na čele se ocitla hned trojice vozů Ferrari (Ascari, Gonzalez, Villoresi). Ascari s Gonzalezem své pozice již nikomu nepřepustili, mezitím se strhl boj o třetí příčku. Nejprve se Bonetto prosmykl před Villoresiho a vzápětí ho zdolal i Fangio, který se po návratu na trať propadl na páté místo. Ve třicátém kole se v Bonettově voze objevil Farina a po Fangiově odstoupení ve 39 kole zachránil Alfě třetí příčku. Ze zbytku světa se nejlépe dařilo, na šesté pozici, Simonovi na Simce, který ovšem ztrácel na italské vozy 6 kol. Vítězství Ascariho a odstoupení Fangia udělalo šampionát ještě zajímavějším, neboť rozdíl mezi oběma kandidáty byly pouhé dva body.

Grand Prix Itálie ( XXII Gran Premio d'Italia ) byla 7. závodem sezóny 1951, který se konal 16. září 1951 na okruhu Autodromo Nazionale Monza. V závodě zvítězil Alberto Ascari na voze Ferrari.

The 1951 Italian Grand Prix was a Formula One motor race held on 16 September 1951 at Monza. It was race 7 of 8 in the 1951 World Championship of Drivers.


Němý film.

Vůbec prvním filmovým záznamem pořízeným na území Česka byl americký film The Horitz Passion Play z roku 1897 věnovaný velkolepým pašijovým hrám v Hořicích na Šumavě.  Prvním českým režisérem a kameramanem byl Jan Kříženecký, který od roku 1898 natáčel krátké dokumenty, zvané filmové aktuality. S hercem Josefem Švábem-Malostranským natočil téhož roku tři krátké filmové skeče "Dostaveníčko ve mlýnici", "Výstavní párkař a lepič plakátů" a "Smích a pláč". První stálé kino v Praze založil Viktor Ponrepo v roce 1907, v domě U Modré Štiky. Předtím měla kina podobu kočovných stanů, film byl putovní atrakce.

Zvukový film před druhou světovou válkou.

První český zvukový film – Tonka Šibenice byl natočen jako němý a ozvučen ve Francii. Premiéru měl 27. února 1930. Zvuk byl v Československu poprvé použit ve filmu "Když struny lkají".  V září 1930 se v Československu konaly krajně pravicovým tiskem vyvolané nacionalistické demonstrace Čechů proti filmům mluveným v němčině. Vedly k zákazu všech potenciálně pobuřujících německých filmů v Československu, včetně protiválečného snímku "Na západní frontě 1918" (režie Georg Wilheim Pabst).  Stát ve 30. letech omezoval import zahraničních filmů a protežoval domácí tvůrce. V roce 1932 byl zaveden kontingentní systém, byla stanovena kvóta, podle níž směl za jeden film vyrobený v Československu jeho výrobce dovézt 7 zahraničních filmů. Později byla kvóta snížena na 1:5. Roku 1934 byl kontingentní systém zrušen a nahradil jej registrační systém; regulace dovozu byla zrušena, importéři za jeden dovezený film nadále platili registrační poplatek 20 tisíc korun. Tyto peníze se přes Fond pro podporu domácí výroby dostávaly formou dotací k československým tvůrcům.  V roce 1933 byly zprovozněny ateliéry A-B Barandov.

Kinematografie za Protektorátu.

Po podepsání Mnichovské dohody v roce 1938 došlo k první ze tří emigračních vln. Československo opustil herec a režisér Hugo Haas. Ve Spojených státech se jako experimentální filmař a dokumentarista uplatnil Alexander Hackenschmied, který v exilu používal příjmení Hammid. Do USA odešli též Jiří Voskovec, Jan Werich a skladatel Jaroslav Ježek. Válečné dokumentaristice se ve Velké Británii po dobu války věnoval Jiří Weiss. Ostravský rodák Karel Reisz se jako dítě dostal do Británie s pomocí Nicholase Wintona a v šedesátých letech byl klíčovou postavou hnutí Free Cinema.  Po okupaci Československa nacistickým Německem v roce 1939 byla zavedena tuhá cenzura. Okupanti zřídili dohlížecí instituci Českomoravské filmové ústředí. Okamžitě začali s arizací a germanizací českého filmového průmyslu. Titulky a plakáty musely být česko-německé. Filmy s židovskými herci nesměly být promítány a filmoví pracovníci museli být přezkušováni z němčiny. Nacisté už na počátku války vyvlastnili barrandovské ateliéry.  Někteří filmaři, stejně jako další umělci, byli před rokem 1945 pro protinacistickou činnost popraveni; mezi nimi Vladislav Vančura a herečka Anna Letenská.

Film po druhé světové válce.

Mezi nejslavnější filmy z 50. let patří: Cesta do pravěku, Dobrý voják Švejk, Císařův pekař - Pekařův císař, Princezna se zlatou hvězdou, Vynález zkázy, Pyšná princezna a Byl jednou jeden král...  Už v průběhu války české intelektuální kruhy diskutovaly o možnosti zestátnění filmového průmyslu, někteří umělci v tomto kroku viděli naději na nezávislost tvorby na komerčních zájmech producentů. K zestátnění došlo krátce po osvobození, ještě před komunistickým převratem. Dekret presidenta republiky ze dne 11. srpna 1945 o opatření v oblasti filmu stanovil: „1) K provozu filmových atelierů, k výrobě osvětlených filmů kinematografických (...), k laboratornímu zpracování filmů, k půjčování filmů, jakož i k jejich veřejnému promítání je oprávněn výhradně stát. (2) K dovozu a vývozu filmů pro celé území Československé republiky jest rovněž oprávněn výhradně stát.“ Po následující čtyři desetiletí tak výrobu, dovoz i distribuci filmů v Československu plně kontroloval stát.  V roce 1947 byl natočen první český barevný film, šlo o jiráskovské drama "Jan Roháč z Dubé" (režie Vladimír Borský). V témže roce byla také v Praze založena Filmová fakulta Akademie múzických umění známá jako FAMU.  Po Únoru 1948 odešla do zahraničí další vlna emigrantů. Režisér František Čáp se stal jedním ze zakladatelů jugoslávské kinematografie. Jako nezávislý dokumentarista se živil v zahraničí Ladislav Brom.  Ve čtyřicátých a padesátých letech byl československý film především nástrojem komunistické propagandy. Náznak změny se objevil koncem 50. let; lehce společensky kritické filmy "Tři přání" (1958, režie Ján Kadár a Elmar Klos), "Zde jsou lvi" (1958, režie Václav Krška), "Škola otců" (1957, Ladislav Helge) a "Zářijové noci" (1956, režie Vojtěch Jasný) byly zkritizovány na I. festivalu československého filmu v Banské Bystrici a následně staženy z distribuce.

Kinematografie za normalizace.

V letech 1968–1970 odešla v reakci na okupaci Československa vojsky pěti armád Varšavské smlouvy v roce 1968 do zahraničí řada významných režisérů. Vlast tak opustili Ivan Passer, Vojtěch Jasný, Jana Boková, Václav Reischl, Otakar Votoček, Bernard Šafařík, Jan Němec a další. Odmlčet se musel Pavel Juráček, na několik let i Jiří Menzel a Věra Chytilová.  Miloš Forman odešel do Spojených států již v roce 1967, na základě smlouvy americké společnosti Paramount s českou institucí Filmexport.  Mezi lety 1970 a 1989 tento exodus spolu s cenzurou způsobily úbytek filmů obsahujících uměleckou autorskou výpověď, česká kinematografie přestala získávat pozitivní ohlasy ze zahraničí; za celou dobu se dočkala pouze jedné nominace na Oscara za nejlepší neanglicky mluvený film, a to za Menzelův film "Vesničko má středisková" (1985). Dominujícími žánry byly lidové komedie a detektivky. Výjimkou byla například filmová pohádka Tři oříšky pro Popelku, ta se do dneška každoročně vysílá na Vánoce v několika evropských zemích, například v Německu, Švýcarsku, Španělsku, Švédsku a Norsku.

Český film po roce 1989.

V prvních letech po sametové revoluci došlo k postupné privatizaci filmového průmyslu. Prvním filmem vyrobeným mimo státní monopol byl "Tankový prapor" (1991, režie Vít Olmer), který produkovala společnost Bontonfilm.  Byla plně odstraněna státní cenzura, filmaři se zato nově museli vyrovnávat s tržním prostředím. Ve filmech se začal objevovat product placement. Na přelomu století se objevují první filmy natočené videokamerou, mimo jiné "Láska shora" (2002, režie Petr Marek).

Česká kinematografie je souhrnné označení pro filmy natočené na území Česka. Mezinárodního ohlasu dosáhla v 60. letech 20. století československá nová vlna. Snímky "Obchod na korze" (1965), "Ostře sledované vlaky" (1967) a "Kolja" (1996) získaly Oscara za nejlepší cizojazyčný film, šest dalších se dostalo do užší nominace.

Czech cinema is the name for cinematography of Czech Republic, as well as the Czech cinematography while it was a part of other countries.


Mládí.

Hertz se narodil v Rebríně v tehdejším Uhersku, (dnes součást obce Zemplínska Široká na východním Slovensku). V roce 1884 emigroval do New Yorku. Studoval na "City College of New York", na "Kolumbijské univerzitě" a v "Jewish Theological Seminary of America", kde získal v roce 1894 rabínskou ordinaci jako první z absolventů semináře. Svůj první rabínský post nastoupil v komunitě v Syracuse (New York).  V roce 1898 odešel do jihoafrického Transvaalu, kde nastoupil na rabínské místo ve "Witwatersrand Old Hebrew Congregation" v Johannesburgu. Zde působil až do roku 1911, přestože se ho prezident Paul Kruger za búrské války v roce 1899 snažil odstranit kvůli jeho probritským sympatiím a také proto, že se přimlouval za odstranění omezení uplatňovaných vůči Židům a katolíkům. V letech 1906–8 byl profesorem filozofie na "Transvaal University College" (později známé jako "University of the Witwatersrand").  Roku 1911 se vrátil do New Yorku do kongregace "Orach Chayim".

Vrchní rabín.

V roce 1913 byl rabi Hertz jmenován vrchním rabínem United Synagogue v Londýně; jeho soupeři byli mimo jiné rabi Moses Hyamson, rabi Lewis Daly a rabi Bernard Drachman. V této funkci zůstal Hertz až do své smrti. Období jeho působení se vyznačovalo četnými půtkami s širokou škálou osob, a to zejména uvnitř židovské komunity. Dictionary of National Biography ho popisuje jako „militantního konzervativce“.  Navzdory svému titulu nebyl všeobecně uznávanou konečnou rabínskou autoritou, dokonce ani v rámci Británie. Byl vrchním rabínem skupiny synagog známých jako "United Hebrew Congregations of the British Empire" v čele s londýnskou United Synagogue; někteří noví imigranti, kteří se přistěhovali do Británie v 80. letech, ji však nepovažovali za dostatečně ortodoxní. Hertz se je snažil ovlivnit přesvědčováním i nátlakem. Ke zvýšení jeho prestiže v této komunitě přispělo, když přesvědčil rabi Jechezkela Abramského, aby se stal předsedou londýnského bejt dinu.  Hertz si znepřátelil řadu lidí svojí silnou podporou sionismu ve 20. a 30. letech, kdy řada prominentních Židů patřila k jeho odpůrcům v obavách, že by mohl vést k obviněním vůči židovské komunitě z dvojí loajality. Hertz byl rozhodný odpůrce reformního a liberálního judaismu; nedopustil však, aby tento jeho postoj vyvolal osobní nepřátelství a v zásadě neměl výhrady proti účasti na pohřbech reformních Židů.  Současně si však svým řečnickým a spisovatelským umem, jakož i svou vzdělaností a srdečností získal respekt nejen u většiny britských Židů, ale také mimo židovskou komunitu. Jeho komentář k Tóře je stále k nalezení ve většině ortodoxních synagog a domácností ve Velké Británii.  Z titulu svého úřadu byl současně prezidentem "Jews' College" a v letech 1939–45 zde působil i jako výkonný ředitel. V letech 1922–23 byl prezidentem "Anglické židovské historické společnosti" a "Konference anglicko-židovských kazatelů". Byl členem správní rady "Hebrejské univerzity v Jeruzalémě" a předsedou vedení jejího "Institutu židovských studií". Jako viceprezident působil v řadě židovských i nežidovských organizací, jako Anglicko-židovská asociace, Londýnská nemocnice, the League of Nations Union, Národní rada pro veřejnou morálku nebo Nadace krále Jiřího pro námořníky. V roce 1942 založil společně s arcibiskupem canterburským Williamem Templem "Radu křesťanů a židů", jejímž úkolem bylo bojovat proti antižidovskému fanatismu.  Jeho dcera Judith se provdala za rabína dr. Solomona Schonfelda.  Jeho pravnučka je ekonomka Noreena Hertzová.

Reforma kalendáře.

Ve 20. letech Hertz úspěšně zorganizoval mezinárodní odpor proti navrhované reformě kalendáře. Společnost národů v té době uvažovala o zavedení nového, tzv. světového kalendáře, který měl zajistit, že určité datum připadne v každém roce na stejný den v týdnu. To by vyžadovalo, aby v každém roce byl určen jeden den (v přestupném roce dva dny), označovaný jako „světový den“, který nebude patřit do žádného týdne. Jednou až dvakrát do roka by tedy bylo mezi dvěma po sobě jdoucími „sobotami“ ne sedm, ale osm dnů. Židovský šabat, který je třeba dodržovat každý sedmý den, by tudíž připadl každý rok na jiný den v kalendářním týdnu. S podobnou obtíží by se potýkaly i mnohé křesťanské církve. Hertz si to uvědomil a podařilo se mu zmobilizovat celosvětový odpor proti tomuto návrhu.

Vyznamenání.

V roce 1943 byl jmenován Companion of Honour. Byl rovněž vyznamenán belgickým řádem Léopolda II. a obdržel medaili "Columbia University".  12. března 1996 byla na jeho někdejším domě na Hamilton Terrace 103, Maida Vale, odhalena pamětní deska.

Joseph Herman Hertz, (25. září 1872 – 14. ledna 1946) byl rabín a učenec Tóry z Horních Uher. Proslavil se zejména na pozici vrchního rabína Spojeného království, kterou zastával od roku 1913 až do své smrti v roce 1946; jeho funkční období zahrnovalo obě světové války a dobu holokaustu.

Joseph Herman Hertz (25 September 1872 – 14 January 1946) was a British Rabbi and biblical scholar. He held the position of Chief Rabbi of the United Kingdom from 1913 until his death in 1946, in a period encompassing both world wars and the Holocaust.


Před bitvou.

V den 22. června 1940 kapitulovala Francie. Celé její rozsáhlé impérium kolonií se náhle ocitlo pod nadvládou Vichistické Francie, která kolaborovala s nacistickým Německem. Většina francouzských vojsk tehdy přistoupila na stranu Vichy. Mnoho vojáků však uprchlo a spojilo se pod vedením Charlese de Gaulla do oddílů takzvaných Svobodných Francouzů. Britský ministerský předseda Winston Churchill podporoval jejich vznik, a proto vymyslel operaci, která byla určená přímo jim – dobytí přístavního města Dakar ve Francouzské Západní Africe. Kdyby se Dakar dostal do rukou Němců, mělo by to katastrofální důsledky pro britské konvoje, které pluly podél afrických břehů (Němci by zde nejspíše vybudovali ponorkovou základnu). Proto vznikla operace "„Menace“" ("„hrozba“").  Plán byl následovný: vojska Svobodných Francouzů podporována britským námořnictvem měla doplout k městu a vyslat delegaci, jíž úkolem bylo přesvědčit posádku o nesmyslnosti odporu a o možnosti kapitulace. Pokud by výzva nebyla přijata, mělo být zahájeno ostřelování a následný výsadek.  Dvanáct dní před výsadkem však Gibraltarem proplula francouzská flotila válečných lodí, jejíž cíl byl Dakar. Britové o tom sice věděli již dříve, ale mlha umožnila většině francouzských lodí uniknout britským pronásledovatelům a v pořádku dorazit do Dakaru, kde zásobily místní posádku. Tato zdařilá operace Vichistické Francie měla obrovský vliv na bitvu o Dakar.

Bitva.

Dne 23. září připlulo britské loďstvo společně s výsadkovými loděmi k přístavu. Téhož dne byla vyslána delegace, která se setkala s guvernérem přístavu. Odpověď na nabídku ke kapitulaci zněla tak, že nabídku nepřijímá a že posádka přístavu bude bojovat do posledního muže. Následně britské lodě zahájily palbu. Kvůli mlze se však musely přiblížit velmi blízko k přístavu, což je činilo zranitelné. Toho využily přístavní pobřežní baterie, které začaly lodě ostřelovat. Navíc se tehdy v přístavu nacházela moderní francouzská bitevní loď "Richelieu", která se připojila k pozemním bateriím. Mezitím kvůli mlze a odporu posádky Dakaru byl nucen Charles de Gaulle zrušit výsadek pozemních oddílů. Britská vláda, která viděla rozhodný odpor vojsk vichistické Francie, se po dvou dnech rozhodla akci ukončit.

Důsledky.

Důsledky spojeneckého neúspěchu byly především politické. De Gaulle věřil, že bude schopen přesvědčit vichisty v Dakaru, aby přestoupili na stranu Svobodné Francie. To se však nezdařilo a jeho pozice mezi Spojenci utrpěla. Jeho pošramocenou pověst nedokázala zcela napravit ani úspěšná bitva o Gabon o dva měsíce později. Hlavním územím a základnou Svobodných Francouzů se prozatím musela stát mnohem méně významná a rozvinutá Francouzská rovníková Afrika.

Bitva o Dakar (krycí název Operation Menace; 23. – 25. září 1940) byla bitva vedená vojsky Svobodných Francouzů pod velením Charlese de Gaulla, kteří byli podporováni ze strany Britů, proti vojskům Vichistické Francie. Cílem bylo ovládnutí města Dakar, po jehož dobytí by mohli Britové užívat místní přístav k ochraně konvojů plujících podél afrického pobřeží. Celá akce měla také svoji politickou důležitost, neboť její úspěšné provedení by zlepšilo postavení vojsk Svobodných Francouzů v severní Africe.

The Battle of Dakar, also known as Operation Menace, was an unsuccessful attempt in September 1940 by the Allies to capture the strategic port of Dakar in French West Africa (modern-day Senegal). It was hoped that the success of the operation could overthrow the pro-German Vichy French administration in the colony, and be replaced by a pro-British Free French one under General Charles de Gaulle.


Historie.

Fei a Jia byly vybrány už v roce 2007 a ještě před debutem se objevily v klipu „My Color“ od 2PM. V roce 2009 měly mít Miss A celkem 5 členek. Ještě v době tréninku odletěly do Číny a objevily se v několika varieté show, kde vystupovaly s běžnými tanci a písněmi, aby se dostaly do povědomí čínského publika. Skupina procházela několika změnami. Asi nejznámější byl přestup členky Lim do Wonder Girls. Potom se ještě dvě členky rozhodly skupinu opustit. JYPE se tedy rozhodlo vytvořit skupinu o třech členkách: Jia, Fei a 15letá korejská trainee, Bae Suzy, která předtím působila jako modelka pro online nákupní centrum.  Děvčata započala své první oficiální promo akce v Číně, vydáním komerční písně „Love Again“. V hudebním videu písně se také objevila dlouhodobá JYP trainee žijící v Americe, Lee Min Young. Ta se v 6. třídě připojila k JYPE a odletěla do Ameriky. V roce 2008 se vrátila do Koreje a pokračovala ve svých aktivitách. Během svého pobytu v New Yorku studovala na Repertory Company High School na Manhattanu. Později bylo prohlášeno, že bude debutovat jako čtvrtá členka skupiny v Jižní Koreji pod pseudonymem Min.  Miss A oficiálně debutovaly v Jižní Koreji jako čtyřčlenná skupina 30. června 2010 se singlem „Bad Girl Good Girl“, které bylo součástí singlového alba „Bad But Good“. Tento singl dobýval různé hudební žebříčky, vyhrával první místa v takových hudebních pořadech jako M! Countdown, KBS Music Bank nebo SBS Inkigayo. O tři měsíce později se uskutečnil jejich první comeback. Prostřednictvím M! Countdown uvedly píseň „Breathe“ ze singlového alba „Step Up“, která byla naprosto odlišná od jejich debutové písně.  V roce 2011 účinkovala Fei v hudebním videu písně Huh Ganga „I Love Only You“, kdežto Jia se objevila v klipu „Close Your Mouth“ od M&D. Min působila jako stálý student ve varieté show „Oh! My school“ televize KBS. Taky si zahrála hlavní roli ve filmu „Countdown“. Suzy ztvárnila hlavní roli v drama „Dream High“. V květnu 2011 vydaly píseň „Love Alone“, která byla použita pro show na ledě krasobruslařky Kim Yuny. Miss A s touto písní vystoupily na zahájení „All That Skate Spring 2011“.  V červnu 2011 se Miss A vrátily se svým prvním velkým albem „A Class“. „A Class“ se skládá jak z nových písní, tak z předešlých hitů. Obsahuje celkem 13 skladeb. Začaly propagovat titulní píseň „Good Bye Baby“ na M! Countdown, Music Bank, Show! Music Core a Inkigayo a o týden později všechny vyhrály.  V září Miss A debutovaly v Číně vydáním speciální edice jejich prvního velkého alba, které obsahovalo DVD s hudebními videi a čínskou verzi „Bad Girl Good Girl“, „Breathe“, „Good Bye Baby“ a „Love Again“. Po vydání čínského alba, „Good Bye Baby“ obsadilo první příčku na největším tchajwanském hudebním portálu ezPeer.  Comeback se singlem „Touch“ se uskutečnil v únoru 2012 a již 24 hodin po zveřejnění videa na oficiální YouTube kanálu zhlédlo klip přes 1 milion uživatelů. V březnu byla zveřejněna čínská verze písně „Touch“ a ihned se stala hitem na tamějších hudebních online žebříčcích.  Když skupina zakončila propagaci nového alba písní „Over U“, Min začala spolupracovat s B1A4 na písni „Just Two Of Us“ a Suzy se podílela na písni „Before This Song Ends“ s JJ Project pro jejich debutové album. Suzy si také zahrála hlavní roli v drama „Big“.  V říjnu 2012 ohlásily Miss A comeback se svým pátým projektem „Independent Women pt. III.“ A o tři dny později začaly propagovat svou nejnovější píseň „I Don’t Need a Man“.  V roce 2013 se Fei zúčastnila soutěže „Master Chef Korea“ a „Dancing With the Stars 3“ se Seunghem z MBLAQ. Min a Minhyuk z BTOB získali role v „Reckless Family 2“. Suzy ztvárnila hlavní postavu v drama „Gu Family Book“, kde si zahrála po boku Lee Seung Giho. Jia se objevila v mnoha módních show a účinkovala v „Let’s Go Dream Team 2“.  V květnu roku 2016 oznámil JYP Entertainment, že Jia opouští skupiny vzhledem ke končící smlouvě a ostatní členky se zaměří na sólovou aktivitu.

Miss A (미쓰에이) je čtyřčlenná čínsko-korejská dívčí skupina působící v Jižní Koreji. Skupinu vytvořila v roce 2010 společnost JYP Entertainment a stojí za ní AQ Entertainment. Členkami jsou Fei, Jia, Min a Suzy. Jméno Miss A je zkratkou Miss Asia.

Miss A (Hangul: ) was a South Korean girl group formed by JYP Entertainment. The group debuted in July 2010 with the single "Bad Girl Good Girl" as a quartet consisting of Fei, Jia, Min, and Suzy. Their debut song reached number one on the Gaon Digital Chart, which made them the first act ever to have their debut song reach the top of the chart, the song also became the best-performing single of 2010 on the chart.


Kariéra.

Nada prorazila ve svých patnácti letech v roce 1969 na hudebním festivalu Sanremo s písní "Ma che fa freddo", která měla značný úspěch i ve španělské verzi "Hace frio ya". Následující rok se zúčastnila festivalu znovu s písní "Pa' diglielo ma"' spolu se zpěvákem Ronem.  V roce 1971 hudební festival Sanremo vyhrála s písní "Il cuore e uno zingaro", spolu s Nicolou Di Bari, čímž si zajistila mezinárodní pozornost. V Sanremu pak znovu vystoupila následující rok a získala třetí místo s písní "Il re di denari". Později se vrátila do Sanrema až v roce 1987 ("Bolero"), v roce 1999 ("Guardami negli occhi") a v roce 2007 ("Luna in piena").  V roce 1983 byla zvolena zpěvákem roku s jejím letním hitem "Amore disperato. "Roku 1998 prorazila italská kapela Super B s coverem Nadiny "Amore Disperato".  Její album z roku 2004 "Tutto l'amore che mi manca" (produkoval John Parish, bývalý producent PJ Harvey) bylo oceněno jako nejlepší nezávislé album roku v Itálii. Album také obsahuje duet s Howe Gelb.  Také následující studiové album "Luna in piena" vyhrálo cenu pro nejlepší nezávislé album v roce 2007.  21. června 2009 se Nada podílela na koncertě "Amiche per l 'Abruzzo" v San Siro v Miláně, přehlídce všech ženských italských hvězd, organizované Laurou Pausini s cílem získat peníze na pomoc městu L'Aquila, zpustošeném zemětřesením z předchozího roku. Nada pro tuto příležitost vytvořila speciální hudební projekt skládající se zpěvaček Rei Marina, Paola Turci a Carmen Consoli, které společně vystoupily s Nadiným debutem "Ma che fa freddo".  V roce 2011 vydala další studiové album "Vamp".

Nada (narozena jako Nada Malanima 17. listopadu 1953 v Gabbro v provincii Livorno) je italská zpěvačka. Byla taktéž přezdívaná "Il pulcino di Gabbro" ("Krasavice z Gabro").

Nada (born Nada Malanima November 17, 1953 in Gabbro (), Rosignano Marittimo, Province of Livorno) is an Italian singer. She was nicknamed "Il pulcino del Gabbro" ("the little chick of Gabbro").


Synopse.

Na začátku filmu vidíme zahradníka (François Clerc), kterak v zahradě gumovou hadicí nevinně zalévá záhon. V tom se na scéně se za jeho zády objevuje chlapec (Benoît Duval), který si úmyslně stoupne na zahradníkovu hadici a přeruší tím proud vody. Udivený zahradník se snaží najít příčinu náhlé závady a odstranit ji. V okamžiku, když si začne pozorně prohlížet ústí hadice, chlapec s ní sestoupí a obnovený proud vody vytryskne zahradníkovi přímo do obličeje. Mladý šprýmař se snaží před rozzlobeným zahradníkem utéci. Následuje honička po zahradě. Po krátkém pronásledování jej rozzlobený zahradník chytí a zlije jej vodou z hadice. Poté se zahradník vrací ke své práci a mladý darebák odchází ponížen pryč.

Historie.

28. prosince 1895 uspořádali bratři Lumièrové v Indickém salónku kavárny Grand Café na pařížském bulváru Kapucínů první veřejnou projekci svých „oživlých fotografií“ platícím divákům, kterých se v tento historický okamžik sešlo třicet tři. Zhlédli dvacetiminutový program, který se skládal z deseti asi minutových snímků, z nichž většina zachycovala každodenní události ze skutečného života jako příjezd vlaku na nádraží, odchod dělníků z továrny, rodinnou snídani nebo partii karet. Mezi těmito reportážními snímky se nacházel jeden, který se od ostatních nápadně odlišoval. Jako šestý v pořadí se na plátně objevil krátký inscenovaný skeč Pokropený kropič ("L'Arroseur arrosé"; 1895), který je považován za první hraný film ve filmových dějinách. Původ námětu k natočení tohoto prostinkého skeče je sporný. Podle Louise Lumièra je film pouze zopakováním skutečného žertu, který provedl jeho mladší bratr Edouard jejich rodinnému zahradníkovi, kterým byl pan François Clerc. Podle filmového historika Georgese Sadoula je námět filmu, respektive výše uvedené události, které k jeho vzniku vedly, inspirován výjevem z alba knihkupectví Quantin z roku 1887, kde se v devíti obrazech nacházel kreslený komický příběh o chlapci, zahradníkovi a jedné kropicí hadici, jehož autorem byl ilustrátor a karikaturista Hermann Vogel. V tomto ohledu můžeme tento film považovat za první příklad filmové adaptace. Film natočil Louis Lumière na jaře roku 1895 na zahradě rodinného domu v Lyonu. François Clerc si svou roli zahradníka zopakoval i ve filmu, ale role chlapce byla přeobsazena, místo mladšího bratra Edouarda, který byl považován za příliš mladého, byla role Louisem svěřena mladému tesařskému učni z Lumiérových továren jménem Benoît Duval (někdy uváděn jako Daniel Duval).

Pokropený kropič (ve francouzském originále L'Arroseur arrosé) je francouzský němý film, který v roce 1895 natočil Louis Lumière, a který je považován za první dějový snímek ve filmové historii.

L'Arroseur Arrosé (; also known as The Waterer Watered and The Sprinkler Sprinkled) is an 1895 French short black-and-white silent comedy film directed and produced by Louis Lumière and starring François Clerc and Benoît Duval. It was first screened on June 10, 1895.


Účastnická místa.

Tohoto ročníku se účastnilo celkem 77 týmů z 53 členských zemí UEFA (výjimkou je Lichtenštejnsko, které neorganizuje žádnou vlastní ligovou soutěž). Každá země má přidělený počet míst podle koeficientů UEFA.

Žebříček UEFA.

Pro ročník 2014/15, byly asociacím přidělovány místa podle koeficientů z roku 2013, které braly v úvahu jejich výkon v evropských soutěžích od sezóny 2008/09 až po ročník 2012/13.  Žebříček UEFA se používá k určení počtu zúčastněných týmů pro každou asociaci:

Rozdělení týmů.

Vzhledem k tomu, že držitel titulu Real Madrid se pro skupinovou fázi Ligy mistrů kvalifikoval přes jeho domácí soutěž (umístil se jako třetí v Primera División 2013/14), uvolnilo se tak pro skupinovou fázi místo vyhrazeno pro držitele titulu. Zde jsou uvedeny změny systému v přidělování:

Týmy.

Čísla v závorkách udávají umístění v domácí lize (DT: držitel titulu).

Předkola.

1. předkolo.

První zápasy 1./2. července 2014, odvety 8./9. července 2014. Pozn.: Postupující tým je zvýrazněn tučně (platí i pro další kapitoly). Do jednotlivých fází přibývají kluby dle koeficientů.

2. předkolo.

První zápasy 15./16. července 2014, odvety 22./23. července 2014.

3. předkolo.

Třetí předkolo bylo rozděleno na dvě větve - mistrovská pro vítěze domácích ligových soutěží a nemistrovská pro ostatní týmy. Poražení z obou větví se kvalifikovali do play-off předkola Evropské ligy 2014/15. Los pro 3. předkolo proběhl v pátek 18. července 2014 ve 12,00 SELČ. Z důvodu konfliktu na východní Ukrajině přijala UEFA opatření, které zabránilo vylosování ruských a ukrajinských týmů proti sobě. První zápasy se hrály 29./30. července 2014, odvety 5./6. srpna 2014.!colspan=6|Mistrovská větev !colspan=6|Nemistrovská větev

4. předkolo (play-off předkolo).

Los se uskutečnil 8. srpna 2014 ve 12,00 ve švýcarském Nyonu. Čtvrté předkolo je rozděleno do dvou samostatných částí: mistrovská pro vítěze domácích ligových soutěží a nemistrovská pro ostatní týmy. Poražení z obou větví se kvalifikují do základní fáze Evropské ligy 2014/15. Úvodní zápasy se odehrají 20. a 21. srpna, odvety o týden později 27. a 28. srpna. Legia Warszawa byla kvůli neoprávněnému startu Bartosze Bereszynského ze soutěže vyřazena (byla přeřazena místo Celtiku do play-off předkola Evropské ligy 2014/15). Bereszyński, který si odpykával trest na tři zápasy v evropských pohárech nemohl do zápasu vůbec nastoupit. Legia se proti verdiktu odvolala, ale ten zůstal v platnosti.!colspan=6|Mistrovská větev !colspan=6|Nemistrovská větev

Vyřazovací fáze.

Osmifinále.

Při losu osmifinálových dvojic bylo 16 týmů rozděleno do dvou košů po osmi. Vítězové skupin byli v koši nasazených, kvalifikanti z druhých míst jako nenasazení. Do jedné dvojice nemohly být nalosovány dva kluby, které se již utkaly v základní skupině ani dva kluby z jedné země. Los se uskutečnil 15. prosince 2014. První zápasy byly na programu 17. a 18. nebo 24. a 25. února, odvety pak pro týmy z prvního termínu 10. a 11. března, týmy z druhého termínu 17. a 18. března 2014.

Čtvrtfinále.

Losování čtvrtfinále proběhlo 20. března 2015. První zápasy byly na programu 14. a 15. dubna, odvety pak v termínu 21. a 22. dubna 2015.

Semifinále.

Losování semifinále proběhlo 24. dubna 2015. První zápasy byly na programu 5. a 6. května, odvety pak v termínu 12. a 13. května 2015.

Finále.

Finálový zápas se odehrál v sobotu 6. června 2015 na olympijském stadioně v Berlíně.  Juventusu ve finálovém střetnutí chyběl italský obránce Giorgio Chiellini, jenž si během tréninku pár dní před zápasem poranil lýtko. Barcelona před finále nepotvrdila žádné zranění.

Sezóna 2014/15 Ligy mistrů UEFA byla 60. ročníkem klubové soutěže pro nejlepší evropské fotbalové týmy. Obhájcem titulu byl španělský klub Real Madrid, který vypadl v semifinále. Finále se odehrálo na Olympijském stadioně v Berlíně. Vítěz soutěže (Barcelona) se kvalifikoval na Mistrovství světa klubů 2015 a také do Superpoháru UEFA 2015.

The 2014–15 UEFA Champions League was the 60th season of Europe's premier club football tournament organised by UEFA, and the 23rd season since it was renamed from the European Champion Clubs' Cup to the UEFA Champions League.


Život.

Mládí a vzdělání.

Studovala na Střední soukromé škole dívčího spolku Minerva a v červenci 1898 maturovala na chlapeckém Akademickém gymnáziu. Poté jeden rok hospitovala na lékařské fakultě Univerzity Karlovy. Studia však po roce zanechala, kvůli špatnému zraku, a protože postrádala společnost, duchovní rozměr a zároveň byla nespokojená, že nemůže pomáhat lidem. Přešla na filozofickou fakultu a vystudovala filosofii, sociologii a historii na Karlově univerzitě v Praze, kde v roce 1903 promovala jako čtvrtá doktorka vůbec. Studia si prohloubila na univerzitách v Berlíně, Lipsku a Chicagu. Kvůli zahraničním politickým aktivitám jejího otce profesora Masaryka v průběhu první světové války byla v letech 1915–16 vyšetřována a vězněna. Propuštěna byla na nátlak amerického velvyslance ve Vídni.

Veřejné působení v Československu.

Po vzniku Československa se aktivně zúčastnila veřejného a politického života. V letech 1918–1919 byla poslankyní Revolučního národního shromáždění Republiky československé, kde ač Češka byla členkou slovenské parlamentní reprezentace (slovenští poslanci Revolučního národního shromáždění ještě nebyli organizováni podle stranických klubů). Na mandát v parlamentu rezignovala v září 1919.  V roce 1919 založila Československý červený kříž a 20 let byla jeho předsedkyní. Za jejího působení vyvíjela tato organizace rozsáhlou zdravotnickou, charitativní a sociální činnost. Velmi se angažovala v ošetřovatelském školství, založila i Českou ošetřovatelskou školu. Alice Masaryková jednak aktivně podporovala vzdělávání ošetřovatelek a financování školy, jednak svým postavením a angažovaností pomáhala zvyšovat prestiž školy i ošetřovatelské profese. Její zásluhou přijely do Prahy roku 1920 tři americké sestry, které pomáhaly vybudovat na vysoké úrovni ošetřovatelskou školu v Praze. První česká ošetřovatelská škola byla po mnoho let zdrojem dobře vzdělaných diplomovaných sester nejprve pro Všeobecnou nemocnici v Praze, později pro další zdravotnické služby v nemocniční i v komunitní péči na celém území republiky.  V roce 1919 založila první Vyšší sociální školu v ČSR, v níž se připravovali v jednoročním studiu sociální pracovnice a pracovníci pro práci v terénu. Postupně ji také absolvovala řada diplomovaných sester, které začaly samostatně pracovat v lidovýchově a později kolem r. 1929 v Ošetřovatelské a zdravotní službě v rodinách. Stály dobře připraveny pro ošetřování i sociální a výchovnou práci v čele poraden, návštěvní služby a dalších terénních služeb, které zřizoval především Československý červený kříž.  V roce 1921 se postarala o vznik českých odnoží britského hnutí křesťanské mládeže YMCA a YWCA.  Po smrti své matky se Alice Masaryková věnovala vedení „prezidentské“ domácnosti svého otce, spolupracovala s Josipem Plečnikem na úpravách Hradu a jeho zahrad. S pražskou ošetřovatelskou školou byla spjata po celý život. Pravidelně se účastnila sjezdů absolventek, předávání diplomů a dalších významných událostí až do r. 1948, kdy byla nucena odejít do ústraní.

Osud v emigraci.

Po komunistickém převratu v Československu a nevyjasněné smrti jejího bratra Jana Masaryka odešla koncem roku 1948 do emigrace a od roku 1950 žila v USA. Majetek v Československu jí byl po emigraci zabaven, včetně domu v Lánech, který nechala postavit pro Československý červený kříž. Se svými neteřemi Annou a Herbertou Masarykovými, které žily v Československu, byla stejně jako sestra Olga pouze v písemném kontaktu.  Alice Garrigue Masaryková zemřela 29. listopadu 1966 v Chicagu ve svých 87 letech. Její urna byla v roce 1994 z iniciativy Českého červeného kříže převezena do vlasti a uložena do rodinného hrobu v Lánech.

Alice Garrigue Masaryková (3. května 1879, Vídeň, Rakousko-Uhersko – 29. listopadu 1966, Chicago, USA) byla veřejná činitelka, zakladatelka a první předsedkyně Československého červeného kříže, bojovala za zlepšení sociální situace a vzdělávaní žen. Byla dcerou Charlotte Garrigue a Tomáše Garrigua Masaryka.

Alice Masaryková or Alice Garrigue Masaryk (3 May 1879 – 29 November 1966) was a Czech teacher, sociologist and politician. She is a prominent figure within the field of applied sociology and known to many as the daughter of Tomáš Garrigue Masaryk and the First Lady of Czechoslovakia.


Životopis.

Přítomnost Jeana Cloueta na francouzském dvoře je poprvé zmiňována v dokumentu z roku 1516, ve druhém roce panování Františka I. francouzského. V tomto dokumentu udělil král Jeanu Clouetovi nárok na pozůstalost po jeho otci Françoisi Clouetovi. Z dokumentu vyplývá, že jeho otec ve skutečnosti nebyl Francouz, a nikdy nebyl naturalizován. Je možné, že se narodil v Nizozemsku a pravděpodobně bylo jeho skutečné jméno Cloet. Několik let žil v Tours, kde se setkal se svou pozdější ženou, dcerou klenotníka.  Podle záznamů žil v roce 1522 v Tours a v roce 1523 je zmiňována v Tours i jeho manželka. V tom roce byl králem udělen Clouetovi titul královského komorníka s počátečním platem 180 livrů, později mu byl plat zvýšen na 240 livrů. Se svou manželkou žil v Paříži ještě v roce 1529, pravděpodobně poblíž farnosti St. Innocente, na hřbitově této farnosti byli také manželé pohřbeni. Clouet je zmiňován jako kmotr na křtinách ze dne 8. července 1540, ale v prosinci 1541 již nežil.  Jeho bratr, známý jako Clouet de Navarre, byl ve službě Markéty Navarrské, sestry Františka I. Francouzského. Markéta Navarrská se o něm zmiňuje v dopise z roku kolem 1529. Jean Clouet měl dvě děti, Françoise a Catherine. Ta se provdala za Abela Foulona. Françoise po smrti otce pokračoval v otcově profesi, stal se také malířem.  Jean Clouet byl nepochybně velmi zručný portrétista. Bohužel, u žádného z dochovaných obrazů nebylo prokázáno jeho autorství. V roce 1530 namaloval Clouet portrét francouzského matematika a kartografa Oronce Finé, tehdy bylo Finému třicet šest let. Portrét je nyní znám pouze jako tisk. Clouetovi je připisována řada nádherných portrétů nyní uchovávaných na zámku Chantilly a v Bibliothèque Nationale, francouzské národní knihovně. Je mu také připisován portrét neznámého muže, nyní v Hampton Court, portrét dauphina Františka III. Bretaňského, syna krále Františka I., ke spatření v Antverpách a další portrét, portrét Františka I. v Louvru.  S velkou pravděpodobností je také autorem sedmi portrétních miniatur v "Manuscript of the Gallic War ("Rukopis o válce galské")" v Bibliothèque Nationale. K nim je také možno přičíst osmý portrét, ve sbírce Johna Pierponta Morgana, portrét Charles de Cossé, hraběte z Brissacu. Styl tohoto obrazu je identický se sedmi miniaturami z manuskriptu. Ve sbírce Johna Morgana jsou i další miniatury, které lze s velkou pravděpodobností připsat Jean Clouetovi, protože se velmi podobají portrétním kresbám v Chantilly a Paříži, které jsou také považovány za jeho práci. Sbírka kreseb uchovaných ve Francii, připisovaných tomuto umělci a jeho škole, zahrnuje portréty všech významných osobností doby Františka I. V jednom albu kreseb jsou portréty anotovány samotným králem a jeho rozmarné poznámky, ironické posměšky nebo kousavé satirické postřehy jsou vítaným příspěvkem k pochopení života u dvora v jeho době. Stále však chybí jednoznačné důkazy, které by umožnily připsat nejlepší z těchto kreseb či některé olejomalby Jeanu Clouetovi.

Jean Clouet (1480–1541) byl francouzský renesanční malíř, miniaturista a malíř, který pracoval ve Francii během vrcholné renesance. Byl otcem Françoise Cloueta. Je znám také pod přezdívkou "Janet".

Jean (or Janet) Clouet (1480–1541) was a miniaturist and painter who worked in France during the High Renaissance. He was the father of François Clouet.


Život.

Christiane Taubira se narodila 2. února 1952 v Cayenně, ve Francouzské Guyaně. Vystudovala na Univerzitě Panthéon-Assas. Je zároveň sestrou Jeana-Marie Taubira, který je generálním tajemníkem Parti Socialiste Guyanis neboli Guyanské socialistické strany.

Politická kariéra.

Jako předsedkyně strany Walwari působila Taubira od r. 1993 jako poslankyně Národního shromáždění, do nějž byla znovuzvolena v r. 1997. Jako nezařazená podpořila v r. 1993 konzervativního Éduorda Balladura, který tou dobou sestavoval vládu. V r. 1994 se stala europoslankyní na čtvrtém místě kandidátky "Parti radical de gauche" vedené Barnardem Tapiem. V červnu 1997 se stala členkou Parti socialiste, kde jí socialistický premiér Lionel Jospin jmenoval předsedkyní vládní komise pro těžbu zlata ve Francouzské Guyaně.  V r. 2002 kandidovala Taubira na francouzskou prezidentku za Parti radical de gauche, ačkoli už nebyla její členkou. Ve volbách získala 2,32 %. Po r. 2002 se stala místopředsedkyní Parti radical de gauche. 16. června 2002 byla znovu zvolená poslankyní Národního shromáždění, kde se stala členkou socialistického klubu.  Po vítězství François Hollanda v prezidentských volbách 2012 byla jmenována ministryní spravedlnosti ve vládním kabinetu Jeana-Marca Ayraulta. Původně se přepodkládala spolupráce s mladší ministryní Delphine Bathoo. Jejich vzájemný vztah však měl později trhliny kvůli sdílené zodpovědnosti. Po parlamentních volbách v červnu 2012 vystřídala Delphine Batho ministryní ekologie Nicole Bricq, čímž zůstalo Ministerstvo spravedlnosti čistě pod vedením Chirstiane Taubira. 27. ledna 2016 rezignovala na post ministryně kvůli neshodám s prezidentem Hollandem ohledně přístupu k francouzským občanům obviněným z terorismu.  Taubira se proslavila zejména zákonem z 21. května 2001, který považuje transatlantický obchod s otroky a otroctví obecně za zločin proti lidskosti. V r. 2013 podpořila reformu pro francouzská karibská teritoria v rámci kompenzace otroctví.  Ve funkci ministryně spravedlnosti splnila Taubira jeden z předvolebních slibů prezidenta François Hollanda a zpracovala zákon legalizující sňatky osob stejného pohlaví.  V lednu 2016 opustila úřad ministryně kvůli otevřeným neshodám s Hollandovým návrhem zákoně, který umožňuje odebrat francouzské občanství osobám obviněným a usvědčeným z terorismu, pokud mají dvojí občanství. Příslušná legislativa byla reakcí na teroristické útoky v Paříži 13. listopadu. O týden později publikovala knihu "Murmures à la jeunesse" o tomto návrhu.

Osobní život.

Taubira byla dvakrát vdaná. Se svým druhým manželem Rollandem Delannonem má čtyři děti. Delannon je separatistický politik stojící za vznikem Hnutí za sociální emancipaci a dekolonizaci. V 80. letech byl odsouzen k 18 měsícům vězení za pokus o výbuch ropy a zemního plynu.

Christiane Taubira nebo Christiane Taubira-Delannon (* 2. února 1952 Cayenne, Francouzská Guyana) je francouzská politička a od 15. května 2012 ministryně spravedlnosti ve vládě Jeana-Marca Ayraulta jmenovaného prezidentem Françoisem Hollandem. Na svůj úřad posléze 27. ledna 2016 abdikovala.

Christiane Marie Taubira (; born 2 February 1952, in Cayenne, French Guiana) is a French politician who on 15 May 2012, was appointed Minister of Justice of France in the Ayrault Government under President François Hollande. She resigned from office on 27 January 2016.


Historie.

F-Droid byl založen Ciaran Gultnieksem v roce 2010. Klient byl odvozen ze zdrojového kódu Aptoide. Projekt nyní zpravuje anglická nezisková organisace F-Droid Limited.  Replicant, zcela svobodná verze operačního systému Android, používá F-Droid jako svůj základní doporučený repozitář aplikací. The Guardian Project, sada svobodných a bezpečných aplikací pro Android, rozběhla vlastní repozitář pro F-Droid na začátku roku 2012. V roce 2012 Free Software Foundation Europe uvedlo F-Droid ve své kampani "Free Your Android!" na zvýšení povědomí o ochraně osobních údajů a bezpečnostních rizicích spojených s proprietary software. F-Droid byl vybrán GNU Projectem během jeho 30. výročí jako část iniciativy "GNU a Day" která měl podpořit větší využití svobodného softwaru.  V březnu 2016 F-Droid začal spolupracovat s The Guardian Project a CopperheadOS s cílem vytvořit „řešení, které může být ověřitelně důvěryhodné od operačního systému, přes síťové služby a síť, až po obchodů s aplikacemi a aplikace sami“.

Rozsah projektu.

Databáze F-Droid obsahuje rostoucí počet více než 2300 aplikací, ve srovnání s více než 1,43 milionu na Google Play. Projekt zahrnuje několik softwarových podprojektů:  F-Droid kompiluje aplikace z veřejně dostupných a svobodně licencovaných zdrojových kódů. Projekt je realizován výhradně dobrovolníky a nemá žádný formální proces kontroly aplikací. Nové aplikace jsou přidávány na základě příspěvků od uživatelů nebo samotných vývojářů. Jediným požadavkem je aby aplikace byly výhradně bez proprietárního software.

Klient.

Pro nainstalování klienta F-Droid musí uživatel povolit instalaci z „Neznámých zdrojů“ v nastavení Androidu a získat APK (instalační soubor) z oficiálních stránek. Klienta nelze nainstalovat skrze Google Play store kvůli konkurenční doložce v Google Play Developer Distribution Agreement.  Klient byl navržen tak, aby byl odolný proti sledování, cenzuře a nedůvěryhodnému připojení k Internetu. K podpoře anonymity podporuje HTTP proxy a repozitáře hostované na Tor hidden services. Klientská zařízení mohou sloužit jako improvizované „app story“ a distribuovat stažené aplikace pře místní Wi-Fi, Bluetooth, nebo Android Beam. Klient F-Droid automaticky nabízí aktualizace aplikací přes něj nainstalovaných.  Hlavní repozitář F-Droid používá k podepisování aplikací svůj vlastní klíč, takže aplikace naiunstalované z jiných zdrojů muesjí být nejdříve přeinstalovány.

Kritika.

F-Droid byl kritizován pro distribuci zastaralých verzí oficiálních aplikací a za svůj přístup k podepisování aplikací.

Zastaralé verze.

V roce 2012 bezpečnostní výzkumník a vývojář Moxie Marlinspike kritizoval F-Droid za distribuci zastaralé verze TextSecure, která obsahovala známou chybu opravenou v oficiální verzi na Google Play. F-Droid aplikaci na základě žádosti Marlinspikse odstranil. Marlinspikes, poté co obdržel e-mail od uživatelů, kteří byli uvedeni v omyl oznámením F-Droidu, kritizoval způsob, jakým projekt k problému přistoupil, prohlásil, že projekt „nesprávně popsal rozsah chyby“ a byl „neuvěřitelně nezralý“ ve své zprávě oznamující odstranění aplikace.

Správa klíčů.

Marlinspike byl k F-Droidu kritický také kvůli přístupu k podepisování aplikací v hlavním repozitáři. Aplikace distribuované skrze Google Play jsou podepsané vývojáři aplikace a Android kontroluje, zda jsou aplikace při aktualizaci podepsány stejným klíčem, což zabraňuje ostatním šířit aktualizace, které vývojář nepodepsal. F-Droid rozvrací tento model zabezpečení tím, že sestavuje a podepisuje balíčky sám, což znamená, že správce nebo někdo jiný s přístupem k F-Droidu může být nucen, aby vydal škodlivé aktualizace pro libovolnou aplikaci.

F-Droid je softwarový repozitář (nebo „app store“) pro operační systém Android, stejně jako Google Play. Hlavní repozitář, poskytovaný vývojáři, obsahuje jen svobodný software. Aplikace mohou být prohledávány a instalovány na webu F-Droidu nebo pomocí klientské aplikace bez nutnosti registrace. „Anit-vlastnosti“ jako reklamy, sledování uživatelů, nebo závislost na nesvobodném softwaru jsou označeny v popisu aplikací. Webové stránky nabízejí také zdrojový kód aplikací které hostí i softwaru který pohání server, což umožňuje komukoliv vytvořit si vlastní repozitář.

F-Droid is a community-maintained software repository for Android, similar to the Google Play store. The main repository, hosted by the project, contains only free/libre apps. Applications can be browsed, downloaded and installed from the F-Droid website or client app without the need to register for an account. "Anti-Features" such as advertising, user tracking, or dependence on nonfree software are flagged in app descriptions.


Taxonomie.

V některých případech je nadřazený taxon, třída žabovlasovité ("Cladophorophyceae") zařazována dovnitř třídy "Ulvophyceae" jakožto řád Cladophorales.  Podrod "Aegagropila" (někdy považován za samostatný rod):

Popis.

Rod žabí vlas ("Cladophora") je jedním z rodů makroskopických zelených řas, který je obtížné zařadit. Je to hlavně kvůli velkým rozdílům v jejich vzhledu, který je silně ovlivněn stanovištěm, věkem a podmínkami životního prostředí. Rozmnožuje se pohlavně i nepohlavně. Existují dvě mnohobuněčné fáze jejich životního cyklu. Mají izomorfní haplo-diplontní rodozměnu, na gametofytu vznikají bičíkaté gamety, z nichž se po oplození vyvíjí diploidní sporofyt.. Vypadají velmi podobně. Jediné čím lze rozlišit tyto dvě etapy od sebe, je buď jejich počet chromozomů, nebo přezkoumání jejich potomků. Druhy řas rodu žabí vlas mohou způsobovat velké problémy zásadními změnami podmínek mořského dna. Jejich vyšší výskyt je spojený především se zvýšeným obsahem fosforu a dusíku ve vodě. V buněčné stěně mají celulózu a arabinogalaktan.

Použití.

Některé druhy – laoská Mekong Weed Kháy phen slouží jako jídlo.  V Laosu je žabí vlas "Cladophora" spp. (ໄຄ "kháy"-řeka-plevele či přesněji ໄຄຫີນ "kháy hǐ ː n" řeka-rock-plevele) běžně konzumován jako pochoutka. Řasy rostou na skalách a pod vodou se vytváří jasné skvrny ve vodách povodí řeky Mekong. Nejčastěji jsou konzumovány listy v suchém stavu (ໄຄແຜ່ນ "kháy phɛ̄ ː n"-kháy-listy), podobně jako japonská nori, i když mnohem méně zpracované. Specialitou je suchý "khai" se sezamem, zatímco "Vang Vieng" je známý pro své pečené "kháy" listy. Mohou být konzumovány jako předkrm, nebo s jídlem. "Kháy" může být pojídán také syrový, v polévkách, nebo vařený.

Žabí vlas ("") je rod vláknitých zelených řas s sifonokladální stélkou(označení pro těla bezcévných rostlin,atd.), s vícejadernými buňkami, patřící do třídy žabovlasovité ("Cladophorophyceae"). Řasy tohoto rodu se vyskytují ve sladkých i slaných vodách.

Cladophora is a genus of reticulated filamentous Ulvophyceae (green algae). The genus "Cladophora" contains many species that are very hard to tell apart and classify, mainly because of the great variation in their appearances, which is affected by habitat, age and environmental conditions. Unlike "Spirogyra" the filaments of "Cladophora" branch and do not undergo conjugation. There are two multicellular stages in its life cycle - a haploid gametophyte and a diploid sporophyte - which look highly similar. The only way to tell the two stages apart is to either count their chromosomes, or examine their offspring. The haploid gametophyte produces haploid gametes by mitosis and the diploid sporophyte produces haploid spores by meiosis. The only visible difference between the gametes and spores of "Cladophora" is that the gametes have two flagella and the spores have four. The "Cladophora" species can be a major nuisance causing major alteration to benthic conditions linked particularly with increased phosphorus loading.


Profesní kariéra.

Ve firmě Lauri Kuokkanen Ltd. pracoval jako manažer v oddělení vývoje výrobků. Od roku 1992 byl výkonným ředitelem společnosti Solitra Oy, jejímž většinovým vlastníkem se stal o dva roky později. Americké společnosti ADC Telecommunications ji odprodal v roce 1996.  V roce 1998 založil vlastní firmu Fortel Invest Oy a mezi lety 2002–2005 působil jako výkonný ředitel Elektrobit Oyj.

Politika.

Poslanec a předseda strany.

Během studentských let pracoval na částečný úvazek pro Stranu středu. Do zvolení poslancem v parlamentních volbách 2011, počtem 5 543 hlasů, neměl žádnou politickou praxi. Předsedou finského parlamentu se stal 28. dubna 2015 na jednoměsíční – povolební – období.  V dubnu 2012 oznámil úmysl kandidovat na předsedu strany, kterým se stal na volebním kongresu 9. června téhož roku. Ve druhém kole porazil Tuoma Puumalu poměrem 1251–872 hlasů delegátů.

Předseda vlády.

Z pozice lídra vedl stranu do dubnových parlamentních voleb 2015, v nichž si Strana středu polepšila o 14 křesel s celkovým ziskem 40 mandátů. Výsledek znamenal volební vítězství. Sipilä obdržel 30 758 hlasů, nejvyšší počet ze všech kandidujících. Následně se ujal rozhovorů o sestavení nové vlády.  Prezident republiky Sauli Niinistö jmenoval jím vedený centropravicový kabinet 29. května 2015, na němž participovaly tři koaliční subjekty. Strana středu obsadila šest křesel a Praví Finové i Národní koaliční strana získaly po čtyřech ministerstvech. Pravicoví populisté Praví Finové tak poprvé v historii usedli do vlády. Ve 200členném jednokomorovém parlamentu koalice disponovala většinou 124 křesel.

Osobní život.

Narodil se roku 1961 v obci Veteli, ležící v provincii Střední Pohjanmaa. V roce 1980 složil maturitu ("ylioppilastutkinto"). O šest let později získal inženýrský titul na Univerzitě v Oulu.  Do manželství s Minnou-Maariou Sipiläovou se narodilo pět dětí. Nejmladší syn Tuomo Sipilä (nar. 1993) zemřel 18. února 2015 na pooperační komplikace. V důsledku úmrtí přerušil Sipilä kampaň před nadcházejícími dubnovými parlamentními volbami.  V soukromém životě jezdí v automobilech na dřevoplyn. Tato preference vyústila do založení společnosti Volter Oy na výrobu dřevoplynu z dřevěné štěpky, spalovaného v kogenerační jednotce.  Řadí se ke členům laestadianismu na obrodu luteránství, ačkoli se sám za laestadiana nepovažuje.

Juha Petri Sipilä, výslovnost:, (* 25. dubna 1961 Veteli) je finský politik, předseda Strany středu a v letech 2015–2019 předseda vlády Finska, když v roli volebního lídra dovedl stranu k vítězství v dubnových parlamentních volbách 2015.

Juha Petri Sipilä (; born 25 April 1961) is a Finnish politician who served as Prime Minister of Finland from 2015 to 2019. A relative newcomer to politics, he has a successful background in business. He was the leader of the Centre Party from 9 June 2012 to 7 September 2019. After leading the Centre party to victory in the 2015 general election, Sipilä formed a centre-right coalition and was appointed Prime Minister by the Finnish Parliament on 29 May 2015. On 8 March 2019, Sipilä stated his intention to resign as Prime Minister, citing difficulties in reforming Finland's health care system. President Sauli Niinistö asked him to continue with a caretaker government until a new government coalition was appointed on 6 June 2019 and was ultimately succeeded by Antti Rinne.


Životopis.

Narodil se a vyrostl ve Wyckoffu v New Jersey. Jeho matka Marta je moderní tanečnice a jeho otec Robert S. Miller byl viceprezident a obchodní ředitel knižní společnosti Hyperion Books a poté ve Workman Publishing. Má dvě starší sestry, Saiyu a Caitlin. Sám sebe považuje za Žida a "spirituálního" (jeho otec je ze židovské rodiny a matka ze křesťanské).  Ve věku šesti let začal s operním zpěvem, aby mu pomohl překonat vadu řeči. Zpíval v Metropolitní opeře a v americké premiéře současné opery "White Raven" od Phillipa Glasse. Navštěvoval školy Rockland Country Day School a The Hudson School, ze které však v šestnácti letech odešel, po vydání filmu "Po škole".

Kariéra.

Filmovou kariéru začal v roce 2008 snímkem "Po škole" režiséra Antonia Campose, kde ztvárnil hlavní roli dospívajícího studenta na soukromé škole. Následující rok se objevil v "City Island" společně s Andym Garciou, Juliannou Margulies a Stevenem Straitem a v menších rolích také ve snímcích "Beware the Gonzo" a "Zítra snad bude líp". Poté jsme ho měli možnost vidět v titulní roli ve filmu "Musíme si promluvit o Kevinovi" s Johnem C. Reillym a Tildou Swinton od režisérky Lynne Ramsay, která i napsala scénář podle stejnojmenné knihy od spisovatele Lionela Shrivera. Film se stal senzací na Filmovém festivalu v Cannes a získal ohlas u kritiků. Také hrál Damiena v televizním seriálu "Californication" a také se objevil v seriálu "Milionový lékař" jako Tucker Bryan. Ztvárnil Patricka ve filmové adaptaci novely ""Charlieho malá tajemství"" vedle Logana Lermana a Emmy Watson. Film byl v Americe vydán v září 2012.  Miller je bubeníkem a zpěvákem newyorské hudební skupiny s názvem Sons of an Illustrious Father. Warner Bros. oznámil, že Miller se stane novým Barry Allenem / The Flashem v akčním filmu "The Flash", jehož premiéra je stanovená na rok 2018. Poprvé se jako Flash objevil ve filmu "" v roce 2016, roli si zopakuje ve filmu "Liga spravedlnosti" v roce 2017.

Osobní život.

Miller by sám sebe charakterizoval jako queer. Prohlásil:,Já bych sám sebe jako gaye nepopsal. Většinou mě přitahovaly dívky, ale byl jsem s mnoha lidmi a lásku můžu najít u kohokoliv." a řekl:,mám mnoho skutečně úžasných přátel odlišných pohlaví a orientací. Prakticky nejsem zamilovaný do nikoho konkrétního." Miller také projevil zájem o polibky od chlapců již v brzkém věku.  Miller se nebere jako ženu či muže;,Queer znamená jednoduše ne a to já nedělám. Nepovažuji se za muže. Nepovažuji se ani za ženu. Jen tak tak se považuji za člověka." Miller se navíc začal oslovovat všemi rody. Miller hrdě předvedl svou genderqueer identitu v rozhovoru s časopisem "GQ Style" v listpadu 2018. Článek obsahoval fotky Millera v řadě ženských, mužských a oboupohlavních stylů.

Ezra Matthew Miller (* 30. září 1992, Wyckoff, New Jersey, Spojené státy americké) je americký herec známý pro své role ve filmech "City Island" (2009), "Další šťastný den" (2011) a "Musíme si promluvit o Kevinovi" (2011). V roce 2012 se objevil po boku Logana Lermana a Emmy Watson v dramatu "Charlieho malá tajemství," dále v roli Léona Dupuise ve filmové adaptaci novely "Paní Bovaryová" (2014) a také jako Credence Barebone ve filmu "Fantastická zvířata a kde je najít" (2016). Poprvé se také objevil jako Barry Allen / Flash ve filmu "."

Ezra Matthew Miller (born September 30, 1992) is an American actor. Miller's feature film debut was in "Afterschool" (2008). Miller starred as Kevin in the drama "We Need to Talk About Kevin" (2011) and co-starred in the film adaptation of "The Perks of Being a Wallflower" (2012). In 2015, Miller co-starred in the drama "The Stanford Prison Experiment" and the comedy "Trainwreck". Miller played Credence Barebone in the "Fantastic Beasts" films "Fantastic Beasts and Where to Find Them" (2016) and "" (2018).


Historie.

16. srpna 2011 Rhapsody of Fire oznámili přátelskou odluku dlouholetého kytaristy, textaře a zakládajícího člena Luca Turilliho a basového kytaristy Patrice Guerse. Po odchodu založil Turilli společně s Guersem s kytaristou Dominiquem Leurquinem a bubeníkem Alexem Holzwarthem skupinu Luca Turilli's Rhapsody. Holzwarth se tím pádem stal členem obou kapel zároveň. 30. ledna 2012 kapela oznámila své první album "Ascending to Infinity".  30. března 2012 kapela odtajnila zpěváka Alessandra Contiho. V roce 2012 Holzwarth opustil kapelu kvůli nemožnosti být v obou skupinách zároveň. Následně po jeho odchodu, kapela oznámila nového bubeníka Alexe Landenburga. 22. května 2012 vyšel první single z připravovaného alba "Ascending to Infinity", který byl pojmenován „Dark Fate of Atlantis“. Ten byl vydán společně s videoklipem. Album vyšlo 22. června 2012 skupina začala s turné pojmenovaném "Cinematic World Tour".  8. října 2012 kapela oznámila, že si Leurquin závažně poranil levou ruku cirkulárkou. Zranění způsobilo, že Leurquin nemohl být skoro dva roky v kapele a byl pro nadcházející turné nahrazen jiným kytaristou. Turilli zaranžoval všechny písně tak, aby v pozadí při nízké hlasitosti vždy hrály Leurquinovy party. Jeho návrat byl oficiálně oznámen 9. srpna 2014 a jeho první koncert se uskutečnil na českém festivalu Made of Metal.  Dne 23. března 2015 vydavatelství Nuclear Blast oznámilo vydání alba "Prometheus, Symphonia Ignis Divinus", které bylo vydáno v 19. června v Evropě, 22. června ve Velké Británii a 30. června ve Spojených státech. Dne 9. prosince 2016 bylo vydáno koncertní album "Cinematic and Live".  Během let 2017 a 2018 se Turilli, Leurquin a Guers zúčastnili turné Rhapsody Reunion a po jeho konci začal první jmenovaný pracovat na nové hudbě. Nešlo už ovšem o skladby pro Luca Turilli's Rhapsody, nýbrž o hudbu sahající mimo metalové podžánry a činnost skupiny byla oficiálně pozastavena na dobu neurčitou. Conti byl ještě před tímto oznámením přijat jako nový zpěvák do skupiny Twilight Force.

Luca Turilli's Rhapsody (často také jen Rhapsody, LT ́s Rhapsody nebo Turilli ́s Rhapsody) byla italská symphonic powermetalová kapela vytvořená a dosud vedena Luca Turillim po jeho odtržení z kapely Rhapsody of Fire.

Luca Turilli's Rhapsody (often simply referred by itself as Rhapsody, LT's Rhapsody or Turilli's Rhapsody) was an Italian symphonic power metal band created and led by Luca Turilli after his split from Rhapsody of Fire, also including German, French and Finnish members. The band members referred their style as "Cinematic metal" to underline Luca Turilli's passion for the world of cinema and the soundtracks, yet the main influence of his new artistic proposal.


Historie.

LIDEM.

V dubnu 2012 opustila Karolína Peake stranu Věci veřejné a spolu s několika dalšími bývalými poslanci Věcí veřejných začala připravovat vznik politického uskupení coby partnera koaliční vlády Petra Nečase. Počátkem května 2012 bylo oznámeno, že strana má již registrovanou doménu www.lidem.cz (držitelem je Charles Peake, manžel Karolíny Peake). Jméno strany odsouhlasil přípravný výbor této politické formace 3. května 2012. Uskupení chtělo sbírat nutných 1 000 podpisů pod petici k registraci strany a chtělo také oslovit studenty uměleckých škol, aby nové straně navrhli logo. Z přijatých návrhů vybrali 22. června 2012 logo, jehož autorem byl devatenáctiletý student Jakub Figura.  Strana vznikla odchodem Karolíny Peake a části dalších politiků z Věcí veřejných, za které byli původně zvoleni do Poslanecké sněmovny. Odchod zdůvodnili svým nesouhlasem s politikou, kterou VV prosazovaly vůči svým koaličním partnerům. VV později vládní koalici opustili a přešly do opozice.  Přípravný výbor sice zpočátku podcenil včasnost registrace své nové politické strany, protože žádost o registraci politického subjektu s názvem „LIDEM“ podala k Ministerstvu vnitra neznámá skupina osob už 9. května, ale nakonec se ukázalo, že tato žádost měla procesní vady a byla proto vrácena k přepracování.

Členové vlády za LIDEM.

Součástí vlády Petra Nečase byli dva členové LIDEM a straně náleželo také křeslo ministra bez portfeje, na které nominovala nestraníka:

Členové Poslanecké sněmovny za LIDEM.

Od vzniku strany do rozpuštění sněmovny 28. srpna 2013 zasedalo osm členů LIDEM v Poslanecké sněmovně, kam byli v květnu 2010 původně zvoleni na kandidátce Věcí veřejných:  K srpnu 2013 zůstalo členy původního neformálního uskupení LIDEM pět poslanců. V dolní komoře jednali jako "nezařazení", protože nebyl splněn minimální počet deseti poslanců nutných k založení poslaneckého klubu. Členkou strany byla původně i poslankyně Jana Suchá, která jí přestala být v roce 2013 po nezaplacení členských poplatků. Přesto zůstala v neformálním uskupení poslanců LIDEM.  Po roce 2013 jde o neparlamentní uskupení.

Odvolaná výzva k odchodu z Nečasovy vlády.

Poté, co předseda vlády Petr Nečas 20. prosince 2012 odvolal ministryni obrany Karolínu Peake po osmi dnech v úřadu, vyzvalo předsednictvo LIDEM své ministry, aby k 10. lednu 2013 podali demisi. Premiér odvolání zdůvodnil tím, že jeho důvěra k ní jako ministryni obrany, klesla do záporných hodnot. Za hlavní důvod označil její odvolání 1. náměstka Vlastimila Picka.  Poslanec Viktor Paggio pro nesouhlas s odvoláním původních prohlášení a další účastí LIDEM na vládním projektu s ODS a TOP 09 3. ledna 2013 rezignoval na funkci místopředsedy strany. Dne 8. ledna 2013 republiková rada LIDEM zrušila výzvu a vyzvala k jednání s vládními partnery o nové podobě koaliční smlouvy.

Volby 2013.

Ve volbách do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky v roce 2013 figurovali členové a bývalí poslanci za LIDEM Dagmar Navrátilová, Viktor Paggio, Jiří Rusnok, Jiří Mikl, Pavel Michalík, Radek Haviger a Viktor Mládek na kandidátkách Strany soukromníků České republiky, ale ani jeden z nich neuspěl. V komunálních volbách na podzim 2014 strana získala pouhé čtyři zastupitele v celé ČR.

VIZE 2014.

13. března 2014 byla strana LIDEM – liberální demokraté změněna na VIZE 2014.

Řád národa.

Hnutí Řád národa potom vzniklo přetransformováním politické strany VIZE 2014 (na platformě politické strany LIDEM registrované 29. května 2012) na čtvrtém celorepublikovém sněmu, který se konal 31. května 2015. Sněm schválil změnu formy z politické strany na hnutí, změnu názvu na ŘÁD NÁRODA a především změnu politické cesty původní strany z cesty liberálního pravostředového zaměření na směr konzervativního nacionalismu. Současně byl zvolen nový předseda, 1. místopředseda a tři místopředsedové.  Politickým cílem hnutí je dostat se do parlamentu. Prosazuje vlastenectví, dodržování zákonnosti, respektování historického tradicionalismu.  V květnu 2016 získalo hnutí parlamentní zastoupení, když poslanec Karel Fiedler, zvolený v roce 2013 původně do poslanecké sněmovny za Úsvit přímé demokracie Tomia Okamury, ohlásil přechod do Řádu národa a následný odchod z poslaneckého klubu Úsvitu. Předseda Josef Zickler prohlásil, že jeho hnutí usiluje o získání i dalších poslanců. Zároveň uvedl, že Řád národa má okolo 2000 členů. Karel Fiedler následně hnutí opět opustil.

Senátní volby 2016.

Do senátních voleb 2016 hnutí vyslalo dva zástupce. V obvodu č. 4 - Most to byl podnikatel Jiří Maria Sieber a v obvodu č. 25 - Praha 6 tiskový mluvčí Martin Šalek.

Vedení.

První předsedkyní strany byla na jejím ustavujícím sněmu 3. listopadu 2012 zvolena Karolína Peake. První místopředsedkyní se stala poslankyně Dagmar Navrátilová, dalšími místopředsedy tehdejší poslanci Viktor Paggio a Jiří Rusnok a dále člen strany Jiří Neumann. Ustavujícího sněmu se zúčastnilo sedmdesát delegátů, přičemž strana měla k tomuto datu okolo sta členů.  Druhý celorepublikový sněm strany proběhl 9. listopadu 2013 a bylo na něm zvoleno nové vedení strany ve složení:  Na třetím celorepublikovém sněmu konaném 15. února 2014 strana rozhodla o změně názvu na VIZE 2014 a zvolila nové vedení:

Současné vedení hnutí.

Politické hnutí Řád národa má toto vedení:

Zajímavosti.

Facebook.

Na sociální síti Facebook se strana navenek těší obrovské popularitě, kde její oficiální profil má (ke dni 18.1. 2019) ~268 271 "To se mi líbí" od stejného množství uživatelů, což z ní dělá nejpopulárnější českou politickou stranu na této sociální síti. Takové množství uživatelů budí podezření, jaký podíl z toho ve skutečnosti tvoří boti. Kolem uskupení se pohybují zejména fyzicky zdatní jedinci, ať již z ozbrojených složek, center bojových umění, nebo posiloven.  Poznámka: Údaje ke dni 18. ledna 2019

Řád národa - Vlastenecká unie (zkratka ŘN - VU) je české politické hnutí národně konzervativního zaměření. Vzniklo transformací ze strany LIDEM založené na jaře 2012 okolo tehdejší místopředsedkyně vlády Karolíny Peake, původně pod názvem LIDEM – liberální demokraté (zkratka LIDEM). Nový subjekt byl zaregistrován 29. května 2012. Jeho zakladateli byla skupina politiků z Věcí veřejných, za které byli původně zvoleni do Poslanecké sněmovny, ale nesouhlasili s vnitrostranickým vývojem. Od 13. března 2014 do 11. června 2015 nesla strana název VIZE 2014, pak se transformovala na hnutí Řád národa.

Order of the Nation, previously known as LIDEM, is a political party in the Czech Republic, formed in 2012 as a breakaway party from Public Affairs (VV). The party supports greater individual freedom in economic and social spheres.


Historie.

Hrady byly zakládány již od 11. století na ochranu hranice s Aragonským královstvím. Během albigenské křížové výpravy proti katarům byly mnohé pobořeny, ovšem poté opět obnoveny jako královské pevnosti. Po uzavření Pyrenejského míru v roce 1659 byla hranice mezi Francií a Španělskem posunuta směrem na jih a hrady ztratily svůj strategický význam. Následně byly opuštěny a zchátraly.

Pravé katarské hrady.

Jako pravé katarské hrady se označují pevnosti, které během albigenské křížové výpravy (1209-1229) sloužily přívržencům katarského hnutí jako základny pro obranu jejich života a víry. Byly buď založeny samotnými katary a nebo jejich majitelé (např. hrady Lastours, Termes) patřili ke šlechtě podporující katary.  V počátcích katarského hnutí zde stálo jen málo hradů. Kataři žili pod ochranou měst (např. v Carcassonne) nebo v opevněných horských sídlech, někdy pod ochranou hradu sympatizujícího pána, a chráněných příkopy a/nebo kamennými hradbami. Takové pevnosti (pravé katarské hrady) se nacházely např. v Laurac, Lastours, Fanjeaux, Mas-Saintes-Puelles a jinde. Tyto byly během křížové výpravy zničeny a mnohé později znovu vybudovány jako královské hrady, např. Montségur, Termes nebo Puilaurens.

Nepravé katarské hrady.

Tzv. nepravé katarské hrady se nacházejí rovněž v Pays Cathare, ale byly vystavěny až po ukončení tažení proti albigenským po roce 1229, případně 1240 z příkazu francouzského krále nebo jeho správců, aby zamezily opětovnému propuknutí katarství a zabránily separatistickým tendencím v Okcitánii. Současně sloužily jako obranné pevnosti francouzské koruny proti mocenským nárokům aragonského krále.  Jednou z prvních královských pevností byla Cité de Carcassonne, jejíž stavba byla zahájena v roce 1240 po pokusu Raimunda II. Trencavela o dobytí města. Následovala linie hradů zvaná "pět synů carcassonských" (hrady Aguilar, Peyrepertuse, Puilaurens, Quéribus a Termes).

Katarské hrady (francouzsky "châteaux cathares") je obecné označení středověkých hradů v dnešním regionu Languedoc-Roussillon v jihovýchodní Francii. Pojem zahrnuje tzv. pravé a nepravé katarské hrady.

Cathar castles (in French "Châteaux cathares") is a modern term used by the tourism industry (following the example of "Pays Cathare" – Cathar Country) to denote a number of medieval castles of the Languedoc region. Some had a Cathar connection, in that they offered refuge to dispossessed Cathars in the thirteenth century. Many of these sites were replaced by new castles built by the victorious French Crusaders and the term is also applied to these fortifications despite having no connection with Cathars. The fate of many Cathar castles, at least for the early part of the Crusade, is outlined in the contemporary Occitan ""Chanson de la Croisade"", translated into English as the "Song of the Cathar Wars".


Sportovní kariéra.

Jeho prvním úspěchem na mezinárodní scéně byla stříbrná medaile z juniorského mistrovství Evropy v roce 2009. V červenci roku 2011 vybojoval na Městském stadionu v Ostravě-Vítkovicích titul mistra Evropy do 23 let, když na cílové rovince o dvě setiny sekundy porazil Maďara Bajiho.  Na evropském šampionátu v Helsinkách v roce 2012 vylepšil v semifinále ruský národní rekord v běhu na 110 m překážek, jehož hodnota je 13,09 s (protivítr -1,1). Ve finále trať zaběhl v čase 13,16 s a vybojoval zlatou medaili. Druhý v cíli Garfield Darien z Francie byl o čtyři setiny zpět a bronz vybojoval Polák Artur Noga, jenž časem 13,27 s vyrovnal polský národní rekord. Na Letních olympijských hrách 2012 v Londýně obsadil ve třetím semifinálovém běhu časem 13,41 s šestou příčku a do finále nepostoupil.  Začátkem března roku 2013 vybojoval na halovém ME v Göteborgu zlatou medaili v běhu na 60 m překážek. Ve finále si vytvořil výkonem 7,49 s nový osobní rekord. Před startem MS v atletice, které se konalo v Moskvě vybojoval bronzovou medaili na světové letní univerziádě, která byla pořádána v dalším ruském městě, v Kazani. Na domácím světovém šampionátu patřil mezi kandidáty na postup do finále. V semifinále dokázal zaběhnout výkonem 13,17 s nejrychlejší čas ze všech šestnácti startujících. Do finále se probojovali čtyři Američané, z nichž tři patřili mezi hlavní adepty na cenné kovy. Mistrem světa se nakonec stal David Oliver, který trasu proběhl za rovných 13 sekund. Stříbro získal překvapivě Ryan Wilson, jenž na vítěze ztratil 13 setin. Bronz vybojoval před domácími diváky Sergej Šubenkov v čase 13,24 s. Čtvrtý skončil obhájce titulu z MS 2011 Jason Richardson a olympijský vítěz z her v Londýně Aries Merritt doběhl na 6. místě.

Sergej Vladimirovič Šubenkov (rusky: "Сергей Владимирович Шубенков"; * 10. října 1990 Barnaul, Sovětský svaz) je ruský atlet, sprinter, který se věnuje krátkým překážkovým běhům. V roce 2012 se stal v Helsinkách mistrem Evropy v běhu na 110 metrů překážek a o rok později vybojoval v Göteborgu titul halového mistra Evropy v běhu na 60 metrů překážek. V roce 2014 obhájil v Curychu titul mistra Evropy.

Sergey Vladimirovich Shubenkov (; born 4 October 1990) is a Russian athlete who competes in the 110 metres hurdles. He is the 2015 World Champion, two-time European Champion (2014, 2012) and 2013 World bronze medalist in men's 110 m hurdles.


Raný život a vzdělání.

Narodil se v Cincinnati v Ohiu. Základní vzdělání Biersack získal na Katolické základní škole (Catholic elementary school) jak se zmínil v mnoha rozhovorech. Kvůli tomu, jak se Andy oblékal, a kvůli hudbě kterou poslouchal, byl terčem šikany ve škole. Tato šikana je vyobrazena v klipu Knives and pens. Biersack chodil do Cincinnatské Školy pro tvůrčí a herecké umění (School for Creative and Performing Arts) obor drama a vokální hudba. Školu nedokončil, protože šest dní poté co oslavil osmnácté narozeniny, se přestěhoval do Los Angeles, aby mohl zahájit svou potenciální kariéru.

Hudební kariéra.

Black Veil Brides.

Když mu bylo šestnáct let Andy a pár jeho kamarádů založili jejich první skupinu nazvanou ‘Biersack’ (I když měli pouze jeden koncert). Tento projekt nakonec vyrostl do toho, co je dnes známé jako Black Veil Brides. V září 2009 Black Veil Brides podepsali smlouvu s StandBy Records. Psaní nových písní a příprava turné začalo okamžitě. V prosinci 2009 kapela uskutečnila své první turné po USA s názvem "On Leather Wings". Debutové album skupiny We Stitch These Wounds bylo vydáno 20. července 2010 a hned první týden po uvedení na trh se prodalo přes 10 000 kopií. 14. června vydala skupina své druhé album Set The World On Fire přes Lava Music/Universal Republic Records. Třetí album má název Wretched and Divine: The Story of the Wild Ones a bylo vydáno 8. Ledna 2013. Čtvrté album se jmenuje "IV" a bylo vydáno minulý rok. Páté album vyšlo 12. leden 2018 pod názvem Vale.

Andy Black.

V květnu 2014 Andy prozradil časopisu Kerrang!, že začal pracovat na novém projektu mimo Black Veil Brides, který se bude jmenovat Andy Black. Vysvětluje, že zvolil cestu sólového umělce, kvůli tomu, že hudba, které by se chtěl věnovat, se radikálně liší v porovnání se skupinou. Andyho inspirací k projektu byla jeho láska k osmdesátým létům a goth hudbě, a proto bude spolupracovat s bývalým producentem Black Veil Brides Johnem Feldmannem. Album s názvem The Shadow Side vyšlo 6. května 2016.

Herecká kariéra.

Poté, co opustil školu a přestěhoval se do Los Angeles, se pokoušel prosadit také v herectví. Zahrál si malou roli v AT&T "Confetti" stejně tak v Montana Meth "Jumped". Andy byl také hostující hvězdou v Funny or Die internetovém seriálu Average Joe. Hrál také v díle Legion of the black, což je doprovodný film k jejich poslednímu albu.  Nejnovější snímek, kde získal hlavní roli, se jmenuje American Satan. Do kin šel v říjnu 2017.

Osobní život.

Náboženský pohled.

V rozhovoru pro Loudwire Biersack řekl: „Nejsem věřící člověk, ale vyrostl jsem ve věřící rodině. Byl jsem na pohřbu mého dědečka, člověka, kterého jsem měl moc rád, všichni mluvili o tom, jak šel do nebe a jaké je to v nebi. Vždy jsem s tím bojoval, rád bych věřil, že můj dědeček hraje v oblacích na Xboxu 360 nebo dělá další skvělé věci, co v nebi mají, ale nemůžu.“

Styl života.

Řekl: Nikdy jsem neočekával, že bych se měl dožít čtyřiceti let. Vykouřím dvě krabičky denně a piju jako velbloud. Nikdy jsem doopravdy nepřemýšlel o smrti. Vím, že jednoho dne umřu, ale pokud budu moct dosáhnout svých cílů a žít do té doby, přesně tak jak chci, nebudu mít žádné výčitky, až umřu. Nesnažím se sám sebe zranit jako Iggi nebo Marilyn Manson nebo tak, je to jen vedlejší produkt chaosu bytí na jevišti.

Změny uměleckého jména.

Biersackovo umělecké jméno bylo nejprve Andy Sixx až do roku 2011, kdy se rozhodl upřednostňovat jeho rodné jméno Andy Biersack, i když stále ještě přijímá ‘’Sixx’’ jako přezdívku. Používá také pseudonym Andy Black ve svém sólovém projektu.

Andrew Dennis Biersack (* 26. prosince 1990 Cincinnati) je americký zpěvák skladatel písní a pianista. Je zakladatelem a hlavním zpěvákem americké glammetalové skupiny Black Veil Brides. Byl jednou z nejoblíbenějších tváří na internetových stránkách Myspace.com. Jeho manželka je o čtyři roky starší zpěvačka Juliet Simms. Andy je znám tím, že maluje a píše poezii, jeho největší vášní je rozhodně komiksový superhrdina Batman. V květnu roku 2014 zahájil svůj sólový hudební projekt pod přezdívkou Andy Black.

Andrew Dennis Biersack (born December 26, 1990), formerly known as Andy Six, is an American singer, pianist and actor. He is the founder and lead vocalist for the American rock band Black Veil Brides, and is its only remaining original member. In May 2014, he started a solo music project under the moniker Andy Black and released his debut album, "The Shadow Side", in 2016.


Klubová kariéra.

Daniel Carvajal se narodil v Leganés, předměstí Madridu. Ve svých deseti letech nastoupil do mládežnické akademie Realu Madrid, kde se postupně propracoval až do rezervního týmu v roce 2010.  11. července 2012 podepsal pětiletou smlouvu s německým klubem Bayer 04 Leverkusen, jejíž součástí byla výkupní klauzule pro případ, že by jej Real chtěl koupit zpět. Do Bayeru přestoupil za 5 milionů eur a po jedné sezóně jej Real vykoupil za 6,5 milionu eur zpět.  Za Leverkusen debutoval v německé Bundeslize 1. září 2012 v domácím zápase proti SC Freiburg (výhra 2:0). Dostal se zároveň do "jedenáctky kola" vyhlašované magazínem "Kicker" (šlo o 2. kolo). Během sezóny odehrál celkem 32 ligových zápasů a vstřelil jeden gól (25. listopadu 2012 proti Hoffenheimu – výhra 2:1, šlo o vítězný gól). Po sezóně se dostal v hlasování fanoušků se 16 % na třetí místo mezi nejlepšími pravými obránci Bundesligy (před ním skončili vítězný Acuto Učida z FC Schalke 04 a Philipp Lahm z Bayernu Mnichov).  Po výborných výkonech v Německu aktivoval Real Madrid výkupní klauzuli a Carvajal se v červenci 2013 stěhoval do A-mužstva slavného španělského klubu. Ligový titul v sezóně 2013/14 sice nezískal (vyhrálo jej Atlético Madrid), ale stal se vítězem Ligy mistrů UEFA po finálové výhře 4:1 po prodloužení v derby právě nad Atléticem Madrid. Rovněž vyhrál s Realem Copa del Rey 2013/14 (španělský pohár).

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Carvajal reprezentantoval Španělsko v mládežnických kategoriích. Zúčastnil se Mistrovství Evropy hráčů do 19 let 2011 v Rumunsku, kde mladí Španělé porazili ve finále Českou republiku 3:2 v prodloužení.  Také reprezentoval na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let v Izraeli, kde Španělé získali zlaté medaile po finálové výhře 4:2 nad rovesníky z Itálie.

A-mužstvo.

V A-mužstvu Španělska přezdívaném "La Furia Roja" debutoval 4. 9. 2014 v přátelském zápase proti domácímu týmu Francie (prohra 0:1).

Daniel Carvajal Ramos [danijel karvachal rámos] (* 11. ledna 1992, Leganés, Španělsko) je španělský fotbalový obránce a reprezentant, který v současnosti hraje za španělský klub Real Madrid.

Daniel Carvajal Ramos (; born 11 January 1992) is a Spanish professional footballer who plays as a right back for Real Madrid and the Spanish national team.


Historie.

Založení Uměleckoprůmyslového musea v Praze v roce 1885 odpovídalo prudkému rozvoji české společnosti a především rozvoji její průmyslové výroby gradující v poslední třetině 19. století. Po vzniku obdobných ústavů, především Uměleckoprůmyslového muzea ve Vídni, dále např. v Brně, Olomouci a Liberci (1873) se pražské muzeum stalo jedním z řady muzejních institucí tohoto druhu existujících v provinciích Rakousko-uherské monarchie. V Království českém to byla první instituce těsně místně i metodicky spojená s Uměleckoprůmyslovou školou. Založením tohoto ústavu se objevil zásadní konkurent dosud nejreprezentativnějšího a nejstaršího českého Průmyslového muzea v Liberci.  Nepříznivý vliv průmyslové revoluce na estetickou stránku, a tím i kvalitu výrobků, byl v té době už dlouho oprávněným předmětem kritiky umělců, teoretiků umění i veřejnosti. Myšlenka na zřízení trvalé expozice uměleckoprůmyslového zaměření v Praze byla obsažena už ve výstavě, kterou uspořádal spolek Arkadia roku 1861 v Praze ve Staroměstské radnici, podle jiných pramenů na Žofíně. Příkladem a inspirací bylo mimo jiné založení obdobného ústavu – South Kensingtonského (nyní Victoria and Albert) muzea v Londýně, které od roku 1852 zpřístupnilo veřejnosti sbírky uměleckořemeslných a uměleckoprůmyslových výrobků. Pro české prostředí však bylo nejdůležitější již zmíněné Österreichisches Museum für Kunst und Industrie otevřené ve Vídni roku 1864 a spojené rovněž se školou.  V roce 1868 uspořádala pražská Obchodní a živnostenská komora na Žofíně ve spolupráci s tímto vídeňským muzeem výstavu exponátů získaných ze Světové výstavy roku 1867, která se konala v Paříži, doplněnou historickými uměleckořemeslnými předměty převážně ze sbírky Vojtěcha Lanny (pozdějšího významného donátora a podporovatele UPM). K založení muzea přispěl v období, kdy ještě nedozrály vhodné finanční a prostorové podmínky, příslib výstavní plochy v Rudolfinu, daný roku 1872. V roce 1885, kdy došlo k naplnění slibu, rozhodlo představenstvo Obchodní a živnostenské komory o zřízení samostatného muzea. Jeho prvním sídlem bylo Rudolfinum. V letech 1897–1900 byla postavena novorenesanční muzejní budova podle návrhu architekta Josefa Schulze na pozemku mezi starým židovským hřbitovem a Sanytrovou ulicí na okraji Josefova.

Osobnosti.

Prvním kustodem a ředitelem muzea byl historik umění dr. Karel Chytil působil též v Komisi pro soupis památek Prahyod jejího vzniku v roce 1883 (1884) a jako její člen spoluvytvářel první systém památkové péče v Čechách. Druhým ředitelem byl krátce historik umění a knižní kultury František Adolf Borovský. Po něm následovali František Xaver Jiřík, Karel Hetteš, Emanuel Poche, Jiří Šetlík, Antonín Langer, Dagmar Hejdová a Helena Koenigsmarková. K expertům - znalcům uměleckého řemesla a průmyslového designu patřily především ženy, například Jiřina Vydrová, Jarmila Blažková, Milena Zeminová, Alena Adlerová, Olga Herbenová, Dagmar Tučná, Jarmila Brožová, Libuše Urešová, Věra Vokáčová, Olga Drahotová, Milena Lamarová, Anna Fárová nebo Jana Kybalová, z mužů například Emanuel Poche, Zdeněk Kirschner, nebo Josef Kroutvor. Mezi knihovníky se během 2. světové války objevil Oldřich J. Blažíček, v posledním půlstoletí Evžen Lukeš, Jarmila Okrouhlíková nebo Kateřina Dostálová.

Členství v organizacích.

MG, ICOM

Sbírky.

Muzeum spravuje sbírky skla, porcelánu a keramiky, užité grafiky a fotografie, textilu, módy a designu, nábytku, hodin, dále sbírku drahých i obecných kovů, vzácných materiálů, šperků, hraček a množství písemné i obrazové dokumentace. V současné době má muzeum půl milionu sbírkových předmětů od antiky až po současnost.

Dřívější pobočky.

V letech 1954 - 1992 muzeum spravovalo několik tematických expozic na zámcích Doudleby nad Orlicí, Lemberk, Hrubý Rohozec a Muzeum porcelánu v Klášterci nad Ohří, které je v obnovené verzi instalováno dodnes. Neuskutečněná zůstala expozice v budově zámeckého pivovaru v Brandýse nad Labem.

Současné pobočky.

Od roku 1995 UPM provozuje Galerii Josefa Sudka na Úvoze poblíž Pražského hradu, zaměřenou na fotografickou tvorbu. Od roku 1998 také spravuje zámek v Kamenici nad Lipou. Expozice kovaných železných prací a hraček zde byla otevřena v roce 2004, studijní depozitář nábytku 19. a 20. století v roce 2007.

Stálá expozice - bude otevřena v roce 2020.

V muzeu probíhají krátkodobé výstavy, otevřena je i expozice českého moderního autorského skla Plejády skla.

Knihovna UPM.

Součástí Uměleckoprůmyslového musea v Praze je veřejná specializovaná knihovna na literaturu o výtvarném umění a příbuzných oborech (https://www.knihovna.upm.cz/). Knihovní fond má více než 190 000 svazků. Vedle monografií je ve fondu celá řada encyklopedií, slovníků, příruček a periodik. Nezanedbatelná je i sbírka výstavních a aukčních katalogů. Od roku 1950 jsou přírůstky monografií zpracovány do elektronické databáze přístupné nejen v knihovně, ale i prostřednictvím internetu (https://katalog.upm.cz/#!/). Od roku 1995 jsou již v databázi uvedeny veškeré knihovní přírůstky. Knihovna je pouze prezenční. Poskytuje kopírovací služby, rešerše, službu "Ptejte se knihovny", zpřístupňuje řadu databází na CD-ROM i on-line. Knihovna UPM s dalšími uměleckými knihovnami vytváří virtuální uměleckou knihovnu a je součástí jednotné informační brány se samostatným portálem ART (https://artlib.eu/#!/).

Centrální depozitář UPM.

4. dubna 2016 byla otevřena nová budova centrálního depozitáře UPM na adrese Červeňanského 2843/19 v Praze-Stodůlkách, na Velké Ohradě. Kvůli bílé barvě a kruhovému půdorysu získala přezdívku "Polárkový dort" nebo také "Kanál."

Uměleckoprůmyslové museum v Praze (zkráceně: UPM) je specializovaná muzejní instituce, jež sídlí v ulici 17. listopadu v Praze 1 Josefově, v těsné blízkosti Starého židovského hřbitova, nedaleko budovy Filosofické fakulty UK, naproti Rudolfinu v městské části Praha 1.

Founded in 1885, the Prague Museum of Decorative Arts () is housed in a Neo-Renaissance edifice built from 1897 to 1899 after the designs of architect Josef Schulz. It opened in 1900 with exhibitions on the first floor. The Museum's rich collections include decorative and applied arts and design work ranging from Late Antiquity to the present day with focus on European objects, particularly arts and crafts created in the Bohemian lands. The impressive interior of the permanent exhibition, “Stories of Materials,” offers visitors an excursion into the history and development of decorative arts in the disciplines of glass, ceramics, graphic art, design, metal, wood and other materials, as well as objects such as jewellery, clocks and watches, textiles, fashion, toys and furniture.


Mládí.

Narodil se roku 1616 v Abergavenny, jako nejmladší z devíti dětí protestanského reverenda Morgana Lewise, který byl ředitel školy, a katoličce Margaret Pritchardové.  Když mu bylo 16 let, při návštěvě Paříže, konvertoval ke katolictví a následně odešel studovat do Říma, kde byl roku 1642 vysvěcen na kněze. Po třech letech vstoupil k Tovaryšstvu Ježíšovu.

Zatčení a poprava.

Byl zatčen 17. listopadu 1678 v Kostele Svatého Michaela, Llantarnamu. V březnu 1679 odsouzen v Assize (trestní soud) v Monmouth, jako katolický kněz a za rozšiřování katolické víry. Stejně jako John Wall a John Kemble, byl poslán do Londýna, kde se jím zabýval Titus Oates (původce papežského spiknutí) a další.  Dne 16. března 1679 byl přiveden k soudnímu řízení v Assize (Monmouth). Byl přiveden jako tvůrce velezrady - za to že se stal katolickým knězem a zůstal v Anglii.  Hájil se že nevinný ale svědkové tvrdili že jej viděli na mši provádět kněžské povinnosti. Otec Lewis byl Sirem Robertem Atkinsonem prohlášen vinným. Poté byl s Johnem Kemblem přiveden do vězení Newgate v Londýně a pokládali mu otázky ohledně spiknutí. Oates, William Bedloe, Dugdale a Prace nebyly schopny prokázat něco proti němu. Lord Shaftesbury mu poradil aby mu dal důkazy o spiknutí nebo aby se vzdal katolické víry, zato že bude ušetřen a velmi hodně odměněn.  Poté byl přiveden do Usku, k jeho popravě Johnem Arnoldem z Monmouthshire. Dne 27. srpna 1679 byl oběšen a pak rozčtvrcen. Po záležitosti Tita Oatese (1679–80), byl zbytek velšsky mluvících katolických duchovních buď popraveni nebo deportováni. Lewis byl do roku 2001 poslední velšský jezuita.

Proces blahořečení a svatořečení.

Patří do skupiny 40 mučedníků Anglie a Walesu. Tento proces probíhal v arcidiecézi Westminster. Dekret o mučednictví byl vydán 8. prosince 1929. Blahořečen byl 15. prosince 1929. Poté po 40 letech dne 4. května 1970 byl vydán dekret o zázraku na přímluvu mučedníků Anglie a Walesu. Svatořečení se dočkal 25. října 1970.

Zázrak.

Roku 1962 byla na jejich přímluvu okamžitě a trvale uzdravena Joan Matthewman, vdaná laika, ze sarkomu levé lopatky. Stalo se to v Mill Hill, Blackburn.

Sv. David Lewis, S.J. (1616, Abergavenny - 27. srpna 1679, Usk) byl velšský katolický jezuitský kněz, a mučedník který byl také znám jako Charles Baker.

David Lewis (1616 – 27 August 1679) was a Jesuit Catholic priest and martyr who was also known as Charles Baker. Lewis was canonized by Pope Paul VI in 1970 as one of the Forty Martyrs of England and Wales and is venerated as a saint in the Catholic Church.