Mládí.

Kevin Richardson se narodil 8. října 1974 na klinice Nightingale v Johannesburgu v Jižní Africe. Strávil dětství na předměstí Orange Grove. Jeho matka Patricia pracovala pro Barclays Bank a také se narodila v Jižní Africe. Richardsonův otec, který pracoval pro farmaceutickou společnost, se narodil ve Spojeném království a přestěhoval se do Jižní Afriky z Readingu v Berkshire. Kevin Richardson je nejmladší ze čtyř dětí: má staršího bratra a dvě sestry, které jsou dvojčata. Jeho otec zemřel, když bylo Richardsonovi třináct let. Když mu bylo asi šestnáct, setkal se se Stanem Schmidtem a začal svou kariéru jako „samouk chovatel“.

Kariéra.

Richardson šel na vysokou školu a studoval zoologii, ale po dvou letech opakujících se lekcí o mořské biologii se zaměřil na studium savců. Jako dospělý Richardson věřil, že nikdy nebude mít kariéru se zvířaty a že to zůstane jen jeho koníčkem. Začal absolvovat kurzy fyziologie a anatomie na vysoké škole a zahájil kariéru ve fyziologii cvičeni a stal se fyziologem cvičení. Ve 22 letech měl možnost pracovat s dvěma šestiměsíčními lvíčaty, Tauem a Napoleonem, v Lionském parku poblíž Johannesburgu. Stále pracuje s dorůstajícími mláďaty. Majitel zařízení Rodney Fuhr ho zaměstnal na částečný úvazek v Lion Parku.

Zkušenosti.

Richardson pracoval v Lion Parku o rozloze 1600 akrů ve městě Broederstroom, což je město 35 kilometrů severně od jeho rodného města Johannesburgu v Jižní Africe. Zatímco se specializoval na lvy, interagoval také s hyenami a leopardy. První část lví kariéry strávil v Lion Parku, než se přestěhoval do Království bílého lva. Richardson má speciální zařízení nazvané Království bílého lva v Broederstroom. Park, který byl založen s pomocí Rodneyho Fuhra, má rozlohu 800 hektarů a byl postaven pro natáčení filmu "White Lion". Richardson se stará o třicet devět lvů v tomto zařízení. V současné době je zařízení soukromé, ale plánuje se otevřít veřejnosti.  Od roku 2015 se Kevin Richardson Wildlife Sanctuary přestěhovala do soukromé rezervace Welgedacht u Pretorie.

Péče o lvy.

Richardson pracoval s velkými kočkami a ve svých interakcích se opírá spíše o intuici než o statická pravidla. Spal vedle lvů, krmil je a žil s nimi. Pracoval také s gepardy, leopardy a hyenami. Upřednostňuje lvy nad kteroukoli jinou velkou kočku. Jeho vztah ke zvířatům však nebyl okamžitý. Všechny lvy, s nimiž pracuje, znal již jako mláďata. Stále pokračuje ve spojení s Tauem a Napoleonem, lvími bratry, kteří byli jeho úvodem do světa velkých koček.  Richardson odmítá tradiční představu, že lvi by měly být ochočeni a ovládáni, preferoval spíše rozvíjení vztahu v průběhu času založené na lásce a respektu.

Nebezpečí.

Richardson byl mnohokrát poškrábán a pokousán, ale nikdy ne silně. Richardson není tímto nebezpečím odrazován. V rozhovoru se zmiňuje: „Je zřejmé, že člověk si uvědomuje nebezpečí, když pracuje s takovými zvířaty, vážil jsem klady i zápory a kladné stránky daleko převažují nad těmi zápornými.“ Varuje však toho, kdo bude následovat jeho stopy. Všechny snímky jeho dobrodružství vyjadřují jeho dlouholeté zkušenosti a vazby. Spousta videí běžně k zhlédnutí je odrazem třeba patnácti či více let intenzivní práce, což si každý musí uvědomit. „Lidé rádi vytrhávají věci z kontextu. Neznají vztah, který mám s tímto lvem.“ Richardson zpravidla jedná pouze s lvy, se kterými byl od svého narození. Richardson také rozlišuje svou práci od práce profesionálních zoologů interagujícími s úplně volně žijícími zvířaty, která nebyla odchována, nebo od cvičitelů, jejichž zvířata musí každý den účinkovat na jevišti.  Populace lvů v Africe klesla během patnácti let z přibližně 350 000 na přibližně 25 000. Richardson doufá, že mediální pozornost jeho filmů zvýší povědomí veřejnosti o potřebě chránit a zachovat zvířata Afriky. Podle "Professional Hunters Association" (svaz profesionálních lovců) vynáší lov lvů v Jižní Africe více než 90 milionů dolarů (60 milionů liber) ročně. Mezi zářím 2006 a zářím 2007 zabilo 16 394 zahraničních lovců (z nichž více než polovina létala ze Spojených států) 46 000 zvířat. Trofejní lov činí 91,2 milionu dolarů ročně a zahraniční turisté někdy zaplatí až 40 000 dolarů za zastřelení lva. Jihoafrická vláda podporuje lov z důvodu těchto příjmů a provinční vlády prodávají povolení k usmrcení nosorožců, lvů, slonů a žiraf. V roce 2008 bylo zabito 1050 lvů. Richardson doufá, že jeho film "Bílý lev" přispěje k tomu, aby se lidé více zamysleli nad tím, jestli chtějí mít na tomto dění podíl.

Kevin Rene Richardson (* 8. října 1974 Johannesburg), známý pod názvem Zaříkávač lvů, je jihoafrický chovatel zvířat, který se intenzivně zabývá africkými zvířaty.

Kevin Rene Richardson (born 8 October 1974), known as "The Lion Whisperer", is a South African YouTube personality and self-taught sanctuary owner who works with African lions.


Účastnická místa.

Tohoto ročníku se zúčastnilo celkem 76 týmů z 52 členských zemí UEFA (Lichtenštejnsko neorganizuje žádnou vlastní ligovou soutěž, takže v LM jako jediné nemělo žádného zástupce). Každá země měla přidělen počet míst podle koeficientů UEFA. Žebříček UEFA určuje počet týmů v nadcházející sezóně, a to v první sezóně po zveřejnění žebříčku. Proto bylo rozdělení týmů v letech 2012-2013 podle pořadí v žebříčku UEFA v roce 2011, ne 2012. Obhájce titulu, Chelsea FC, místo ve skupinové fázi prostřednictvím svého domácího ligového umístění nezískala, místo vyhrazené pro obhájce titulu bylo tedy využito.  Níže je kvalifikační systém pro Ligu mistrů UEFA 2012/13:  Tottenham Hotspur - tým ze 4. místa Anglické Premier League 2011/12, původně kvalifikovaný do LM, byl kvůli výhře Chelsea FC v Lize mistrů 2011/12, přesunut do základní skupiny Evropské ligy. Chelsea totiž ve své domácí soutěži skončila až na šestém místě, ze kterého se do LM nepostupuje, a tak muselo být využito přímé místo v LM pro obhájce titulu na úkor Tottenhamu (LM se nesmí za žádných okolností zúčastnit více než 4 týmy ze stejné země).

Týmy.

Čísla v závorkách udávají ligové umístění.

Termíny hracích dnů a data losování.

Poznámka: Rozvrh soutěže představený UEFA.  Všechna losování se uskuteční v "Nyonu" (Švýcarsko), pokud není uvedeno jinak.

Předkola.

V novém systému Ligy mistrů, se hrají dva samostatné kvalifikační turnaje. Kvalifikace mistrů (která začíná od prvního předkola) je pro kluby, které vyhrály domácí ligu a neměly nárok se kvalifikovat do skupinové fáze, zatímco kvalifikace pro týmy, které nejsou mistry (která začíná ve třetím předkole), je pro kluby, které nevyhrály domácí ligu a neměly nárok se kvalifikovat do skupinové fáze.

1. předkolo.

Los prvního a druhého předkola - 25. června 2012 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy 3. a 4. července, odvety 10. a 11. července 2012.

2. předkolo.

Úvodní zápasy 17. a 18. července, odvety 24. a 25. července 2012.

3. předkolo.

Los třetího předkola – 20. července 2012. Třetí předkolo bylo rozděleno do dvou samostatných částí: jedna pro mistry a druhá pro týmy z nižších pozic. Poražené týmy se kvalifikovaly do 4. předkola Evropské ligy UEFA 2012/13. Úvodní zápasy 31. července a 1. srpna, odvety 7. a 8. srpna 2012.!colspan="6"|Mistrovská část !colspan="6"|Nemistrovská část

4. předkolo.

Los čtvrtého předkola (někdy zvaného jako play-off) – 10. srpna 2012. Poražené týmy se kvalifikovaly do základních skupin Evropské ligy UEFA 2012/13. Úvodní zápasy 21. a 22. srpna, odvety 28. a 29. srpna 2012.!colspan="6"|Mistrovská část !colspan="6"|Nemistrovská část

Základní skupiny.

Los se uskutečnil 30. srpna 2012 v Monaku.  Pokud měly dva či více týmů ve skupině stejný počet bodů, byla použita následující kritéria:

Vyřazovací fáze.

V průběhu vyřazovací fáze soutěže bude hrát tým v každém kole proti jednomu soupeři dvojzápasovým systémem "doma-venku". Z tohoto souboje bude jeden vyřazen a druhý postoupí, díky čemuž již po 3. takto hraném kole zbudou pouze dva týmy. Ty pak utvoří finálovou dvojici a utkají se na předem určeném (až 2 roky předem) neutrálním hřišti.  Při losu osmifinálových dvojic bylo 16 týmů rozděleno do dvou košů po osmi. Vítězové skupin byli v koši nasazených, kvalifikanti z druhých míst jako nenasazení. Do jedné dvojice nemohly být nalosovány dva kluby, které se již utkaly v základní skupině ani dva kluby z jedné země. Zároveň bylo nalosováno, na čím hřišti souboj začne (kromě osmifinále, kde se začne na hřišti nenasazeného).  Při losu čtvrtfinálových dvojic a zbytku pavouku soutěže pak již kluby nebudou nijak nasazeny a může se utkat každý s každým včetně souboje klubů z jedné země.

Osmifinále.

Los osmifinále se uskutečnil 20. prosince 2012. První zápasy byly na programu 12. a 13. nebo 19. a 20. února, odvety pak sehrály týmy z prvního termínu 5. a 6. března, týmy z druhého termínu 12. a 13. března 2013.

Čtvrtfinále.

Los čtvrtfinále se uskutečnil 15. března 2013. Úvodní zápasy 2. a 3. dubna, odvety 9. a 10. dubna 2013.

Semifinále.

Los semifinále se uskutečnil 12. dubna. První zápasy 23. a 24. dubna, odvety 30. dubna a 1. května 2013.

Finále.

Finálový zápas se odehrál 25. května 2013 na Stadionu Wembley v Londýně.

Nejlepší střelci.

Zdroj:

Sezóna 2012/13 Ligy mistrů byla 58. ročníkem klubové soutěže pro nejlepší evropské fotbalové týmy a čtvrtým ročníkem v tomto kvalifikačním formátu. Finále tohoto ročníku se odehrálo 25. května 2013 na stadiónu Wembley v Anglii, který byl vybrán kvůli výročí 150 let od založení Anglické fotbalové asociace (FA). Obhájcem titulu byl anglický klub Chelsea FC. Vítězem se stal německý velkoklub FC Bayern Mnichov, který ve finále porazil jiné německé mužstvo Borussii Dortmund 2:1, kvalifikoval se tak na Mistrovství světa ve fotbale klubů 2013 a také do Superpoháru UEFA 2013.

The 2012–13 UEFA Champions League was the 58th season of Europe's premier club football tournament organised by UEFA, and the 21st season since it was renamed from the European Champion Clubs' Cup to the UEFA Champions League.


Životopis.

Narodil se 28. června 1797 na tvrzi Mala vas, v obci Knežja vas, v Kraňsku (dnešním Slovinsku.  Byl pokřtěn jako Ireneus Fridericus, ale používal vždy jen své druhé jméno – Friderik. Jeho otec, Jan Nepomuk Baraga, byl chudý. Na tvrz Mala vas se přiženil již jako vdovec – jeho první žena zemřela při porodu. Tvrz a přilehlou ves Knežja vas zdědila po svém otci jeho druhá žena Marie Kateřina Jozefa, rozená Jenčič. Měl spolu celkem pět dětí – Frederik se narodil jako čtvrtý – ale dospělosti se mimo něj dožila pouze sestra Amálie.  V roce 1799 rodiče tvrz i s přilehlou vsí prodali a místo ní zakoupili zámeček Trebnje. Zde žil Frederik s rodiči a sestrou do svých 9 let. V roce 1806 odešel do školy v Lublani, kde žil v rodině Jurije Dolinarja, laického profesora na tamním diecézním semináři. O dva roky později (r. 1808) jeho matka ve věku 48 let zemřela a 20. října 1812 zemřel v 57 letech i jeho otec. Oba sourozenci zdědili zámek o který se dál starala jeho 17letá sestra Amálie. Frederik pak trávíval letní prázdniny u strýce Ignáce na zámku Belnek nedaleko Moravče. Již od útlého dětství se musel Friderik učit několika jazykům. Jeho rodným jazykem byla slovinština, ale ve škole se učilo německy. Mezi povinné jazyky tehdy patřila také latina a starořečtina. Do školy začal chodit v čase napoleonských válek a když se v roce 1809 stalo Kraňsko součástí Francouzského císařství, stala se na šest let jeho vyučovacím jazykem francouzština. V roce 1815 se Kraňsko opět stalo součástí Rakouské monarchie, a jeho vyučovacím jazykem se opět stala němčina.  Po ukončení studií na Lublaňském gymnáziu r. 1816 odešel do Vídně studovat práva. Během studií se seznámil s Klementem Mariou Dvořákem, římsko-katolickým knězem česko-německého původu, který byl významným zakladatelem církevních škol pro chudé, který 15. března 1820 zemřel. Frederick, ovlivněn jeho příkladem, se rozhodl že se stane tak jako on knězem. Nastoupil do kněžského semináře v Lublani a ve věku 26 let, 21. září 1823, byl lublaňským biskupem Augustinem Johanem Josefem Gruberem v chrámu svatého Mikuláše vysvěcen na kněze.  V následujícím roce 1824 přenechal svůj vlastnický podíl na zámečku Trebnje sestře Amálii a jejímu muži Jozefu Gresslovi – žili tam až do r. 1896. A začal působit v kostele Sv. Martina, nedaleko Kraně, ale záhy se stal na několik následujících let jeho působištěm kostel Sv. Mikuláše v Metlici, u hranice s Chorvatskem na jihovýchodě Slovinska.  Zde napsal svou první knihu duchovních rozjímání (ve slovinštině) s názvem "Dušna paša", kterou o tři roky později (1829) schválila cenzura ke všeobecnému použití. V roce 1830 vyslyšel výzvu amerického biskupa Edwarda Fenwicka ze Cincinnati, který hledal v Evropě kněze, co by mu pomohl spravovat velkou oblast jeho diecéze, jejíž součástí bylo také velké území osídlené domorodci.  Frederik Baraga opustil rodnou zem 29. října 1830. Do New Yorku připlul 31. prosince a do Cinncinati v Ohiu přicestoval 18. ledna 1831. Nejprve pracoval mezi německými imigranty, ale zároveň pilně studoval jazyk Ottawů. V květnu 1831 vyrazil na misii mezi Ottawy na Arbre Croche ( dnes Cross Village, v Michiganu), aby se v jejich jazyce zdokonalil.  Pak působil v Grand Rapids, v Michiganu, odkud se r. 1835 přesunul na sever mezi Odžibveje – do bývalé jezuitské misie v La Pointe ve Wisconsinu. O svých domorodých ovečkách pak napsal roku 1836 knihu – v němčině, protože se v angličtině ještě necítil dostatečně silný: "Geschichte, Character, Sitten und Gebräuche der nord-amerikanischen Indier", která vyšla roku 1837 paralelně se slovinským překladem "(Popis navád in sadershanja Indijanov Polnozhne Amerike)" v Lublani. A zároveň i ve francouzském překladu v Paříži. Právě jeho prostřednictvím se Slovinci dozvěděli mnohé o kultuře amerických domorodců a jejich situaci v USA.  V roce 1837 již byl v jazyce domorodců natolik zběhlý, že vydal vůbec první knihu napsanou v jazyce Ottawů: katolický katechismus a modlitební knížku s názvem "Otawa Anamie-Misinaigan". Na svou rodnou zem a krajany však nezapomínal. Roku 1840 pro ně napsal ve slovinštině knihu náboženských esejů "Slate jabelka". Roku 1843 založil misii L'Anse v Michiganu. Dnes nese tento okres jeho jméno Baraga County. Pro tamní indiány vydal katechismus v odžibvejštině "Gete dibadjimowin, gaie dach nitam mekateokwanaieg ogagikwewiniwan". V té době došlo v oblasti jeho působení k prudkému nárůstu populace. Evropské přistěhovalce lákala práce v rudných dolech nedaleko Houghtonu, Ontonagonu a Marquette, což pro něj představovalo velkou výzvu.  Pestrá směs obyvatel zahrnovala mimo domorodce katolické osadníky z Kanady, kteří hovořili francouzsky, anglicky hovořící katolíky z Irska a německy hovořící katolíky z Evropy. Baraga sám s tím problém neměl, protože plynule hovořil osmi jazyky, ale měl problém s náborem nových kněží, co by zvládali totéž. Proto sám až do svých šedesáti let neúnavně každou zimu obcházel svoje farníky na sněžnicích a tím si vysloužil svoji přezdívku "Kněz na sněžnicích".  Baraga dělal všechno možné, aby zabránil vysídlení Indiánů z jejich původních sídlišť. Aby zlepšil možnosti komunikace mezi osadníky a domorodci, vydal roku 1850 slovník odžibvejštiny "A dictionary of the Otchipwe language" (vydání z roku 1853). Již po jeho smrti, r. 1878 vyšlo ve třech knihách jeho rozšířené vydání, které zahrnovalo "učebnici gramatiky", "anglicko-odžibvejský slovník" a "odžibvejsko-anglický slovník". I když z historického hlediska měly tyto práce svůj význam, nelze je doporučit ke studiu současné Odžibvejštiny, která patří mezi Algické jazyky. Zajímavostí je, že slovník Frederika Baragy použil pro vytvoření indiánských názvů pro woodcrafterská mistrovství Ernest Thompson Seton.  27. čevna 1852 si začal Baraga vést deník, věnovaný sestře Amálii, do kterého psal záznamy o svých misijních cestách. Proto byl primárně psaný v němčině, ale psal do něj poznámky i v angličtině, francouzštině, slovinštině, odžibvejštině (Chippewa), latině a italštině). 1. Listopadu 1853 byl jmenován papežem Piem IX. biskupem v katedrále Sv. Petra v řetězech v Cinncinati, a uveden do funkce arcibiskupem Johnem Purcellem. Byl prvním biskupem římskokatolické diecéze ze Sault Sainte Marie v Michiganu (nyní Diecéze z Marquette).  Již jako biskup navštívil Friderik Baraga dvakrát Evropu. Při jedné návštěvě obdržel od rakouského císaře Františka Josefa I. biskupský prsten s diamanty, který po návratu prodal ve prospěch svojí misie. Napsal také řadu listů společnosti pro propagaci víry a jeho příklad inspiroval Jana Nepomuka Neumanna a Francise Xaviera Pierza aby odcestovali do Spojených států. Během posledních deseti let života se jeho zdraví prudce zhoršilo. Začal trpět hluchotou a chátral i tělesně. V roce 1865 napsal papeži Piovi IX, aby podpořil kanonizaci jeho vzoru Klementa Marii Dvořáka  Frederik Baraga zemřel 19. ledna 1868 v Marquette, v Michiganu.

Friderik Irenej Baraga (, ; 28. června 1797 Knežja vas, Kraňsko – 19. ledna 1868 Marquette County, Michigan) byl americký biskup a římskokatolický misionář slovinského původu, který působil mezi domorodými indiány v USA v letech 1830–68.

Irenaeus Frederic Baraga (June 29, 1797 – January 19, 1868; ) was a Slovenian Roman Catholic missionary to the United States and a grammarian of Native American languages. He became the first bishop of the Roman Catholic Diocese of Marquette, Michigan, originally sited at Sault Sainte Marie, which he led for 15 years.


Vznik parku a historie.

První chráněné území ve Slovenském ráji bylo vyhlášeno roku 1890. První chráněnou rostlinou byl v roce 1936 plesnivec alpský. Název "Slovenský raj" se poprvé objevil roku 1921 v časopise "Krásy Slovenska" a nahradil mnoho názvů používaných do té doby. 21. srpna 1964 byla na území Slovenského ráje vyhlášena první chráněná krajinná oblast na Slovensku. Území bylo povýšeno na národní park 18. ledna 1988. V roce 2000 se stala Dobšinská ledová jeskyně součástí seznamu světového kulturního dědictví UNESCO (byla připojena ke skupině chráněných území zapsaných na seznamu souhrnně pod názvem Jeskyně Aggteleckého a Slovenského krasu). Některé části parku jsou od roku 2004 součástí Natury 2000.

Geografie.

Národní park leží v Banskobystrickém kraji (okres Brezno), Prešovském kraji (okres Poprad) a Košickém kraji (okresy Rožňava a Spišská Nová Ves).  Slovenský ráj tvoří severní část Spišsko-gemerského krasu. Na západě je ohraničen Nízkými Tatrami, na jihu centrálními částmi Slovenského rudohoří Stolickými a Volovskými vrchy a Hornádskou kotlinou na severu a severovýchodě.  Řeky, z nichž nejvýznamnější je Hornád, a potoky zformovaly na území parku mnoho roklí, kaňonů, údolí, jeskyní a vodopádů. Nejznámější rokle jsou Veľký Sokol (nejdelší, 4,5 km), Suchá Belá, Piecky a Kyseľ, v každé z nich je několik vodopádů. Prielom Hornádu je nejdelším kaňonem (11,7 km) a jsou zde k nalezení nejrozmanitější přírodní druhy v celém parku. Nejvyšším vodopádem je Závojový vodopád s výškou 70 m. Největší vodní plochou je Palcmanská Maša, přehrada dokončená roku 1956, má 0,85 km2. Není využívána pro plavání, rybaření, ani jiné vodní sporty.  Nejvyšší horou je Predná hoľa se 1545 m n. m. Havrania skala se 1153 m n. m. nabízí pěkný panoramatický výhled. Skalnatá římsa, známá jako Tomášovský výhled, je populární jak mezi návštěvníky parku, tak mezi horolezci pro nádhernou vyhlídku umístěnou 680 m n. m. Nejnižším bodem je hladina Hornádu (470 m).

Biologie a ekologie.

Ve Slovenském ráji je nejvyšší koncentrace motýlů na Slovensku s 6,06 motýla na km2. Na Kopaneckých loukách je mimořádná biodiversita cévnatých rostlin se 75 druhy na m2.  V parku žije okolo 4000 druhů bezobratlých, včetně více než 2100 druhů motýlů, 400 druhů brouků a 150 druhů měkkýšů. Obratlovci jsou zastoupeni 200 druhy, z nichž je 130 chráněných. V parku žije 40 druhů savců včetně medvěda, lišky, vlka, kočky divoké, jelena, prasete divokého a kuny. Národní park je domovem 65 ohrožených druhů, včetně raroha velkého, vydry říční a sysla obecného.  Les pokrývá 90 % rozlohy parku. Nejrozšířenějšími stromy jsou buk, smrk, jedle a borovice. Park je domovem 930 druhů rostlin, z nichž je 35 chráněných. V parku roste také 6 endemických rostlin, které rostou jen ve Slovenském ráji a 19 endemických rostlin, které rostou jen v Západních Karpatech.

Turistický ruch.

Nejznámější turistická centra a letoviska jsou Čingov a Podlesok na severu, Dedinky na jihu a jediné turistické centrum umístěné přímo v parku, Kláštorisko, s ruinami kartuziánského kláštera. Nejnavštěvovanějšími místy v parku jsou Dobšinská ledová jeskyně a rokle Suchá Belá. Park nabízí okolo 300 km turistických stezek a několik cyklistických stezek.

Národní park Slovenský ráj () je jedním z devíti národních parků na Slovensku. Národní park se nachází v pohoří Slovenský ráj na východě Slovenska v severní části Slovenského rudohoří.

Slovak Paradise National Park () is one of the nine national parks in Slovakia, situated in East Slovakia. The National Park protects the area of the Slovak Paradise mountain range, which is located in the north of the Slovenské rudohorie Mountains (Slovak Ore Mountains).


Historie.

Akademie zahájila svou činnost pod názvem "Kongregace svaté Cecilie". Jejím prvním sídlem byl v letech 1585–1622 kostel "Santa Maria ad Martires" známější jako "Pantheon". Dalšími sídelními místy byly kostely "San Paolino alla Colonna" (1622–52), "Santa Cecilia in Trastevere" (1652–61), "San Nicola dei Cesarini" (1661–1663), "Chiesa della Maddalena" (1663–85) a konečně "San Carlo ai Catinari" od roku 1685. V průběhu prvního století existence byla Kongregace dílnou velkého počtu předních hudebníků a skladatelů té doby. Členem byl např. i Giovanni Pierluigi da Palestrina. Kongregace v tomto období často soutěžila s další významnou hudební organizací papežského Říma, sborem Sixtinské kaple. Rivalita se soustředila na práva na kontrolu přístupu k hudební profesi, na výuku hudebníků i na zveřejňování hudby. Soupeření trvalo přes celou existenci papežských států, tedy až do roku 1870, kdy byla moc církve ukončena vojenskou akcí nového národního státu Itálie.  Počátek 18. století byl pro Kongregaci obzvláště slavnou dobou. Mezi osobami spojenými s touto organizací byli např. Arcangelo Corelli, Alessandro Scarlatti, Domenico Scarlatti a Niccolò Jommelli. V roce 1716 papež Klement XI. rozhodl, že všichni hudebníci, kteří vykonávají svou profesi v Římě, musí být členy Kongregace. Organizace pozastavila svou činnost během revolučního období napoleonských válek. Její činnost byla obnovena až v roce 1822, sedm let po Restauraci, která byla výsledkem Vídeňského kongresu.  V letech 1822–1870 prošla tato instituce velkými změnami. Rozšířila své působení na umělecké profese, které stály dosud mimo Kongregaci. Členy se mohli stát i tanečníci, básníci, hudební historici, stavitelé hudebních nástrojů a vydavatelé hudby. V roce 1838 byla Kongregace sv. Cecilie oficiálně přejmenována na Akademii a později na Papežskou akademii. Seznam aktivních a čestných členů Akademie v tomto období je rozsáhlý a zahrnuje např. takové skladatele jako byli Luigi Cherubini, Saverio Mercadante, Gaetano Donizetti, Gioacchino Rossini, Niccolò Paganini, Daniel Auber, Ferenc Liszt, Felix Mendelssohn-Bartholdy, Hector Berlioz, Charles Gounod a Giacomo Meyerbeer. Mezi čestnými členy byla i královna Viktorie.Po sjednocení Itálie Akademie svou činnost dále rozšířila. V roce 1895 tak vznikl stálý symfonický orchestr a sbor. Byla založena vlastní konservatoř Liceo musicale. Později se připojilo i dramatické studio "Eleonora Duse" a dokonce i centrum pro experimentální film.  V poslední době se ujala také úkolu digitalizace a katalogizace hudebních dokumentů nashromážděných po celá staletí, včetně jejich uchování a zveřejnění. Rovněž provozuje "Muzeum hudebních nástrojů" (MUSA)

Accademia Nazionale di Santa Cecilia (Národní akademie sv. Cecilie) je jednou z nejstarších hudebních institucí světa. Byla založena v roce 1585 papežem Sixtem V. papežskou bulou "Ratione congruit". Od roku 2005 sídlí v Římě v nové budově Parco della Musica navržené architektem Renzem Pianem.

The Accademia Nazionale di Santa Cecilia () is one of the oldest musical institutions in the world, founded by the papal bull "Ratione congruit", issued by Sixtus V in 1585, which invoked two saints prominent in Western musical history: Gregory the Great, for whom the Gregorian chant is named, and Saint Cecilia, the patron saint of music. Since 2005 it has been headquartered at the Renzo Piano designed Parco della Musica in Rome.


Život.

Narodil se ve čtyřicetitisícovém městečku Muskegonu ve státě Michigan, ale jeho domovským městem bylo Shelby. Jeho sestra a rodiče stále žijí v Muskegonu. Až do své smrti žil jako zbytek kapely, v Kalifornii, v městečku Burbank, blízko L.A.  Když mu byly 3 roky, dostal dětskou kytaru, skutečnou dostal v sedmi. Začal brát lekce, které mohl zaplatit až za rok, potom, co vyhrál talentovou soutěž s písní Skip to My Lou. Začal studovat Western Michigan University v Kalamazoo, patřil mezi nejlepší ze třídy, ale po dvou letech studia zanechal, protože neměl dostatek času věnovat se muzice. Než se stal zpěvákem živil se nejrůzněšími pracemi. Ještě před Static-X působil v kapele Deep Blue Dream. První kapela kterou založil se jmenovala Black Diamond, podle jednoho songu Kiss, a hrála všechny písně od Kiss. Nedávno oznámil svůj sólový projekt Pighammer, ale bude se mu věnovat až po turné se Static-X. Přibližně 7 let měl přítelkyni Vanessu, jejich vztah skončil překvapivě v létě 2007 a ještě překvapivěji se Wayne v lednu 2008 oženil v Las Vegas s (ex-)pornoherečkou Terou Wray.

Smrt.

Static zemřel 1. listopadu 2014 v Landers, Kalifornie, tři dny před jeho 49. narozeninami. Vyčerpal polovinu pilulek s oxykodonem a alkoholu ráno, než odešel do postele se svou ženou Tere Wrayovou. Znovu se probudila a zjistila, že zemřel ve spánku.Jeho rodina vydala prohlášení, že zvěsti o jeho úmrtí souvisejících s drogami byly falešné, a poznamenal, že on a Wray přestali užívat nedovolené drogy v roce 2009. Pitva později potvrdila, že Static zemřel na mnohočetnou lékovou toxicitu na předpis, skládající se z léků proti bolesti oxykodonu, hydromorfonu a léku proti úzkosti alprazolamu v kombinaci s alkoholem, ačkoli zpráva také poznamenala, že roky minulého "chronického léku na předpis a alkoholu" byl přispívajícím faktorem.

Funkce v kapele.

Byl to zakladatel a frontman skupiny. Vymyslel většinu textů a hudby. V jednom z rozhovorů dokonce prohlásil, že se cítí více jako skladatel, než jako hudebník. Byl hlavním zpěvákem, hrál na kytaru a programoval. Spolu-produkoval všechna alba, na posledních dvou byl hlavním producentem.

Zajímavosti, koníčky.

Byl převážně vegetarián, jedl jen rybí maso na Vánoce, neměl rád mléko, radši měl pivo a whisky Crown Royal. Doma měl 5 koček (Buttmunch, Pancake Face, Giesha, Mr. Big, Snowy), 2 psy (Lady a Brutus) a pár krys ve sklepě (Speedy, Jesus, and Jorge). Mezi jeho koníčky patřila především terénní auta, které proháněl skoro každý víkend v poušti, dokonce se jednou objevil na obálce motoristického magazínu. Svůj volný čas trávil především prací na terénních autech, opravováním domu a psaním textů. Mezi jeho oblíbence patřili hlavně Kiss, kteří ho inspirovali k tomu stát se rockovou hvězdou, při tvorbě zvuku Static-X ho ovlivnilo album Prodigy The Fat Of The Land, sám poslouchal kapely Journey a Skinny Puppy. Mezi jeho oblíbené filmy patřily: 2001 vesmírná odysea, Planeta opic, Vanilla Sky, The Shining, Old School. Oblíbené seriály: Rescue Me, Plastická chirurgie s.r.o., Přátelé. Občas spolupracoval i s jinými skupinami např. videoklip X-Ecutioners a Silent Civilian, songy: Soil, Godhead, Skinny Pumpy, Dead Prez, My Evolution

Image.

Pěstoval si dlouhou bradku (zabralo 6 let jí vypěstovat), zkracoval si jí jen když se mu začala zamotávat do kytary. Dalším jeho význačným rysem byly vlasy typicky postavené vzhůru. Normálně trvalo přibližně 20 minut, než si je pomocí spreje a fénu postavil, ale poslední dobou uváděl, že si je takto upravuje už jen párkrát do týdne, jinak stojí už skoro přirozeně. K této image ho inspirovaly dvě kapely (Sisters of Mercy a The Cure), které měl rád v 80. letech. Měřil 177cm s vlasy dolů. V roce 2009 si pořídil dvě tetování - na pravém předloktí písmena "T W" (pravděpodobně iniciály Tera Wray) a na levém předloktí čínské znaky. Nosil piercing v nose a náušnice.

Wayne Static, skutečným jménem Wayne Richard Wells (4. listopadu 1965, Muskegon, Michigan, USA − 1. listopadu 2014) byl americký zpěvák a kytarista kapely Static-X.

Wayne Richard Wells (November 4, 1965 – November 1, 2014), known professionally as Wayne Static, was an American musician, best known as the lead vocalist, guitarist, keyboardist and music sequencer for metal band Static-X. He released his only solo studio album, "Pighammer", on October 4, 2011.


Účastnická místa.

Právo účasti v tomto ročníku mělo 193 týmů z 53 členských zemí UEFA. Účastnická místa byla přidělena na základě ligového koeficientu UEFA, který hodnotil účast týmu v evropských pohárech v letech 2006/07 - 2010/11:

Rozdělení týmů.

Vzhledem k několika různým důvodům došlo k změnám pravidel pro nasazení:  Pouze 14 (namísto původních 15) týmů, poražených ve 3. předkole Ligy mistrů 2012/13, přejde do Play Off Evropské ligy (opatření kvůli Chelsea FC, která zvítězila v Lize mistrů 2011/12), což má za následek nutné úpravy:

Týmy.

V závorkách uvedeno místo odkud tým postoupil.

Termíny hracích dnů a data losování.

Poznámka: Rozvrh soutěže představený UEFA.  Všechno losování se uskuteční v "Nyonu" (Švýcarsko), pokud není uvedeno jinak.

Předkola.

1. předkolo.

Los prvních dvou předkol – 25. června 2012. Úvodní zápasy 5., odvety 12. července 2012.

2. předkolo.

Úvodní zápasy 19., odvety 26. července 2012.

3. předkolo.

Termín losu – 20. července 2012. Úvodní zápasy 2., odvety 9. srpna 2012.

4. předkolo.

Termín losu – 10. srpna 2012. Úvodní zápasy 23., odvety 30. srpna 2012.

Základní skupiny.

Termín losu – 31. srpna 2012.

Vyřazovací fáze.

V průběhu vyřazovací fáze soutěže hraje tým v každém kole proti jednomu soupeři dvojzápasovým systémem "doma-venku". Z tohoto souboje je jeden vyřazen a druhý postupuje, díky čemuž již po 4. takto hraném kole zbudou pouze dva týmy. Ty pak utvoří finálovou dvojici a utkají se na předem určeném (až 2 roky předem) neutrálním hřišti.Los šestnáctifinálových a osmifinálových dvojic proběhl 20. prosince 2012. K rozlosování čtvrtfinále došlo 15. března 2013 a zbytek soutěže bude rozlosován 12. dubna 2013.  Při losu šestnáctifinálových dvojic bylo 32 týmů rozděleno do dvou košů po šestnácti. Vítězové skupin byli v koši nasazených, kvalifikanti z druhých míst jako nenasazení. Týmy postupující ze třetích míst základních skupin Ligy mistrů byly seřazeny do žebříčku a nejlepší čtyři se přidali k nasazeným týmům a zbylí čtyři k nenasazeným. Do jedné dvojice nemohly být nalosovány dva kluby, které se již utkaly v základní skupině ani dva kluby z jedné země. Zároveň bylo nalosováno, na čím hřišti souboj začne (kromě šestnáctifinále, kde se začíná na hřišti nenasazeného).  Při losu osmifinále a zbytku pavouku soutěže pak již kluby nebyly nijak nasazeny a mohl se utkat každý s každým včetně souboje klubů z jedné země.

Šestnáctifinále.

Los šestnáctifinále a osmifinále proběhl 20. prosince 2013. Úvodní zápasy 14. února, odvety 21. února 2013.

Osmifinále.

Úvodní zápasy 7. března, odvety 14. března 2013.

Čtvrtfinále.

Los čtvrtfinále proběhl 15. března 2013. Úvodní zápasy byly na programu 4. dubna, odvety 11. dubna 2013.

Semifinále.

Los semifinále proběhl 12. dubna 2013. Úvodní zápasy byly na programu 25. dubna, odvety 2. května 2013.

Evropská liga UEFA 2012/13 byla 4. ročníkem klubové soutěže hrané pod názvem Evropská liga UEFA a celkově 42. ročníkem soutěže dříve zvané Pohár UEFA. Finálový zápas se odehrál 15. května 2013 v nizozemském Amsterdamu. Hostila jej tamní Amsterdam ArenA. Vítěz ročníku se kvalifikoval do Superpoháru UEFA 2013. Obhájcem triumfu z minulého ročníku byl španělský klub Atlético Madrid.

The 2012–13 UEFA Europa League was the 42nd season of Europe's secondary club football tournament organised by UEFA, and the 4th season since it was renamed from the UEFA Cup to the UEFA Europa League.


Sportovní kariéra.

První úspěchy začala sbírat v roce 2009, kdy vybojovala stříbrnou medaili na Mistrovství světa do 17 let v italském Brixenu a stříbro na Evropském olympijském festivalu mládeže ve finském Tampere. O rok později na prvním ročníku Letních olympijských hrách mládeže v Singapuru vybojovala výkonem 189 cm zlatou medaili.  26. ledna 2011 se stala v Třinci vítězkou mítinku Beskydská laťka, když překonala 197 cm, čímž vytvořila nový juniorský halový světový rekord. O tři dny později skočila na Hustopečském skákání 194 cm a obsadila druhé místo, když prohrála jen s krajankou Světlanou Školinovou. I to ji však stačilo k celkovému vítězství na Moravské výškařské tour. Na halovém ME 2011 v Paříži ji těsně unikla finálová účast, když v kvalifikaci obsadila deváté, první nepostupové místo. V témže roce se stala v estonském Tallinnu juniorskou mistryní Evropy. Titul získala výkonem 195 cm, čímž si vylepšila osobní rekord a vyrovnala rekord šampionátu Rusky Jeleny Jelesinové z roku 1989.  V roce 2012 vybojovala na MS juniorů v Barceloně výkonem 188 cm bronzovou medaili. Na světové letní univerziádě v Kazani v roce 2013 získala stříbro, když ve finále překonala 196 cm a prohrála pouze s Polkou Kamilou Stepaniukovou, jež zvítězila díky lepšímu technickému zápisu.  V roce 2014 se zařadila do světové výškařské špičky. Na jaře se stala mistryní světa v hale a v létě vicemistryní Evropy ve skoku do výšky. V následující sezóně nejprve v Praze získala titul halové mistryně Evropy a v létě vybojéovala zlatou medaili v soutěži výškařek na světovém šampionátu v Pekingu. Titul mistryně světa obhájila v roce 2017 v Londýně. V roce 2018 připojila k úspěchům druhý titul halové mistryně světa ve skoku do výšky. V roce 2019 zvítězila potřetí na MS, tentokrát v katarském Dauhá, a to výkonem 204 cm.  V březnu 2017 se vdala za televizního sportovního komentátora Vladase Lasickase.

Marija Alexandrovna Lasickeneová, rozená Kučinová (rusky: Мария Александровна Ласицкене, roz. Кучина; * 14. ledna 1993 Prochladnyj, Kabardsko-Balkarsko) je ruská atletka, jejíž specializací je skok do výšky.

Mariya Aleksandrovna Lasitskene (; born 14 January 1993), née Kuchina, is a Russian athlete who specialises in the high jump. She won the gold medal at the 2015, 2017 and the 2019 World Championships.


Klubová kariéra.

Začínal v klubu Liévin Basket 62, odkud jako patnáctiletý přestoupil do prvoligového Cholet Basket. V roce 2005 se stal juniorským mistrem Francie, v roce 2008 vyhrál s týmem dospělých turnaj Semaine des As a v roce 2009 byl finalistou FIBA EuroChallenge. Téhož roku odešel do Španělska, kde hrál za Valencia Basket, v roce 2010 s ním získal ULEB Eurocup. Od roku 2012 působil v zámořské National Basketball Association v klubu San Antonio Spurs, kde byl jeho spoluhráčem krajan Tony Parker. V roce 2013 si zahrál ve finále NBA, v němž San Antonio podlehlo v sedmi zápasech týmu Miami Heat. Od roku 2014 hraje za CSKA Moskva. Třikrát vyhrál ruskou nejvyšší soutěž VTB United League (2015, 2016, 2017) a v roce 2016 Euroligu. Získal Cenu Alphonsa Forda pro nejlepšího střelce tohoto ročníku Euroligy (průměr 18,9 bodu na zápas) a cenu pro nejužitečnějšího hráče Final Four, na konci roku 2016 byl vyhlášen nejlepším evropským basketbalistou roku.

Reprezentační kariéra.

Za francouzskou reprezentaci sehrál od roku 2008 145 zápasů a zaznamenal v nich 1483 bodů. Získal zlatou medaili na mistrovství Evropy v basketbalu mužů 2013, stříbrnou na mistrovství Evropy v basketbalu mužů 2011 a bronzovou na mistrovství Evropy v basketbalu mužů 2015, na ME 2015 byl vybrán do týmu all-stars. Startoval také na mistrovství světa v basketbalu mužů 2010 (13. místo), olympijských hrách 2012 (6. místo) a olympijských hrách 2016 (6. místo). Vyhrál anketu o nejlepšího francouzského basketbalistu 2015 a 2016.

Osobní život.

Je ženatý, má dceru. Pochází z rodiny portugalských přistěhovalců, basketbal hrála jeho matka i mladší sestra Jessie de Colo, juniorská mistryně Evropy z roku 2009.

Nando de Colo (* 23. června 1987 Sainte-Catherine) je francouzský basketbalový reprezentant, hrající za ruský klub PBC CSKA Moskva na pozici rozehrávače nebo křídla. Měří 196 centimetrů.

Nando de Colo (born 23 June 1987) is a French professional basketball player for Fenerbahçe of the Turkish Basketball Super League and the EuroLeague. Standing at a height of, he plays at the Point guard and Shooting guard positions. A four-time All-EuroLeague selection, he won the EuroLeague title in 2016 and 2019 with CSKA Moscow, earning both the EuroLeague MVP and Final Four MVP awards in the process.


Mládí.

Narodil se v roce 1916 ve Vídni. Dne 8. června 1916 byl v zámku Schönbrunn pokřtěn, za přítomnosti jeho pra-prastrýce, císaře Františka Josefa I. Na konci první světové války, v roce 1918 v době zániku Rakouska-Uherska musel s rodiči emigrovat do Švýcarska a v roce 1921 do Portugalska, na ostrov Madeira, kde v roce 1922 jeho otec zemřel.

Návrat do Rakouska.

Na podzim roku 1937 mu bylo dovoleno vrátit se do Rakouska, kde se přihlásil na Tereziánskou vojenskou akademii ve Vídeňském Novém městě a tím se stal prvním Habsburkem, který po zrušení monarchie vstoupil do rakouské armády. S blížícím se začátkem druhé světové války byl nucen spolu s jeho sestrou arcivévodkyní Adelheid prchnout přes Československo ze země před rakouskými nacionalisty. Během války se spolu s bratrem Karlem Ludvíkem dobrovolně přihlásili ke službě v americkém 101. pěším praporu známém jako "Free Austria Battalion".

Život po válce.

Na rozdíl od svého bratra Otty von Habsburga se odmítal vzdát se jeho práva na rakouský trůn a dědictví Habsburské rodiny. V důsledku toho mu byl zakázán vstup do Rakouska s výjimkou krátkého třídenního pobytu v roce 1989 za účelem účasti na pohřbu své matky Zity. Dne 10. března 1996, kdy po vstupu Rakouska do Evropské unie zanikly hraniční přechody mezi Rakouskem a ostatními zeměmi Evropské unie, vstoupil ilegálně do Rakouska z Německa a uspořádal tiskovou konferenci, aby na sebe upozornil. Následně byl varován rakouskou vládou, že bude čelit trestnímu stíhání, pokud se znovu pokusí vstoupit ilegálně do země. Nakonec se spolu s bratrem Karlem Ludvikem dohodli s rakouskou vládou. V dohodě deklarovali věrnost republice.  Vybudoval řadu úspěšných podniků ve městě Ciudad de Méxicu a v Bruselu. Pracoval jako marketingový konzultant. Během svého života v exilu žil v Portugalsku, Belgii, Mexiku a ve Spojených státech amerických. V závěru života žil v San Ángel nedaleko hlavního města Ciudad de México, kde 6. září 2011 zemřel. Byl pohřben v rodinné hrobce pod Loretánskou kaplí v klášteře Muri nedaleko Curychu. Klášter je oblíbeným pohřebištěm habsburské dynastie. Je zde také pohřbena jeho manželka a některé ostatky dalších členů Habsburku.

Felix Rakouský celým jménem "Felix Friedrich August Maria vom Siege Franz Joseph Peter Karl Anton Robert Otto Pius Michael Benedikt Sebastian Ignatius Marcus d'Aviano von Habsburg-Lothringen", (* 31. května 1916 Schönbrunn, Vídeň – 6. září 2011 San Ángel, Mexiko) byl rakouský arcivévoda a syn posledního rakouského císaře Karla I. a jeho ženy císařovny Zity Parmské. Byl mladším bratrem korunního prince Otty, předchozího hlavního představitele Habsbursko-Lotrinského arcidomu.

Archduke Felix of Austria (given names: "Felix Friedrich August Maria vom Siege Franz Joseph Peter Karl Anton Robert Otto Pius Michael Benedikt Sebastian Ignatius Marcus d'Aviano"; 31 May 1916 – 6 September 2011) was the last surviving child of the last Austrian Emperor Charles I and a member of the House of Habsburg. He was a younger brother of former Crown Prince Otto of Austria, who predeceased Felix by two months.


Historie.

Na tomto místě byl dne 26. července 1660 vztyčen trůn při slavnostním příjezdu Ludvíka XIV. a jeho manželky Marie Terezie Habsburské do Paříže, když se vrátili ze své svatby v Saint-Jean-de-Luz. Proto získalo své původní jméno - "Place du Trône" (náměstí Trůnu). Během Francouzské revoluce bylo náměstí 10. srpna 1792 přejmenováno na "Place du Trône-Renversé" (náměstí Svrženého trůnu). Náměstí získalo svůj současný název u příležitosti státního svátku dne 14. července 1880.  V letech 1785–1788 byly rozšířeny pařížské hradby, které zahrnovaly i území dnešního náměstí. Tehdy zde ovšem ještě žádná rozsáhlá zástavba nestála. Byly zde venkovské domy a zahrady, vinice a pastviny. Z tehdejších hradeb se dodnes dochovaly dva pavilony a dva sloupy, které navrhl architekt Claude Nicolas Ledoux (1736–1806). Na sloupech se nacházejí sochy Filipa II. Augusta a Svatého Ludvíka.  Za Francouzské revoluce v období hrůzovlády v roce 1794 byla v jižní části náměstí (dnes v místě obchodu Damart) instalována gilotina. Popraveni zde byli např. básník André-Marie Chénier (25. července 1794), atentátnice na Robespierra Cécile Renault (17. června 1794), atentátník Henri Admirat (17. června 1794), atentátník Jean-Baptiste Michonis (17. června 1794), skladatel Josse-François-Joseph Benaut (13. července 1794). Popravení byli pohřbeni na hřbitově Picpus.

Pomník.

Uprostřed náměstí je Square de la place de la Nation, v jehož centru se nachází pomník "Triumf Republiky" (Le Triomphe de la République). Jedná se o alegorické bronzové sousoší, které zhotovil sochař Aimé-Jules Dalou (1838–1902). V roce 1879 město Paříž vyhlásilo soutěž na pomník pro náměstí Place de la République. Návrh A. J. Daloua sice nevyhrál, ale byl nakonec vybrán pro toto náměstí.  Socha byla odhalena na dvakrát. Poprvé v roce 1889 při 100. výročí Francouzské revoluce její pomalovaný sádrový model a podruhé v roce 1899 její konečná bronzová podoba.  Republika stojí na vrcholu vozu taženém lvi a doprovázeném několika alegorickými postavami: Duch Svobody, který řídí vůz, Práce symbolizovaná kovářem, který z boku tlačí vůz. Z druhé strany tlačí vůz socha Spravedlnosti a průvod uzavírá Hojnost se svazkem plodin symbolizující prosperitu. Hlavní postavy doprovázejí děti. Původně bylo sousoší obklopeno bazénem, který však byl v 60. letech odstraněn při stavebních pracích na podzemní stanici RER. Socha je otočená tváří do ulice "Rue du Faubourg-Saint-Antoine" k Place de la Bastille.

Ulice na Place de la Nation.

Ve směru hodinových ručiček:

Place de la Nation (česky "Národní náměstí") je okrouhlé náměstí v Paříži na hranicích 11. a 12. obvodu. Na náměstí směřuje paprskovitě 12 ulic. Pod náměstím se nachází stanice metra Nation a stanice linky RER A.

The Place de la Nation (formerly Place du Trône, subsequently Place du Trône-Renversé during the Revolution) is a circle on the eastern side of Paris, between Place de la Bastille and the Bois de Vincennes, on the border of the 11th and 12th arrondissements.


Vzhled.

Makroskopický.

Klobouk je zprvu zvoncovitě vyklenutý, poté plochý, uprostřed s hrbolem. Povrch klobouku je hladký, lysý, se zbytky plachetky. Okraj klobouku je výrazně rýhovaný. Barva je hnědošedá, místy do stříbřita.  Lupeny jsou stále bílé, husté a u třeně volné.  Třeň dosahuje běžně délky 10 až 15 cm. Směrem nahoru se zužuje. Barva kolísá mezi bílou a rozličnými odstíny světle šedé. Povrch je hladký či velmi jemně vločkatý. Třeň je zasazený do pochvy. Vnitřní část třeně je dutá.  Prstenec pošvatka nemá.  Dužnina je křehká, bílé barvy, má jemnou chuť a prakticky žádnou vůni.

Mikroskopický.

Výtrusný prach je bílý.

Výskyt.

Muchomůrka pošvatá se hojně vyskytuje v listnatých i jehličnatých lesích, od nížin až po horské oblasti. Zvláště se objevuje pod duby a buky a na kyselých půdách. Roste od června do října. "Amanita vaginata" je rozšířená téměř po celém světě, všude kde roste je dosti hojná. Vyrůstá jednotlivě i v menších skupinách. Jedná se o velmi běžný druh.

Záměna.

Pošvatky se celkovou plachetkou podobají jedovaté muchomůrce jízlivé a zelené, dají se však poznat podle báze třeně. Okraj klobouku je navíc výrazně radiálně rýhovaný. Pošvatky nemají prstenec a jen vzácně mají zbytky plachetky na klobouku. Bez rizika je záměna s muchomůrkou Maireho("A. mairei" ). Ta je robustnější a často mívá bílé zbytky plachetky na klobouku. Navíc je to houba velmi vzácná.

Zajímavosti.

Muchomůrka pošvatá by se neměla jíst syrová a ani nedokonale tepelně zpracovaná. Obsahuje neznámé termolabilní látky a při požití většího množství pokrmu se mohou objevit příznaky otravy. Nutno ji upravovat dosti dlouho jako například václavku. Pro svou křehkost není mezi houbaři moc oblíbená. Sbírat by ji měl jen houbař, který ji velmi dobře zná (možnost záměny). Barevné odrůdy této muchomůrky jsou již uznány za samostatné taxony. Je to celkem cca 8 samostatných taxonů.

Muchomůrka pošvatá, jiným názvem pošvatka obecná ("Amanita vaginata") je hojně se vyskytující stopkovýtrusná houba. Roste ve všech typech lesů, převážně však na kyselých půdách.

Amanita vaginata, commonly known as the grisette, is an edible mushroom in the fungus family Amanitaceae. Unlike many other "Amanita" mushrooms, "A. vaginata" lacks a ring on the stem. The cap is gray or brownish, in diameter, and has furrows around the edge that duplicate the gill pattern underneath. It has a widespread distribution in North America, and is thought to be part of a species complex that includes other similar-looking Amanitas.


Děj.

Severní Afrika, 1942. Ofenzíva generála Rommela uvízla na mrtvém bodě, Britové se pod Montgomeryho vedením připravují na protiútok.  Plukovník Masters (Nigel Green) vede speciální jednotku pro sabotážní operace, která dosud nebyla příliš úspěšná. Brigádní generál Blore (Harry Andrews) mu však ještě dá poslední šanci, když mu Masters ukáže fotografie hlavního Rommelova skladu pohonných hmot.  Masters vyšle jednotku sedmi mužů, aby provedla nebezpečný výpad 400 mil pouští, kde by hluboko v nepřátelském území zničila německé zásoby benzínu. Blore nicméně trvá na tom, aby jednotku vedl někdo z vnějšku. Vybrán je kapitán Douglas (Michael Caine), který má jisté zkušenosti z pouště.  Pobočník plukovníka Masterse, Cyril Leech (Nigel Davenport), není zrovna nadšen z toho, že se musí Douglasovi podřídit. Tento tvrdohlavý Ir, stejně jako všichni jeho muži, za sebou má kriminální minulost a jenom jeho sebevražedné mise ho drží na svobodě. Plukovník Masters tak ví velmi dobře, proč slíbil Leechovi 2000 liber v případě, že přivede Douglase zpátky živého. Začíná nebezpečná akce, pří níž se neberou zajatci ani jakékoliv ohledy.  Douglas je Leechem donucen, aby nezasáhl a pouze přihlížel masakru britské jednotky připravenými německými vojáky, a to jen proto, aby neohrozil zdar samotné akce. Při okrádání mrtvých je výbuchem miny vážně zraněn jeden z mužů jednotky, která poté přepadne německou sanitku, zastřelí saniťáky a unese německou zdravotní sestru, která jen díky dalšímu zranění jednoho z mužů unikne hromadnému znásilnění. Při samotném útoku na cíl vyjde najevo, že se zde nenachází ani kapka benzínu a jenom pár atrap vojáků. Douglas rozhodne, že se bude v akci pokračovat a bude přepaden sklad ve městě.  V té době se však již situace změnila. Britové chtějí německé pohonné hmoty pro sebe. Dají proti prostřednictvím dvojitých agentů vědět Němcům, kteří se na komando přichystají. Útok ale přesto vyjde, benzín je zničen, všichni z jednotky kromě Douglase a Leeche zahynou. Zraněný voják, který zůstal v sanitce se spoutanou sestřičkou, ji ještě před smrtí zastřelí. Douglas a Leech se dočkají příchodu Britů. Protože byli od začátku akce oblečeni v německých uniformách, rozhodnou se s rukama nad hlavou a bílou vlajkou vzdát. Jsou však zastřeleni britským vojákem, který to okomentuje pouze:" Pardon, nevšim jsem si té bílé vlajky!"

Špinavá hra je britský válečný film režiséra André de Totha z roku 1968. V hlavní roli se objevil Michael Caine.

Play Dirty is a 1969 British war film starring Michael Caine, Nigel Davenport, Nigel Green and Harry Andrews. It was director Andre DeToth's last film, based on a screenplay by Melvyn Bragg and Lotte Colin.


Biografie.

D'India se narodil pravděpodobně v Palermu na Sicílii v roce 1582, podrobnosti jeho života do roku 1600 však nejsou známy. Během prvního desetiletí 17. století zřejmě procestoval celou Itálii, přijímal pohostinství na řadě šlechtických dvorů a absorboval v každém místě různé hudební styly. Bylo to období změny v historii hudby, kdy polyfonní styl pozdní renesance přechází postupně do forem časného baroka, a d'India ovládl v dostatečné šíři styly v Itálii praktikované: expresivní styl madrigalu Lucy Marenzia, tradiční polyfonii "římské školy", chorál "benátské školy", pokusy o obnovení staré hudby s monodií, zrod opery a emotivní chromatismus Carla Gesualda z Venosy v Neapoli. D'India navštívil Florencii, rodné město opery, a Mantovu, kde v té době působil Monteverdi (d'India užíval většinu hudebních forem jako tento rodák Cremony). V Neapoli se pravděpodobně setkal s Gesualdem. V roce 1610 byl v Parmě a v Piacenze. V následujícím roce 1611 ho najal savojský vévoda jako hudebního ředitele v Turínu, kde d'India zůstal do roku 1623. Bylo to nejplodnější období jeho života, během kterého sjednotil rozmanitost různých typů hudby, se kterými se setkal v letech 1600-1611, do samostatného stylu.  Po odchodu z Turína (zřejmě v důsledku politických intrik) pobýval v Modeně a později v Římě. Zemřel pravděpodobně v Modeně, podrobnosti tohoto posledního období jeho života jsou však zahaleny stejnou temnotou, jako jeho začátek. Podle některých pramenů dostal pozvání na dvůr Maxmiliána I. Bavorského, údaje však nejsou příliš jasné a je možné, že zemřel ještě před uskutečněním této návštěvy.

Dílo.

D'India skládal hudbu většinou ve vokálních formách známých v jeho době - monodie, madrigaly i moteta. Monodie v různé podobě tvoří nejpočetnější a nejvýznamnější část jeho díla: árie, lamenta, madrigaly.  Stylově je d'Indiova hudba podobná hudbě, kterou v té době psal Monteverdi: expresivní chromatismus, disonance a dramatický výraz. Některé z jeho největších monodií jsou prakticky operní díla, třebaže d'India nikdy speciálně operu nenapsal.  Jeho polyfonní madrigaly přejímají texturu Gesualdových idejí. V tomto smyslu byl d'India jediným souputníkem Gesualdovým až do 20. století. Pozdní d'Indiova hudba představuje neobvyklou syntézu téměř všech skladatelů jeho období.  Kromě toho je známa sbírka 66 motet.

Sigismondo d'India (kolem 1582, Palermo? – před 19. dubnem 1629) byl italský hudební skladatel období pozdní renesance a raného baroka. Byl jedním z nejvýznamnějších současníků Claudia Monteverdiho.

Sigismondo d'India (c. 1582 – before 19 April 1629) was an Italian composer of the late Renaissance and early Baroque eras. He was one of the most accomplished contemporaries of Monteverdi, and wrote music in many of the same forms as the more famous composer.


Související události.

Když vypukla 1. světová válka, spojenci Ruska, Anglie a Francie, neočekávali, že ruská armáda bude tak brzy zmobilizovaná a zahájí svou bojovou činnost. Carská armáda však vyrazila do pole i přesto, že neměla plné stavy a že jí scházela bojová technika. V srpnu 1914 došlo na severní straně fronty ve Východním Prusku k bitvě u Tannenbergu, kde byla ruská armáda poražena a poté vyhnána z Východního Pruska. Na jižní straně fronty, kde stáli Rusové proti rakousko-uherským jednotkám, se pro ně situace též nevyvíjela růžově. Ve dnech 23. - 25. srpna proběhla bitva u Krašniku, po níž se ruská armáda byla nucena stáhnout.

Vojenské operace.

Dne 26. srpna došlo k prvním bojovým střetům, z nich nejvýznamnější byla bitva o Komárow či bitva o Tomaszów, kde bylo zajato 20 tisíc ruských vojáků. Následovaly další boje a na přelomu srpna a září však došlo k obratu. Ve dnech 2.–11. září se uskutečnila bitva u Ravy, zvaná též jako bitva o Lvov. V ní ruské jednotky porazily rakousko-uherská vojska a zajaly 350 tisíc jejich vojáků, zčásti se jednalo o vojáky ze slovanských zemí, kteří se vzdali dobrovolně. Českoslovenští zajatci se pak přihlásili do legií.

Následky bitvy.

V bitvě o Halič utrpěla rakousko-uherská vojska velké ztráty, uvádí se 300 tisíc obětí. Ruská vojska zahájila postup do Karpat a odřízla pevnost Przemyśl, která byla obléhána až do března roku následujícího. Všeobecná ofenzíva ruských vojsk pokračovala i na střední části fronty. Do konce měsíce října se odehrávaly boje na Visle, kde ruská vojska porazila německou armádu, a vnikla do Slezska. Ruské jednotky se nacházely severovýchodně od českého území, což vyvolalo v českých zemích nadšení. V listopadu však byly další boje zastaveny a později se ukázalo, že se jednalo o nejzazší postup ruské armády v průběhu 1. světové války vůbec.

Bitva o Halič byla ofenzíva ruské armády, která proběhla za první světové války ve dnech 23. srpna až 11. září 1914 v Haliči.

The Battle of Galicia, also known as the Battle of Lemberg, was a major battle between Russia and Austria-Hungary during the early stages of World War I in 1914. In the course of the battle, the Austro-Hungarian armies were severely defeated and forced out of Galicia, while the Russians captured Lemberg and, for approximately nine months, ruled Eastern Galicia until their defeat at Gorlice and Tarnów.


Rozšíření.

Je původní rostlinou v oblastech jihovýchodního Ruska, ve Střední a Malé Asii, Íránu, Pákistánu, Indii, Číně, Mongolsku, na Sibiři i v Japonsku a na Tchaj-wanu. Kromě České republiky byl také zanesen do celé Střední a Jižní Evropy, Severní a Jižní Ameriky, zbytku Asie, Jižní Afriky, Austrálie i na Nový Zéland.  V současnosti se v ČR vyskytuje téměř po celém území, nejčetnější je v teplých oblastech středních Čech a jižní Moravy. K jeho rozšiřování přispívá i pěstování jako okrasné letničky v zahradách nebo na hřbitovech, kde se vysévá pyramidální varieta 'trichophylla', tzv. „letní cypříšek“ (kulovitý vzrůst, žlutozelené zbarvení rostlin, na podzim červené, listy pouze čárkovité) a odtamtud se semeny dostává do volné přírody.

Ekologie.

Tento bylinný druh osídluje hlavně lehké, alkalické, štěrkovité a písčité, živinami chudé substráty na světlých, suchých, teplých a otevřených stanovištích. Nejvíce se vyskytuje na skládkách, rumištích, železničních náspech a podél cest. odtud se šířívá jako plevel po obdělávaných polích až do nadmořské výšky 1200 m. V současnosti roste spíše na klimaticky teplých místech, avšak předpokládá se jeho postupné rozšíření i do vyšších a chladnějších poloh. Je schopen růst i na zasolených půdách.  Má velkou konkurenční schopnost, produkuje alelopatické chemické látky, které omezují klíčení semen v sousedství. Silné a husté rostliny tvoří kompaktní porosty, které připravují okolní rostliny o světlo, vláhu i živiny a svými rozměry zhoršují strojovou sklizeň.

Popis.

Jednoletá, šedozelená nebo načervenalá rostlina s kůlovitým kořenem, která v časném mládí vytvoří drobnou listovou růžice. Později z ní rychle vyrostou přímé, vespod dřevnatějící lodyhy, které jsou hustě metlovité větvené a dorůstají do výšky až 150 cm. Lodyhy jsou oblé nebo mělce rýhované, vespod lysé a nahoře hustě chlupaté. Jsou porostlé střídavými, přisedlými nebo krátce řapíkatými listy, které jsou ploché, úzce podlouhlé, až 6 cm dlouhé a 0,5 cm široké. Listové čepele jsou u báze zúžené, na vrcholu dlouze špičaté, po obvodě celistvé a mají zřetelnou střední žilku.  Drobné, oboupohlavné květy vyrůstají po jednom až dvou z úžlabí listů na koncích lodyh a nevytvářejí květenství, někdy květům vyrůstá na bázi hustý věneček chlupů. Mají pět nazelenalých okvětních plátků, které jsou v horní časti dovnitř zahnuté a na každém v dospělosti vyrůstá drobný bylinný přívěsek. V květu je pět tyčinek s červenými prašníky, které se pro odvrácení samosprašnosti otvírají až zaschnutí blizen. Svrchní semeník má dvě červené čnělky. Květy kvetou od července do září, neprodukují nektar a jsou opylovány větrem.  Plodem je tmavohnědá, asi 2 mm dlouhá, okrouhlá, vmáčklá, jednosemenná nažka zabalená ve vytrvalém okvětí. Rozšiřovány jsou větrem nebo vodou, podíl na jejich šíření mají i lidé při pracovní činnosti. Po dozrání se lodyhy za silného větru zpravidla ulomí a jsou i se semeny unášeny větrem a cestou trousí semena, stávávají se z nich tzv. stepní běžci.

Rozmnožování.

Bytel metlatý pravidelně bohatě plodí a téměř všechny jeho nažky klíčí. Jedna rostlina vytvoří až 10 000 plodů, které dozrávají obvykle v říjnu a pomalu se vysemeňují až do jara. Semena nejsou dormantní a část jich vyklíčí již na podzim, zimu však semenáče nepřežijí. Pro vzejití jim stačí teplota těsně nad 0 °C a hloubka 5 až 7 cm. S příchodem jara průběžně raší až do poloviny dubna, pro růst a kvetení jim postačuje teplota 15 °C. Jen malá část semen má schopnost vyklíčit i za dva roky.

Taxonomie.

V České republice vyrůstají dva poddruhy, častěji se vyskytuje nominátní bytel metlatý pravý ("Bassia scoparia" subsp. "scoparia"), řidčeji bytel metlatý hustokvětý ("Bassia scoparia" subsp. "densiflora"), který se od nominátního odlišuje hustým věnečkem dlouhých chlupů pod květy a plody.

Význam.

Názory na prospěšnost či škodlivost bytele metlatého jsou rozdílné, liší se podle místa a pohledu posuzovatele.

Prospěšnost.

Ve Spojených státech amerických a v Kanadě se zájem o bytel metlatý jako o krmnou plodinu v posledních deseti letech podstatně zvýšil, zvláště v suchých oblastech. Produkuje stejné množství píce na hektar jako vojtěška, ale s polovičními nároky na vodu, má vysoký obsah živin a netrpí chorobami a škůdci. Má oproti vojtěšce jen mírně menší krmnou hodnotu a stravitelnost, neovlivňuje chuť mléka. Spolehlivě roste i na místech s úhrnem ročních srážkami jen 150 mm (Praha asi 600 mm)  Lze jej dobře využívat pro znovuozeleňování, obnovu narušených půd i jako ochranu proti půdní erozi. Používá se i k rekultivaci zasolených půd, dobře prospívá i při zavlažování vodou se salinitou rovnající se třetině slanosti mořské vody. Vysazuje se jako solitérní prvek v plošných výsadbách nebo se z něj vytvářejí krátkodobé živé ploty, které lze stříháním tvarovat.  Mladé výhonky rostlin a jejich pupeny jsou v Japonsku a Číně používány na saláty a do polévek. Ve východní Asii se dospělé rostliny sklízejí na siláž. Semena jsou bohatá na bílkoviny a používají se k výrobě mouky pro pečení chleba. Odvar ze semen se v ruském a čínském léčitelství využívá pro močopudné účinky při zánětech močového měchýře a močových cest, prášek ze semen k výrobě mastí na choroby kůže i jako srdeční stimulátor.

Škodlivost.

V přírodě České republiky je tento nepůvodní druh hodnocen jako aktuálně nebezpečný plevel, který je mimořádně expanzivní s velkou schopností reprodukce a šíření. Navíc existují typy, které byly schopné vytvořit si za krátkou dobu rezistenci vůči několika skupinám herbicidů. Doposud se projevuje jako synantropni rostlina a jen málo se dostává mezi kulturní plodiny, s výjimkou okopanin. Předpokládá se, že k jeho dalšímu šíření napomůže globální oteplování. Není přirozeně regulován chorobami ani škůdci.  Hospodářská zvířata (skot, koně, ovce) dospělé rostliny ráda spásají. Ty ale obsahují v listech, květech i semenech toxické látky (oxaláty, alkaloidy, saponiny, nitráty a sulfáty). které při dlouhodobé konzumaci většího množství způsobují neurologické problémy, fotosenzibilitu kůže a případně až úhyn.  Ve Spojených státech amerických a v Kanadě se na některých územích stal obávaným, proti suchu odolným plevelem prérijních oblastí a je dnes jedním z nejrozšířenějších a nejobtížnějších plevelů v zemědělství USA. Při zamoření podstatně snižuje výnosy obilnin, čiroku, sóje a cukrovky a jeho rané populace jsou problémem též u ozimých obilnin.  V roce 1990 byl záměrně dovezen do Západní Austrálie jako krmná plodina pro území se zasolenou půdou. Začal se ale tak rychle šířit, že již za dva roky byl prohlášen za plevel, který je nutno vymýtit. Při nákladech 300 000 USD se tuto eradikaci podařilo do roku 2000 uskutečnit.

Bytel metlatý ("Bassia scoparia") je planě rostoucí bylina, druh rodu bytel. Do české přírody, kde byl poprvé pozorován v roce 1811, se tento neofyt dostal přes Středomoří z jihovýchodní Evropy s osivem obilnin a olejnin. Nově bývá do Česka zavlékán ze Severní Ameriky, hlavně se sojovými boby a jeho populace se šíří podél železničních tratí a silnic.

Bassia scoparia is a large annual herb in the family Amaranthaceae native to Eurasia. It has been introduced to many parts of North America, where it is found in grassland, prairie, and desert shrub ecosystems. Its common names include burningbush, ragweed, summer cypress, mock-cypress, kochia, belvedere, Mexican firebrush, and Mexican fireweed.


Život.

Alice Boughtonová se narodila v Brooklynu, v New Yorku 14. května 1866 nebo 1867. Její rodiče byli Frances Ayres a William H. Boughton, právník z New Yorku.  V osmdesátých letech 19. století začala Boughtonová studovat umění a fotografii na Pratt School of Art and Design. Tam se setkala s kolegyní studentkou Gertrudou Käsebierovou, se kterou později studovala v Paříži. Käsebierová ji rovněž zaměstnávala jako asistentku v jejím ateliéru, pravděpodobně ve stejné době, kdy Boughtonová studovala na Pratt School.  V roce 1890 si otevřela vlastní portrétní studio v ulici East 23rd v New Yorku, které si udržela dalších čtyřicet let. V roce 1904 poslala dopis Williamovi Butleru Yeatsovi, který uvedl adresu studia na Madison Avenue, což naznačuje, že založila nebo vlastnila více než jedno studio alespoň po krátkou dobu.  Kolem roku 1901 Boughtonová studovala umění v Římě a fotografii v Paříži, kde pracovala pro letní studio Käsebierové. Získala čestné uznání za svou práci na výstavě výtvarného umění Turn International Decorative and Fine Arts Exhibition v roce 1902.  Není známo kdy poprvé potkala Alfreda Stieglitze, ale je jasné, že ji znal a obdivoval její práci již v roce 1902, kdy měla svá dvě díla na zahajovací výstavě ve Stieglitzově Galerii 291 v New York City. O čtyři roky později, v roce 1906, byla jmenována členem spolku Fotosecese. V následujícím roce jí Stieglitz uspořádal výstavu ještě společně s fotografy Yarnallem Abbotem a Williamem B. Dyerem v Galerii 291. V roce 1909 publikovala šest svých fotografií a esej s názvem Photography, A Medium of Expression (Fotografie, médium vyjadřování), ve Stieglitzově časopise Camera Work (č. 26, duben, 1909).  Během tohoto období byly její fotografie součástí řady velkých výstav po celém světě, včetně přehlídky v Londýně, Paříži, Vídni, Haagu a New Yorku.  Boughtonová se stala jedním z nejvýznamnějších portrétních fotografů New Yorku, ačkoli pořídila řadu krajinářských snímků v USA i v Evropě, včetně slavného panství Rockefellerů Kykuit v Pocantico Hills (New York). Také se zabývala studiemi dětí, zejména svých vlastních dvou dcer, stejně jako ženskými akty v alegorickém nebo přirozeném prostředí.  Mezi její dalšími slavnými díly jsou portréty osobností jako byli například: Eugene O'Neill, Albert Pinkham Ryder, George Arliss nebo Robert Louis Stevenson. Její portrét Roberta Louise Stevensona se stal inspirací pro Johna Singera Sargenta k pořízení vlastního portrétu spisovatele.  Nejméně od roku 1920 až do své smrti sdílela Boughtonová svou rezidenci s umělkyní a učitelkou umění Idou Haskellovou (1861-1932). O Haskellové je známo, že byla instruktorkou na Pratt v době, kdy tam studovaly Käsebierová a Boughtonová. Když Boughtonová cestovala do Evropy v roce 1926, Haskellová ji na výletech doprovázela. Přesná povaha jejich vztahu není známá.  V roce 1931 Boughtonová zavřela své studio a zlikvidovala tisíce tisků. Natrvalo se přestěhovala do domu v Brookhavenu, Long Island, který sdílela s Haskellovou.  Boughtonová zemřela na zápal plic 21. června 1943.

Práce a publikace.

Její práce byly také zveřejněny v časopisu "Camera Work" v roce 1909.  Kolekce portrétů "Photographing the Famous" byla publikována v roce 1928 a zahrnovala takové osobnosti jako William Butler Yeats, Julia Ward Howe, Henry James, Walter de la Mare, G. K. Chesterton, Maxim Gorkij, John Burroughs, Ruth St. Denis, Eleanora Duse nebo Yvette Guilbertová.  Její díla jsou ve sbírkách Metropolitan Museum of Art, britské National Portrait Gallery, americké National Portrait Gallery, George Eastman House a dalších významných muzeí.

Alice Boughtonová (nar. jako Alice Boughton 14. května 1866 nebo 1867 Brooklyn, New York – 21. června 1943) byla americká portrétní fotografka působící na počátku 20. století, známá svými fotografiemi mnoha literárních a divadelních postav své doby. Byla členkou spolku "Fotosecese", kruhu vysoce kreativních a vlivných fotografů, jejichž úsilí pomohlo vynést fotografii na úroveň umělecké formy.

Alice Boughton (14 May 1866 – 21 June 1943) was an early 20th-century American photographer known for her photographs of many literary and theatrical figures of her time. She was a Fellow of Alfred Stieglitz's Photo-Secession, a circle of photographers whose artistic efforts succeeded in raising photography to a fine art form.


Katedrála Nanebevzetí Panny Marie (Cremona)

Historie.

Původně byla postavena v románském slohu, poté byla restaurována a doplněna gotickými, renesančními a barokními architektonickými prvky. Výstavba začala roku 1107, ale práce byly zastaveny po zemětřesení roku 1117. Práce pokračovaly po roce 1129, a stavba byla pravděpodobně dokončena v letech 1160-1170. Hlavní oltář, zasvěcený městskému patronovi sv. Archelauovi a sv. Ireneriovi, byl vysvěcen roku 1196. Současná fasáda byla pravděpodobně postavena ve 13. až 14. století. V téže době byl přistavěn transept: severní roku 1288 a jižní roku 1348.

Exteriér.

Hlavní fasáda společně s baptisteriem je jedinečnou ukázkou románského evropského umění. Uprostřed je portikus se vstupním prostorem, ke kterému byla roku 1491 přidána renesanční lodžie se třemi výklenky. Ta je překlenuta velkým rozetovým oknem lemovaným dvěma řadami malých "loggette". Portál je pravděpodobně z počátku 12. století Na jedné straně jsou sochy čtyř proroků. Narthex byl vytvořen Campionem v následujícím století: začlenil starší cimbuří na kterém jsou zobrazeny práce během celého roku (z konce 12. století inspirované baptisteriem v Parmě); čtyři sochy na horní lodžii, zobrazující "Madonu s dítětem" a dva biskupy, jsou Toskánská škola (1310). Sloupy narthexu stojí na dvou lvech z veronského mramoru. Na fasádě jsou také dva náhrobky: jeden je Bonina da Campione. Fasáda severního transeptu (konec 13. století) má také narthex a sloupy se lvy. Fasáda jižního transeptu je datována kolem 1342, a je tvořena cihlovou zdí, typickou pro lombardskou gotickou architekturu. Tři apsidy jsou překlenuty lodžiemi s malými sloupky, zdobenými lidskými tvářemi.

Interiér.

Interiér obsahuje významná umělecká díla. Nejstarší jsou fresky "Příběhy Abrahama, Izáka, Jakoba a Josefa" na klenbách transeptu z přelomu 14. a 15. století. Hlavní loď je zdobena freskami od Boccaccia Boccaccina, Giovani Francesca Bemba, Altobella Meloneho a Girolama Romanina. V kryptě je uchovávána urna sv. Marcellina a Petra vytvořená Benedettem Brioscem (1506-1513). Chór je dřevěný, vykládaný platinou (1482-1490), a dobový oltářní kříž, v severním transeptu, je ze stříbra a zlata od Ambrogia Pozziho a Agostina Sacchiho (1478).

Katedrála Nanebevzetí Panny Marie v Cremoně (italsky "Duomo di Cremona") je původně románský chrám v italské Cremoně. Je sídlem cremonského biskupa a hlavním římskokatolickým kostelem města. Je zasvěcena Nanebevzetí panny Marie. Její zvonicí je známá věž Torrazzo, symbol města a nejvyšší historická věž v Itálii. Je k ní připojena další významná historická památka – cremonské baptisterium.

Cremona Cathedral (, "Cattedrale di Santa Maria Assunta"), dedicated to the Assumption of the Blessed Virgin Mary, is a Roman Catholic cathedral in Cremona, Lombardy, northern Italy. It is the seat of the Bishop of Cremona. Its bell tower is the famous Torrazzo, symbol of the city and tallest pre-modern tower in Italy.


Kvalifikace na Mistrovství světa ve fotbale 2014 (AFC)

Nasazení.

Týmy byly nasazeny podle výsledků v minulé kvalifikaci na MS.

První fáze.

V první fázi se šestnáctka nejníže nasazených týmů utkala systémem doma a venku o postup do druhé fáze.

Nasazení.

Týmy byly nasazeny do dvou košů – Koš A zahrnoval týmy s nasazením 28 až 35 a koš B týmy s nasazením 36 až 43. Los se uskutečnil 30. března 2011 v Kuala Lumpur.

Zápasy.

Úvodní zápasy se hrály 29. června a odvety 3. července 2011.

Druhá fáze.

Ve druhé fázi se 22 přímo nasazených týmů a 8 postoupujících z první fáze utkalo systémem doma a venku o postup do třetí fáze.

Nasazení.

Týmy byly rozděleny do dvou košů – Koš A zahrnoval týmy s nasazením 6 až 20 a koš B týmy s nasazením 21 až 27 a navíc osmičku postupujících z první fáze. Los se uskutečnil 30. března 2011 v Kuala Lumpur.

Zápasy.

Úvodní zápasy se hrály 23. července a odvety 28. července 2011.

Třetí fáze.

Ve třetí fázi bylo 15 postupujících ze druhé fáze a 5 přímo nasazených týmů rozlosováno do pěti skupin po čtyřech. Ve skupinách se utkal každý s každým dvoukolově doma a venku a první dva týmy z každé skupiny postoupily do čtvrté fáze.

Nasazení.

K rozdělení do losovacích košů byl použit žebříček FIFA z července 2011. Los se uskutečnil 30. července 2011 v Rio de Janeiru.

Skupiny.

Zápasy se hrály od 2. září 2011 do 29. února 2012.

Čtvrtá fáze.

Celkem 10 týmů bylo rozlosováno do dvou skupin po pěti účastnících, kteří se utkali dvoukolově každý s každým doma a venku. První dva týmy z každé skupiny následně přímo postoupily na závěrečný turnaj, zatímco týmy na třetích místech postoupily do baráže o místo v mezikontinentální baráži.

Nasazení.

K rozdělení do losovacích košů byl použit žebříček FIFA z března 2012 (čísla v závorkách za každým týmem znamenají pořadí v tomto žebříčku). Los se uskutečnil 9. března 2012 v Kuala Lumpur.

Skupiny.

Zápasy se hrály od 3. června 2012 do 18. června 2013.

Baráž o 5. místo.

Týmy ze třetích míst skupin čtvrté fáze se systémem doma a venku utkaly o místo v mezikontinentální baráži. Zápasy se hrály 6. a 10. září 2013.  Los určující, kdo bude v této baráži začínat na domácím hřišti, se uskutečnil dne 19. března 2013 v Curychu.

Odveta.

Celkové skóre dvojzápasu bylo 2:2. Do mezikontinentální baráže postoupilo, když zvítězilo 9:8 na penalty.

Statistika.

Údaje platné pouze k zóně AFC v tomto kvalifikačním cyklu (včetně baráží):

Odkazy.

Externí odkazy.

Kvalifikace zóny AFC

Kvalifikace na Mistrovství světa ve fotbale 2014 zóny AFC určila 4 účastníky finálového turnaje a jednoho účastníka mezikontinentální baráže. Pětice nejlepších týmů z minulé kvalifikace byla nasazena přímo do třetí fáze, dalších 22 týmů bylo nasazeno do druhé fáze a nejhorších 16 začínalo v první fázi.

The Asian Football Confederation (AFC) section of the 2014 FIFA World Cup qualification saw 43 teams competing for 4 or 5 berths in the final tournament in Brazil. As in recent tournaments the AFC had four direct qualifiers for the finals tournament in addition to a further possible place via the intercontinental play-offs against CONMEBOL's fifth-placed team, which was chosen through a random draw, rather than being decided by FIFA beforehand as in previous tournaments (e.g., 2010 against a team from OFC, 2006 against a team from CONCACAF). Iran and South Korea from Group A, along with Australia and Japan from Group B won the 4 direct qualification positions, with Jordan defeating Uzbekistan in a play-off to see which team would face the 5th placed CONMEBOL team, Uruguay, for a place in the World Cup, eventually also failed to qualify for the competition.


Kvalifikace na Mistrovství světa ve fotbale 2014 (OFC)

Nasazení.

K nasazení týmů byl použit žebříček FIFA z července 2011. neodehrála v posledních čtyřech letech žádný reprezentační zápas, proto byla v žebříčku FIFA neumístěna. K jejímu nasazení byly proto vzaty v úvahu výsledky v poslední kvalifikaci, které se zúčastnila. V závorkách je umístění týmů v červencovém (2011) žebříčku FIFA.

První fáze.

Čtveřice nejníže nasazených týmů se v termínu od 21. do 26. listopadu 2011 utkala jednokolově každý s každým na centralizovaném místě v zemi Samoa. Vítěz skupiny postoupil do druhé fáze.

Druhá fáze (Oceánský pohár národů 2012).

Druhá fáze byla zároveň Oceánským pohárem národů 2012, který se hrál na Šalomounových ostrovech od 1. do 10. června 2012. Sedmička přímo nasazených týmů spolu s vítězem první fáze byla rozlosována do dvou skupin po čtyřech, kde se utkal jednokolově každý s každým. První dva týmy z každé skupiny postoupily do semifinále. Dále se hrálo i finále a zápas o třetí místo. Vítěz finále se stal mistrem Oceánie a postoupil tak na Konfederační pohár FIFA 2013. Všichni čtyři semifinalisté následně postoupili do třetí fáze kvalifikace o MS 2014.

Nasazení.

Týmy byly podle žebříčku FIFA z července 2011 rozděleny do dvou losovacích košů. Do každé ze skupin byly nalosovány dva týmy z každého koše. Los se uskutečnil 30. července 2011 v Rio de Janeiru.

Třetí fáze.

Ve třetí fázi utvořila čtveřice týmů jednu skupinu, ve které se utkal každý s každým dvoukolově doma a venku. Vítěz skupiny následně postoupil do mezikontinentální baráže. Hrálo se od 7. září 2012 do 26. března 2013.  Rozpis zápasů byl nalosován 26. června 2012 v Aucklandu.

Statistika.

Údaje platné pouze k zóně OFC v tomto kvalifikačním cyklu (včetně případné baráže):

Odkazy.

Externí odkazy.

Kvalifikace zóny OFC

Kvalifikace na Mistrovství světa ve fotbale 2014 zóny OFC určila jednoho účastníka mezikontinentální baráže. Čtveřice nejníže nasazených týmů se nejprve v první fázi utkala jednokolově každý s každým na centralizovaném místě o jedno postupové místo na Oceánský pohár národů 2012, který byl zároveň druhou fází kvalifikace na MS. Postupující se zde přidal k sedmičce přímo nasazených týmů. Druhá fáze se hrála opět na jednom centralizovaném místě. Osmička týmů byla rozlosována do dvou skupin po čtyřech, přičemž první dva z každé skupiny postoupili do semifinále. Vítěz finále se stal vítězem Oceánského poháru národů a zároveň postoupil na Konfederační pohár FIFA 2013 a všichni semifinalisté postoupili do třetí fáze, kde utvořili čtyřčlennou skupinu, v níž se utkali dvoukolově každý s každým doma a venku. Vítěz této skupiny následně postoupil do mezikontinentální baráže.

The OFC qualification for the 2014 FIFA World Cup saw teams of the Oceania Football Confederation competing for a place in the finals held in Brazil.


Kvalifikace na Mistrovství světa ve fotbale 2014 (CONCACAF)

2014 FIFA World Cup qualification (CONCACAF)

Nasazení.

Všech 35 členských zemí CONCACAF se rozhodlo zúčastnit. Týmy byly nasazeny do jednotlivých fází podle žebříčku FIFA z března 2011. V závorkách je umístění daného týmu v březnovém žebříčku FIFA.

Předkolo.

Desítka nejníže nasazených týmů se zde v červnu a červenci 2011 utkala systémem doma a venku o postup do první skupinové fáze. Předkolo se nelosovalo, ale nejvýše nasazený se utkal s nejníže nasazeným, atd. Dvojice byly oznámeny 26. dubna 2011.

První fáze.

V první fázi bylo 5 postoupujících z předkola a 19 přímo nasazených rozlosováno do 6 skupin po čtyřech, ve kterých se utkali dvoukolově každý s každým doma a venku. Vítězové skupin následně postoupili do druhé fáze.

Nasazení.

K nasazení do losovacích košů byl použit žebříček FIFA z března 2011. Los se uskutečnil 30. července 2011 v Riu de Janeiro.

Skupiny.

Zápasy se hrály od 2. září do 15. listopadu 2011.

Druhá fáze.

Ve druhé fázi byla šestice vítězů skupin první fáze a šestice přímo nasazených rozlosována do 3 skupin po 4 týmech. Ve skupinách se utkal každý s každým dvoukolově doma a venku. První dva týmy z každé skupiny postoupily do třetí fáze.

Nasazení.

Skupiny.

Zápasy se hrály od 8. června do 16. října 2012.

Třetí fáze.

Ve třetí fázi utvořila šestice postupujících ze druhé fáze jednu skupinu, ve které se utkala v termínech od 6. února do 15. října 2013 každý s každým dvoukolově doma a venku. První tři týmy postoupily přímo na MS, zatímco tým na čtvrtém místě postoupil do mezikontinentální baráže.

Statistika.

Údaje platné pouze k zóně CONCACAF v tomto kvalifikačním cyklu (včetně případné baráže):

Odkazy.

Externí odkazy.

Kvalifikace zóny CONCACAF

Kvalifikace na Mistrovství světa ve fotbale 2014 zóny CONCACAF určila 3 účastníky finálového turnaje a jednoho účastníka mezikontinentální baráže. Šestice nejlepších podle žebříčku FIFA z března 2011 bylo nasazeno přímo do druhé fáze, dalších 19 týmů bylo nasazeno přímo do první fáze a nejhorších 10 se muselo účastnit předkola.

The CONCACAF qualification for the 2014 FIFA World Cup consisted of four rounds of competition, in which the 35 member nations competed for three automatic berths at the finals in Brazil.


Výsledky voleb.

Předčasných voleb do NR SR se z 4 392 451 oprávněných občanů zúčastnilo 2 596 443 voličů, kteří odevzdali 2 553 726 platných hlasů. Volební účast nakonec vystoupala na 59,11 %.  Volby s očekáváním vyhrála levicová strana SMER – sociálna demokracia. Hlas jí odevzdalo 44,41 % voličů, tedy více než jeden milion voličů a díky 83 získaným mandátům si zajistila nadpoloviční většinu v parlamentu. Druhé skončilo středopravé Křesťanskodemokratické hnutí, které se ziskem 8,82 % obsadilo 16 mandátů. Stejný počet křesel měla i třetí nejsilnější strana Obyčejní lidé a nezávislé osobnosti, jež získala 8,55 %. Následovala strana MOST-HÍD se ziskem 6,89 % hlasů, což jí přineslo 13 mandátů. Teprve na pátém místě se umístila bývalá nejsilnější pravicová strana SDKÚ-DS, které odevzdalo hlas 6,09 % oprávněných voličů, a získala tak 11 mandátů. Stejný počet poslanců měla i nejmenší parlamentní strana Svoboda a Solidarita, jež si vybojovala hlasy 5,88 % oprávněných voličů.  Před branami parlamentu zůstala nacionální Slovenská národní strana s 4,6 % a dále strana maďarské menšiny SMK-MKP se ziskem 4,3 %. Strana 99% - občiansky hlas, které předvolební průzkumy přisoudily až 16 mandátů, skončila se ziskem pouhých 1,6 % hlasů.  Ve volbách propadlo 493 450 tisíc platných hlasů, největším podílem od voličů SNS a SMK-MKP, které se do parlamentu nedostaly.  Slovenský tisk po volbách informoval, že za drtivé vítězství SMER-SD mohou samy strany pravého středu a jejich vzájemné neshody, které vyústily do předčasných voleb už po necelých dvou letech od nástupu vlády Ivety Radičové.

Kandidující politické subjekty.

Ústřední volební komise.

Předsedou Ústřední volební komise (ÚVK) byl pro následující volby vylosován Péter Nyilfa za SMK-MKP, místopředsedkyní Tatiana Janečková za SMER-SD.

Číselný seznam.

Seznam zaregistrovaných stran s vylosovanými čísly:

Předcházející události.

Pád vlády.

Do krize se pravicová vláda Ivety Radičové dostala kvůli nesouhlasu koaliční strany Svoboda a Solidarita s posílením pravomocí Evropského nástroje finanční stability (tzv. euroval).  Premiérka Iveta Radičová se rozhodla spojit hlasování NR SR dne 11. října 2011 o přijetí eurovalu s vyslovením důvěry svého kabinetu. Ze 124 přítomných poslanců hlasovalo PRO jen 55 poslanců z poslaneckých klubů SDKÚ-DS, KDH a MOST-HÍD spolu s poslanci Martinem Feckem (člen klubu SaS), Františkem Šebejem (člen OKS, poslanecký klub MOST-HÍD) a Andrejem Ďurkovským (nezařazený). Z poslanců tvořící vládní koalici se hlasování nezúčastnilo 18 členů klubu SaS, dále tři členové seskupení Obyčajní ľudia a tři členové frakce OKS v klubu strany MOST-HÍD.  Vláda Ivety Radičové tak po 15 měsících v úřadu padla.

Rozhodnutí o předčasných volbách.

Po dohodě koalice a opozice přijali poslanci dne 13. října 2011 návrh ústavního zákona o konání předčasných parlamentních voleb na jaře 2012. Prezident republiky Ivan Gašparovič následně vládu odvolal, aby ji posléze mohl pověřit vedením státu do předčasných voleb.

Předvolební situace.

Programy.

V únoru 2012 proběhlo během konference ""Politika trhu práce v programoch politických strán"", kterou organizoval "Inštitút zamestnanosti", hodnocení programů politických stran týmem odborníků. Zaměřovali se především na čtyři oblasti: řešení dlouhodobé nezaměstnanosti, sociální systém, propojování vzdělávání a trhu práce, institucionální ráme politiky trhu práce.  Celkové pořadí programů (v závorce výsledná průměrná známka):

Kampaň.

Gorila.

S celkovou situací na Slovensku silně otřásla kauza Gorila. Spis s krycím názvem "Gorila", který na veřejnost unikl v prosinci 2011, údajně vypracovala Slovenská informační služba a zabývá se vlivem finanční skupiny Penta na slovenské politiky a tamní privatizaci. Spis má obsahovat i informace o financování stran SMER-SD, SDKÚ-DS, KDH a SMK-MKP. V současnosti je spis stále ve vyšetřování.  K první demonstraci došlo v Bratislavě dne 27. ledna 2012. Po celém Slovensku se pak protestovalo 3. února. Demonstrace zaznamenala města Košice, Zvolen, Žilina, Trenčín, Nitra, Prievidza, Prešov a Spišská Nová Ves. Největší protesty od listopadu 1989 ovšem zažila Bratislava. Na náměstí SNP v centru města se shromáždilo přes deset tisíc lidí. Dav se po projevech vypravil k Úřadu vlády SR, kde na budovu demonstranti házeli banány, vejce, dělobuchy a světlice. Po skončení oficiální části protestu se početná skupina demonstrujících vydala k budově parlamentu. Zde prolomila policejní zátaras a demonstrovala přímo před vchodem do NR SR. Po policistech lidé házeli vejce a dlažební kostky. Nakonec policie dav rozehnala pomocí vodního děla.  K dalším "Anti-gorilím" demonstracím docházelo průběžně až do času voleb. Vyvrcholením se stal protestní pochod den před volbami v pátek 9. března, kdy proti demonstrantům musela zakročit policie i slzným plynem.

Maďarská karta.

Jako v předchozích volbách i v těchto, byť nikoli v takové míře, vytahovaly některé slovenské politické strany tzv. "maďarskou kartu" s cílem populisticky vzbudit v lidech strach nebo obavy, zároveň nabídnout řešení, a přesvědčit tak občany, aby jim odevzdali svůj hlas.  Odstartovala Mečiarova ĽS-HZDS, která podala podnět k Ústřední volební komisi na prošetření dvojjazyčných billboardů SMK-MKP.  Následně se předseda Slovenské národní strany Ján Slota obul do Andreje Hrnčiara, primátora města Martin, který se rozhodl kandidovat do parlamentu na kandidátce strany MOST-HÍD. Označil jej za „"špinavého gaunera a zrádce slovenských zájmů".“ SNS se tak snažila zviditelnit v očích veřejnosti, již od minulých voleb se totiž pohybovala na hranici zvolitelnosti a podle sociologů byla jedním z favoritů na vypadnutí z parlamentu. Deník SME.sk o SNS napsal: "Ekonomický program je směsí ukradnutých téz použitých v naprosto nevhodném čase a populistikých nesmyslů, jejichž realizace by znamenala kolaps hospodářství. Tyto sliby jsou i na billboardech, na které přidali i otevřeně protiromská hesla."  Anna Belousovová, předsedkyně nacionální strany Národ a spravedlnost, zase prohlásila: "„Slováci by nemali dopustiť, aby o výsledku volieb a smerovaní krajiny rozhodla maďarská a rómska menšina.“"

Průzkumy.

Veškeré předvolební průzkumy předvídaly vítězství levicové strany SMĚR – sociální demokracie, která zvítězila i v předchozích dvou volbách v letech 2006 a 2010. Předseda strany Robert Fico oznámil, že i v případě, pokud by jeho strana získala nadpoloviční většinu poslanců, chce vládnout ve dvojkoalici s další standardní parlamentní stranou. Tou by mohlo být pravicové Křesťanskodemokratické hnutí, o jejich společné koalici se uvažovalo už po volbách 2010, ale nakonec dalo KDH přednost pravicové koalici. Sám předseda hnutí Ján Figel prohlásil, že velká koalice SMER-SD, KDH a SDKÚ-DS by nebyla po volbách špatným řešením. Mikuláš Dzurinda, bývalý premiér a současný předseda pravicové SDKÚ-DS, však povolební spolupráci se stranou SMER vyloučil. S Ficem nechtěla jít ani liberální Svoboda a Solidarita. Podobné stanovisko zaujala i strana MOST-HÍD, jejíž předseda Béla Bugár prohlásil, že pustí-li se pravicová strana do spolupráce s SMER-SD, znamená to její zničení.  Ještě na konci února přibližně 1,4 milionu oprávněných voličů nevědělo, komu odevzdají svůj hlas.

Průběh voleb.

Průběh voleb byl po celý den poklidný, i přestože se policie obávala a avizovala možné problémy, jako například kupování hlasů v romských osadách. Došlo pouze k drobným incidentům, kdy například muž přišel do volební místnosti, zde roztrhal své volební lístky a vyhodil je nad sebe.  Očekávala se ovšem rekordně nízká volební účast. Podle průzkumu více než 1,5 milionu voličů ještě v únoru nebylo rozhodnuto, koho bude volit. Zatím vždy přišlo na Slovensku během parlamentních voleb volit více než 50 % oprávněných voličů. Tyto volby tak mohla být tato hranice poprvé nedosažena.  Vyšší volební účast v průběhu dne hlásilo pouze hlavní město Bratislava, kde v některých okrscích podle předběžných odhadů překročila 50 %, někde dokonce i 60 %. Naopak tomu je na východě Slovenska, kde je již tradičně menší zájem o volby. Průměrná účast zde během dne dosahovala 30–40 %. Ve východoslovenské metropoli Košicích byla podle prvních odhadů volební účast vyšší 40–50 %. Výjimku tvořilo romské sídliště Luník IX, kde byla účast jen necelé 4 %, přičemž minulé volby tu dosahovala alespoň 23 %.  Negativní vliv na průběh voleb neměl ani požár, který v odpoledních hodinách zachvátil hrad Krásna Hôrka nedaleko Rožňavy. Podle předběžných odhadů se průměrná účast v obci Krásnohorské Podhradie pohybovala na úrovni 30–35 %.  V 18 hodin se před sídlem prezidenta Slovenské republiky v Bratislavě sešla skupinka manifestantů, která pomocí rakve vyrobené z kartonu, smutečního věnce a svíček uspořádala tichý symbolický pohřeb demokracie na Slovensku.  Volební místnosti se uzavřely přesně ve 22:00. Výjimkou byly tři místnosti v obci Šoporňa, kde byl konec hlasování posunut o deset minut kvůli komplikacím na začátku hlasování.

Referendum.

Ve městě Kolárovo ("Gúta") a v obci Tešedíkovo ("Pered") obývaných převážně příslušníky maďarské menšiny na jižním Slovensku spojili předčasné parlamentní volby s komunálním referendem o přijetí původního maďarského názvu města/obce.

Povolební situace.

Vznikla jednobarevná vláda strany SMER-SD pod vedením Roberta Fica, přestože k jednání byly vyzvány i ostatní parlamentní pravicové strany. Ty pozvání na povolební vyjednávání s Ficem přijaly, avšak vstup do jeho vlády odmítly.  S návratem Roberta Fica do vedení státu hrozí i zhoršení maďarsko-slovenských vztahů, případně diplomatické střety. Fico byl vůči Maďarům vždy kritický a často hrál na slovenskou nacionalistickou notu.  Ruský zpravodajský server zase informoval, že "Slovensko se za nové vlády Roberta Fica stane nejvíce proruskou zemí v Evropské unii".

Předčasné Volby do Národní rady Slovenské republiky 2012 se konaly v sobotu 10. března 2012. Jejich konání schválila NR SR dne 13. října 2011. Stalo se tak následkem pádu vlády Ivety Radičové. Poměrným systémem s 5% uzavírací klauzulí bylo voleno všech 150 poslanců Národní rady v jednom volebním obvodě zahrnujícím celé Slovensko. Ve volbách zvítězil SMER-SD, který získal 44,41% a parlamentní většinu 83 mandátů. Na druhém místě skončilo KDH, jež získalo 8,82% a 16 mandátů. Na třetím místě skončila OĽaNO se ziskem 8,55% a rovněž 16 mandátů. Volební účast činila 59,11%.

Parliamentary elections were held in Slovakia on 10 March 2012 to elect the 150 members of the National Council. The elections followed the fall of Prime Minister Iveta Radičová's Slovak Democratic and Christian Union – Democratic Party-led coalition in October 2011 over a no confidence vote her government had lost because of its support for the European Financial Stability Fund. Amidst a major corruption scandal involving local center-right politicians, former Prime Minister Robert Fico's Direction – Social Democracy won an absolute majority of seats.


Volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky 2006

Výsledky.

Podrobné výsledky.

Mapy výsledků.

Mapy výsledků pěti stran, které se dostaly do nové sněmovny.

Předvolební kampaň.

Předvolební kampaň byla komentátory často označována jako dosud nejtvrdší a také nejšpinavější v samostatné České republice. Zásadními rysy kampaně bylo mj. odmítání Ministerstva financí (ministr Bohuslav Sobotka, ČSSD) vyplatit příspěvek za úspěch v komunálních volbách v Praze v roce 2002 straně SNK Evropští demokraté, vzestup preferencí Strany zelených, kolísání preferencí KDU-ČSL a negativní kampaně proti ODS, KDU-ČSL, ČSSD a KSČM. Předvolební význam mělo rovněž schválení zákona o registrovaném partnerství osob stejného pohlaví, o něž usiloval premiér Jiří Paroubek.  Koncem ledna 2006 překročily volební preference Strany zelených pětiprocentní kvórum, což vyvolalo značnou pozornost médií. ČSSD a její lídr Paroubek na to zareagovali důraznějším upozorňováním na své programové cíle týkající se životního prostředí, růst zelených zároveň vyvolal dohady o možných větších komplikacích při vytváření stabilní vlády.  Dalším výrazným prvkem byla kampaň recesisticko-protestní Balbínovy poetické strany, která prostřednictvím billboardů zesměšňovala a dehonestovala KDU-ČSL, resp. Miroslava Kalouska osobně. Podle lidovců a některých dalších politiků nezískala Balbínova poetická strana prostředky dary svých příznivců, jak uvádí, nýbrž sloužila jako zástěrka nějakého jiného „neznámého útočníka“ s vlastními politickými zájmy. Podobně billboardy ČSSD s heslem „ODS Minus“ parafrázovaly volební hesla ODS v jednoznačně negativním smyslu. ČSSD si pro tento účel dokonce zaregistrovala volební symbol ODS - modrou turistickou značku. Obě kampaně byly komentátory často vnímány jako nový fenomén svým jednostranně negativním zaměřením vůči konkurenci.  Další zvláštností byl extrémní rozptyl preferencí KDU-ČSL, které prakticky současně prováděné průzkumy dávaly výsledky jak odpovídající dřívějším volbám (9,5 % podle průzkumu CVVM z 20. dubna 2006), tak kolem pětiprocentní hranice pro vstup do sněmovny (4,9 % podle STEM z 19. dubna 2006). Toto kolísání a rozdíly mezi výsledky jednotlivých agentur posílilo spekulace o možné manipulaci veřejným míněním a snaze znejistit voliče lidovců. Několik dnů před počátkem voleb se v médiích objevila přísně tajná zpráva policisty Jana Kubiceho pro branně bezpečnostní výbor sněmovny, ve které informoval o prorůstání organizovaného zločinu do státní správy. Jednalo se o kopii poslance za KDU-ČSL Pavla Severy, který novinářům umožnil získat svůj výtisk a za tento čin později zaplatil pokutu 25 tisíc korun. Kubiceho zpráva obsahovala mimo jiné informace získané při domovní prohlídce u podnikatele Tomáše Pitra, například materiály o spojení vraždy podnikatele Mrázka se špičkami ČSSD nebo o tom, že Jiří Paroubek „měl k dispozici“ nezletilou dceru podnikatele Ďurička. Paroubek to označil za nepřípustné ovlivňování voleb.  25. května z voleb odstoupila Česká pravice, která vyzvala své příznivce (ve volbách 2002 získala 2041 hlasů - 0,04 %), ať volí ODS; přesto jí bylo odevzdáno celkem 395 platných hlasů (třetí nejnižší výsledek). Prohlášení o odstoupení s výzvou nevolit levici vydala i strana Helax - Ostrava se baví, na rozdíl od ČP ovšem její zmocněnec oficiálně nestáhl kandidátky. Získala pak 1375 hlasů (ve volbách do EP 3366).  Byl zaznamenán jeden případ pokusu o manipulaci voleb. V obci Všestudy členka volební komise za ODS Alena Nedbalová rozdávala v domově důchodců obálky, jež obsahovaly jen kandidátku ODS.

Agitace soukromých subjektů.

Podnikatel Ivan Bičiště vyvěsil u své továrny na Zlíchově padesátimetrovou plachtu s textem "Po vítězství KSČSSD prodám ihned a levně: 3000 m2 + kanceláře + pozemek + 60 zaměstnanců. E-mail: volby1946@seznam.cz". Na internetové doméně Volby1946.cz dále zveřejnil prohlášení Klementa Gottwalda v tehdejších Živnostenských novinách.  Majitel olomouckého klubu Vertigo čepoval lidem pivo zdarma výměnou za tři lístky KSČM; nasbíral 700. Obchody se sportovním zbožím Rockpoint nabízely 20% slevu za volební lístek KSČM nebo ČSSD. Kavárna na pražských Vinohradech nabízela za volební lístky ČSSD a KSČM kávu zdarma. Dva a půl tisíce volebních lístků KSČM nasbírali organizátoři iniciativy Trikem proti komunismu v rámci soutěže, jejíž výherce získá trička s protikomunistickými motivy.  Objevily se rovněž internetové stránky a kampaně určené pro posílení volební účasti zejména u mladých lidí; implicitním důsledkem a někdy explicitně přiznávaným cílem je snížit výsledky KSČM. Kampaň s názvem Rozhodněte to aneb jít volit je sexy tvořily tři reklamní spoty renomovaných režisérů, vysílané v televizi Óčko, regionálních stanicích a promítané v multikinech; Česká televize je odmítla. Další podobné webové stránky jsou Hodtotam.cz, Pujduvolit.cz, Kohovolit.eu umožňující porovnat vlastní politické preference s hlasováním poslanců v uplynulém volebním období a Hele vol! se soutěží o vymýšlení textů do komiksových bublin od předních českých karikaturistů.

Seznam kandidujících stran dle vylosovaných čísel.

Oficiální názvy dle podaných volebních listin, vč. místy nesprávné interpunkce či pravopisu; k názvům psaným pouze verzálkami není přihlíženo, v závorce je uvedena zkratka podle registrace Ministerstva vnitra.

Bezprostřední reakce na výsledky voleb.

Předseda ČSSD Jiří Paroubek v projevu po půl deváté, kdy se ještě domníval, že ČSSD bude mít spolu s KSČM 101 mandátů (rozhodlo až v pozdních hodinách sečtení pravicově volících občanů v zahraničí, jejichž hlasy byly připočítávány k výsledku Jihočeského kraje) odmítl uznat výsledky voleb, napadl ODS a její „agenty přisluhovače“ pro manipulaci voleb, některá média (včetně veřejnoprávních) pracující „v žoldu“ ODS a opět obvinil Jana Kubiceho ze lží a ovlivnění voleb. Oznámil, že zváží podání žaloby na regulérnost voleb u Nejvyššího správního soudu. Současný vývoj v Česku přirovnal k únoru 1948. KSČM toto stanovisko ústy svého předsedy nejprve podpořila, posléze od této podpory ale ustoupila a prohlásila, že akceptuje výsledek voleb. Sám Paroubek se později za své vystoupení omluvil  Představitelé jiných stran obvinění odsoudili. Místopředseda ODS Petr Nečas řekl: „Byla to vzteklá slova poraženého člověka, který se bojí a má panickou hrůzu z toho, že přijde o moc.“ Martin Bursík ze Strany zelených označil za neuvěřitelné, že podobný projev slyšel od vrcholného politika v demokratickém státě, a řekl, že slova agent nebo přisluhovač slyšel naposledy ráno v dokumentu o politickém soudním procesu s Miladou Horákovou; prohlásil, že SZ odmítá s ČSSD jednat („nebudeme jim zvedat telefony“).  Klaus na další mimořádné konferenci po desáté večer odsoudil Paroubkovo srovnání situace s komunistickým převratem a zopakoval, že v pondělí bude jednat s předsedou ODS Mirkem Topolánkem.  Krajský lídr Strany zelených Petr Pávek podal stížnost k Nejvyššímu správnímu soudu; metoda přepočítání hlasů na mandáty byla podle něj neústavní a znevýhodňovala malé strany. Celkem bylo podáno 60 stížnosti.

Volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky v roce 2006 se konaly v pátek 2. června a sobotu 3. června. Volební účast dosáhla 64,47 %. Kromě čtyř klasických parlamentních stran se do sněmovny poprvé dostala Strana zelených (naopak US-DEU podle očekávání propadla). Výsledek ukázal disproporční prvky, vnesené do volebního zákona opozičněsmluvními reformami, a dopadl patem – oba bloky vzniklé ve sněmovně (ČSSD a KSČM proti ODS, KDU-ČSL a SZ) získaly po 100 poslancích. Následovalo bezprecedentní období vládní krize a nikam nevedoucích vyjednávání, trvající až do ledna 2007.

Legislative elections were held in the Czech Republic on 2 and 3 June 2006 to elect the members of the Chamber of Deputies.