Období založení Státu Izrael (40. a 50. léta).

Generace Palmachu.

Generace Palmachu (popř. generace 1948, generace války za nezávislost nebo generace Země [tj. Izraele]) je označení skupiny autorů, většinou dříve sloužících v Palmachu, kteří představovali hybnou sílu izraelské hebrejské literatura v 40. a 50. letech 20. století. Centrální motiv v dílech těchto autorů představuje zakládání Státu Izrael a Válka za nezávislost.  Mezi nejvýznamnější spisovatele generace Palmachu se řadí: Moše Šamir, Chajim Chefer, S. Jizhar, David Šachar, Natan Šacham, Aharon Meged, Chanoch Bartov, Jehudit Hendel, Jonat a Alexandr Soned, Jig'al Mossinson, Benjamin Tamuz, Na'omi Fraenkel, Aharon Amir, David Šcham. Mezi básníky této generace patřili tito představitelé: Avraham Šlonsky, Natan Alterman, Amir Gilboa, Zrubavel Gil'ad, Chajim Guri, Jicchak Šalev. Divadelní hry tvořili například: Nisim Aloni, Moše Šamir, Natan Šacham, Aharon Meged.  Paralelně s generací Palmachu tvořila také menší skupina, jež se nazývala Kena'anité, vedl ji Jonatan Ratoš a patřil do ní například také Amos Kenan.

Noví imigranti.

Ve stejné době přicházeli do Izraele noví imigranti, kteří s sebou přinášeli vzpomínky na holokaust, partyzány a povstání v ghettech i stesk po svých zavražděných příbuzných. Někteří hledali nové způsoby života a stávali se z nich horliví Izraelci, jako například Dan Ben-Amoc nebo Efrajim Kišon. Noví imigranti navíc často obohatili izraelskou literaturu o inspiraci, kterou si přinesli ze své rodné země.

Nová vlna (60. léta).

Jako „nová vlna“ se označuje skupina autorů, kteří začali tvořit v 60. letech 20. století. V jejich díle kvůli nepříjemné realitě dalších válek (sinajská a šestidenní) ustoupilo nadšení spojené se zakládáním židovského státu a kibuců a naopak v nich vzrostl důraz na individuum (mj. pod vlivem existencialismu) a přibylo ironie, kritičnosti, alegorie a symbolismu. Mezi nejvýznamnější spisovatele patří zejména: Amos Oz, Avraham B. Jehošua, Amalia Kahana-Karmon, Aharon Appelfeld, Jehošua Kenaz, Dan Calka, Pinchas Sade, Amnon Šamoš, Sami Micha'el, Šim'on Balas. Předními básníky této generace se stali: Jehuda Amichai, Moše Dor, Arje Sivan, David Avidan, Dan Pagis, Natan Zach, Dalija Ravikovič, Jisrael Pinkas, Jona Wallach, Me'ir Wieseltier, Ja'ir Hurwitz.

Období realismu (70. léta).

V 70. letech nastoupila na scénu nová generace, jejíž tvorba se vyznačovala realismem. Mezi tyto spisovatele patří například Ja'akov Šabtaj, Jicchak Ben-Ner, Chajim Be'er, Rut Almog, Eli Amir, David Schütz, David Grossman či Me'ir Šalev. Předními básníky byli: Rony Somek nebo Amir Or. Na poli divadla vynikal Jehošua Sobol a Hilel Mittelpunkt.

Nové hlasy (80. a 90. léta).

Pojmem „nové hlasy“ se označují spisovatelé tvořící v 2. polovině 80. let a v 90. letech 20. století a náležející k postmoderně. Do tohoto proudu se řadí spisovatelé Etgar Keret, Dan Benaja-Seri, Nava Semel, Orli Castel, Savyon Liebrecht, Gavriela Avigur-Rotem, Jicchak Bar-Josef, Jehudit Kacir, Cruja Šalev či Alona Kimchi.

Izraelská literatura je literatura vycházející ve Státě Izrael. Z velké části je psaná v hebrejštině, malá část pak v arabštině, jidiš nebo ruštině. Obrovské množství hebrejských monografií lze přičíst na vrub renesanci hebrejského jazyka v polovině 19. století. Malá část literatury je však publikována i například v arabštině nebo angličtině.

Israeli literature is literature written in the State of Israel by Israelis. Most works classed as Israeli literature are written in the Hebrew language, although some Israeli authors write in Yiddish, English, Arabic and Russian.


Život.

Gustav Schmoller se narodil roku 1838 v Heilbronnu do rodiny württembergského civilního úředníka. Jako mladý (1857-1861)studoval na Tübingenské univerzitě tzv. "Kameralwissenschaft," kombinaci ekonomie, práva, státní správy a historie. Roku 1861 byl zaměstnán na Württembergském statistickém úřadu a v roce 1864 se stal profesorem politické ekonomie v Halle kde působil do roku 1872. Stejný obor poté přednášel na univerzitách v Štrasburku (1872–1882) a Berlíně (1882–1913). Po ukončení působení v Berlíně se stal zástupcem Humboldtovy univerzity v horní komoře pruského parlamentu.  Byl také zastáncem německé koloniální expanze a v tom důsledku posilování německého loďstva.  Zemřel ve věku 79 let v Bad Harzburgu.

Dílo.

Jakožto otevřený vůdce “mladší” historické školy, Schmoller se vymezoval proti tomu, co považoval za axiomaticko-deduktivní přístup klasické ekonomie, a později rakouské školy — Schmoller zavedl tento termín naznačující jistý provincionalismus ve své nepříznivé recenzi knihy Carla Mengera z roku 1883 "Untersuchungen über die Methode der Socialwissenschaften und der politischen Oekonomie insbesondere ("anglicky "Investigations into the Method of the Social Sciences with Special Reference to Economics)," která zpochybňovala metody historické školy. Toto vedlo ke kontroverzi známé jako Methodenstreit, která dnes často působí jako plýtvání energií a jeden z hlavních důvodů pozdějšího rozkladu celé historické školy, ač — jak jednou poznamenal Josef Schumpeter — jednalo se vlastně o spor "uvnitř" této školy. Schmollerův primárně induktivní přístup vyžadující pečlivé studium ekonomického výkonu a fenoménů obecně, srovnávající v čase a prostoru, jeho zaměření na evoluci ekonomických procesů a institucí, a jeho naléhání na kulturní specifičnost ekonomiky a centrálnost hodnot ve vytváření ekonomických výměn stojí v ostrém kontrastu s některými klasickými a většinou neoklasických ekonomů, tudíž Schmoller a jeho škola vypadli ve 30. letech z hlavního proudu ekonomie, přičemž v Německu byli nahrazeni nastupující freiburgskou školou.  Po roce 1881 byl Schmoller editorem pro "Jahrbuch für Gesetzebung, Verwaltung, und Volkswirthschaft im deutschen Reich". Mezi lety 1878 a 1903 editoval sérii monografií nazvaných "Staats- und sozialwissenschaftliche Forschungen". Byl také editorem a hlavním přispěvatelem do Acta Borussica, rozsáhlé kolekce pruských historických pramenů vytvořené Berlínskou akademií věd na základě Schmollerových a Sybelových podnětů.  Jedním z důvodů, proč dnes Schmoller není široce známý, je ten, že většina jeho knih a článků nebyla přeložena, jelikož během jeho doby většina anglických a amerických ekonomů obecně četla v němčině, která byla tehdy dominantním odborným jazykem. Němčina však od té doby ztratila na oblibě a nepřeložené texty jsou tedy nepřístupné širšímu čtenářskému publiku. Několik výjimek je jmenováno v přehledu děl.

Vliv díla na politiku.

Často bývá přehlíženo, že Schmollerovou primární sférou zájmu nebylo samotné studium ekonomických metod, ale spíše ekonomie a sociální politika. Schmoller byl především sociální reformátor a svými kroky se snažil adresovat problémy ve společnosti, vzniklé následkem industrializace a urbanizace.  Schmollerův postoj byl silně ovlivněn také postavou Otty von Bismarcka a reformami, které zavedl. Právě i kvůli tomu byl často vystaven kritice ze strany socialistů a marxistů, který jej spolu s jeho skupinou "Verein für Socialpolitik," označily za pouhého posluhovače imperialistické vlády. Řada Bismackových reforem byla touto skupinou totiž často obhajována.  Jako zastánce reforem a sociální spravedlnosti, byl Schuller přesvědčen o tom, že musí dojít k postupnému zvyšování jak materiální, tak kulturní úrovně pracující třídy. Svým dílem Schmoller mimo jiné také značně přispěl k teoretickému přístupu rozpoznávání mechanismů, které vedou k formaci jednotlivých tříd ve společnosti. Zlepšení situace pracující třídy však označil poze za střednědobý cíl. Konečným cílem pro něj bylo vyhnutí se revoluci, o které se domníval, že je při takovémto nastavení společnosti nevyhnutelná. Ačkoliv se Schmoller angažoval v sociální politice, přesvědčením byl i nadále monarchistou a tradicionalistou, s vidinou silné Německé říše. Dle jeho premisy německá tradicionalistická kultura byla naprosto kompatibilní s odvážnými sociálními reformami, jichž byl zastáncem, ačkoliv následující generace tato dvě stanoviska vnímají značně kontradiktorně.  Tento pohled na věc bývá někdy označován jako "Kathedersozialist" – "Socialist of the Chair". Schmoller byl mimo jiné také zastáncem rozšíření kapacit německého námořnictva a následné expanze Německé říše za oceán.  Schmollerovo dílo představuj do značné míry zpodobnění německého akademického světa před první světovou válkou. Vliv jeho díla se rozšířil napříč světem v mnoha podobách. V USA ovlivnil hnutí tzv. Progresivistů a svými myšlenkami přispěl také ke vzniku řady sociálních reforem v Meiji, v Japonsku. Mezi jeho nejvýznamnější následovníky mimo německou říši patří například William J. Ashley, W.E.B. Du Bois, Richard T. Ely, nebo E.R.A. Seligman.

Gustav Friedrich Schmoller, od roku 1908 von Schmoller (24. června 1838 Heilbronn – 27. června 1917 Bad Harzburg), byl německý ekonom a politolog, spolu s Maxem Weberem a Wernerem Sombartem jeden z předních zástupců mladší německé historické školy. Proslavil se zejména dvěma spory o metodu; prvním s Carlem Mengerem, zástupcem rakouské školy, o vhodný přístup metodologie, tj. spor mezi abstraktně-racionálním a empiricko-realistickým přístupem, druhým s taktéž zástupci mladší německé historické školy Weberem a Sombartem, a to o chápání ekonomie jako vědy etické a normativní (Schmoller + Wagner) či pozitivní (empirické) (Weber + Sombart). Schmoller byl přesvědčen, že k naplnění cílů německé historické školy stačí nashromáždit dostatek historických a statistických údajů a z nich pak vyvodit novou ekonomickou teorii, namísto toho však mimoděk prohloubil znalosti o dějinách národního hospodářství.

Gustav Friedrich (after 1908: von) Schmoller (; 24 June 1838 – 27 June 1917) was the leader of the "younger" German historical school of economics.


Přenos.

Pojem „"protipřenos"“ úzce souvisí s pojmem „"přenos"“. Přenos je vztah mezi nositelem a klientem, kdy klient přenáší na nositele své minulé zkušenosti, vztahy, city, apod. V takovéto situaci může vzniknout přenosová neuróza - přenesení zkušeností a citů do vztahu k nositeli. Nejde jen o iluzivní vnímání druhé osoby, přenos často obsahuje nevědomé potřeby manipulovat s lidmi či vyprovokovat situace, v nichž se skrytě opakují zkušenosti s dřívějšími vztahy.

Sigmund Freud a psychoanalýza.

Pojem „"protipřenos"“ použil jako první známý psychoanalytik Sigmund Freud. Uvedl, že protipřenos vzniká vlivem pacienta na analytikovy nevědomé pocity, jehož příčinou jsou analytikovy komplexy a vnitřní odpor, a jehož důsledkem je pak omezení analytikovy schopnosti podrobovat pacienta analýze. Analytik se musí obrnit - „vytvořit si hroší kůži, již potřebuje, aby mohl protipřenos ovládnout“.  Jelikož je protipřenos nevědomý mechanismus, musí být rozpoznán a přemožen - pokud si ho uvědomíme, zničíme ho. Proto Freud zdůrazňuje, že je třeba protipřenosovou reakci analyzovat, porozumět jí, a tím redukovat její intenzitu. Nejsilnější dojem udělá přiznání pocitů k pacientovi - ten se stane přirozeným, přátelštějším a otevřenějším. Emocionální harmonie, která potom nastává mezi lékařem a pacientem, se nazývá „"raport"“ termín „"le rapport"“ - z francouzské psychologické školy).  Příklad protipřenosu lze ilustrovat i na jedné Freudově anekdotě: „Pastor šel obrátit na víru těžce nemocného pojišťovacího agenta. Jejich rozmluva trvala velmi dlouho - když pastor konečně vyšel z pokoje, ukázalo se, že nemocný zůstal i nadále bezvěrcem, ale pastor se nechal pojistit.“

Dva významy protipřenosu.

Podle Freuda může být protipřenos vykládán buď jako terapeutova nevědomá a neurotická reakce na pacientův přenos, nebo jako ekvivalent pacientova přenosu vůči analytikovi (předpona "proti-" zde pouze odlišuje přenos pacienta vůči analytikovi a přenos analytika vůči pacientovi).

Protipřenos jako obecný komunikační problém.

Vše, co bylo uvedeno výše, se dá aplikovat nejen na vztahy lékař - pacient, ale i na jakoukoli komunikační situaci. V tomto článku uvádíme obecný vztah nositel - klient, kdy „nositel“ může představovat nadřízeného, rodiče, učitele, lékaře, policistu, číšníka, prodavače apod., který vystavuje „klienta“ (podřízený, dítě, pacient, zákazník apod.) svému protipřenosu.  Obecně je jakékoli vnášení konfliktů nositele protipřenosu do komunikační situace rušivé, jelikož klient je nucen reagovat na jemu nevlastní problémy. A i zde platí, že odhalení pocitů nositele vůči klientovi je velmi důležité. Například rodiče či učitelé se často nutí do přátelských postojů vůči dětem, i když jsou neposlušné - děti jsou si však dobře vědomy narůstající negativní tenze a potřebují, aby došlo k projevu této agresivity ze strany dospělých (i když potom dítě dostane vynadáno, pociťuje úlevu). Jádrem protipřenosu jsou zpravidla dřívější zkušenosti jeho nositele, které nebyly dostatečně zpracovány, a tudíž má nositel tendenci je projektovat do současných vztahů. Zpravidla jde o zkušenosti s významnými osobami z dětství, jako jsou rodiče, prarodiče, sourozenci či učitelé. Pokud u nositele nebyly naplněny jeho základní potřeby v těchto vztazích (bezpečí, přijetí, ocenění), nebo zažil frustraci, zraňování nebo odmítání, má tendenci vytvořit si pravidla ve vztazích k druhým lidem, která ho před dalším stresem ve vztazích chrání (ovšem za cenu menší otevřenosti v těchto vztazích). Následující vztahy pak upevňují pohled na vztahy původní, který se stává automatickým, z velké části nevědomým a nereflektovaným. Tento automatický „schematický“ pohled pak ovlivňuje chování k druhým.

Okolnosti protipřenosu.

Na protipřenos má vliv mnoho skutečností. Je to především osobnost nositele - jeho rysy, lidskost, zralost či trpělivost. Záleží na tom, jaké má nositel životní preference a hodnoty, důležitá je míra jeho sebereflexe a otevřenosti. U klienta velice záleží na tom, zda je pro nositele atraktivní, či nikoli. Ne/atraktivitu klienta může nositel protipřenosu vnímat skrze jeho osobnost, vzhled, ale i postavení či konexe ve společnosti. Velký vliv na protipřenos má i rodina či vzdělání - jak už bylo řečeno výše, právě nevyřešené vztahy s rodiči či učiteli jsou velmi často příčinou problémů ve vztazích pozdějších. Na protipřenos můžou mít negativní dopad i životní situace a problémy nositele (rozvod, problémy s pojišťovnou apod.) či somatické vlivy jako jsou například nemoci nebo jen pouhá únava.

Dělení protipřenosu.

Protipřenos se může projevovat různými způsoby a zjednodušeně lze tyto projevy klasifikovat jako pozitivní (především kladné pocity ke klientovi, v myšlení a chování nositele převažují sympatie, náklonnost, podpora, ochota apod.), negativní (především negativní pocity, v myšlení a chování nositele převažují hněv, nepřátelství, zklamání, strach, podezíravost apod.) či ambivalentní (objevuje se obojí).

Další dělení protipřenosových reakcí.

V užším smyslu slova se dá mluvit o konkrétnějším dělení protipřenosových reakcí na devět typů: Ve vztahu nositele a klienta v podstatě není žádný problém, dobře se jim spolupracuje a není důvod nic měnit. Vztah, kdy je klient pro nositele nějakým způsobem výjimečný (krásný, originální, inteligentní apod.). Nositel ho obdivuje, někdy je jím přímo fascinován. Pro zlepšení vztahů a redukci protipřenosu by si měl nositel ujasnit vlastní postoje, jejich kořeny a vliv na jeho chování vůči klientovi. Jak již název napovídá, nositel má pocit, že klient si sám neporadí, a tudíž že ho musí nositel sám chránit, pomáhat mu a radit, jinak se klientovi něco stane, a bude to chyba právě nositele. Vztah může dojít až do situace, kdy nositel klienta přímo řídí a vůbec ho nenechává samostatně jednat. V tomto případě by si měl nositel opět ujasnit své vlastní postoje a nechat rozhodování a plánování věcí na klientovi. Pokud je nositel ke klientovi sexuálně přitahován, flirtuje s ním, „nechtěně“ se ho dotýká, často s ním mluví o sexu apod., nutně si musí své chování uvědomit, přiznat si své pocity ke klientovi a pokud možno se jich zbavit, nebo je alespoň neprojevovat. Tyto reakce jsou charakteristické tím, že se nositel bojí, že by mu mohl klient ublížit, vysmát se mu nebo ho odmítnout. V důsledku toho nositel pociťuje strach, úzkost, bojí se klientovi sdělit, co si doopravdy myslí. V tomto případě by měl nositel pracovat hlavně na svém sebevědomí a sebepřijetí. Může se stát, že klient nositele z nějakého důvodu irituje. To vede k tomu, že nositel má na klienta vztek, moralizuje a poučuje ho, bagatelizuje jeho potřeby, popřípadě na něho záměrně nemá čas. Nositel by si měl své agresivní chování uvědomit a redukovat ho. Pokud nositel neví, co po něm klient chce, pociťuje obavy či napětí a spolupracuje s klientem pouze „formálně“. V takovém případě by měl nositel zpracovat své postoje a svůj vztah s klientem si vyjasnit. V případě, že má nositel pocit, že se na něj klient vytahuje, soupeří s ním v názorech, chlubí se a předvádí a velmi špatně nese klientovy výhry. Tak jako v předchozím případě by měl nositel zpracovat své postoje vůči klientovi, popřípadě jít do přímé konfrontace s ním s cílem vyjasnit si vzájemné postoje. Příkladem těchto reakcí je, že si nositel myslí, že klient je hlupák (slaboch, hysterický apod.) a tím pádem jím pohrdá, nudí se s ním, povyšuje se nad něj, bagatelizuje jeho potřeby a posmívá se mu. Zde je potřeba zapracovat na vzájemných mezilidských vztazích, najít příčinu nositelových pocitů a postojů a zredukovat jejich působení na klienta.

Protipřenos (z ang. "counter-transference") je komunikační porucha, která nastává mezi dvěma subjekty (nadřízený - podřízený, rodič - dítě, lékař - pacient, prodavač - zákazník apod.), pokud je chování jednoho subjektu („nositel“) ovlivněno jeho minulými vztahy. Jeho reakce na druhý subjekt („klient“) jsou potom zkreslené vzhledem k nevyřešeným otázkám z minulosti. Protipřenos je častý a podceňovaný jev, se kterým musíme počítat a pracovat s ním.

Countertransference is defined as redirection of a psychotherapist's feelings toward a client – or, more generally, as a therapist's emotional entanglement with a client.


Rozsah.

Členové PADI, včetně potápěčských center, resortů, výukových zařízení, instruktorů a divemasterů učí většinu rekreačních potápěčů na celém světě. PADI působí v Austrálii, Kanadě, Švýcarsku, Japonsku, Švédsku, Velké Británii, Rusku, a Spojených státech. Vedení PADI, tzv. PADI Worldwide, sídlí v Kalifornii. Jednotlivé úřady PADI představují více než 130 000 profesionálních členů a přes 5300 potápěčských center a resortů ve více než 180 zemích. Překlady výukových materiálů jsou dostupné ve 26 jazycích. Dnes PADI vydá průměrně 950 000 certifikací za rok, ze kterých je v průměru 550 000 ze základních kurzů. Před lety, když tato společnost získala dominantní postavení na trhu, certifikovala průměrně 70% potápěčů ve Spojených státech a 55% potápěčů ve světě.

Kritika.

PADI je čas od času předmětem kritiky. Obzvláště dvě asociace jsou někdy proti této organizaci, která „hloupě snižuje“ úroveň potápěčských kurzů, dělá je příliš krátké a jednoduché. V roce 2006 byla PADI kritizována úřadem koronera ve Velké Británii právě za poskytování nedostačujícího tréninku novým potápěčům. Žádný zástupce PADI neposkytl důkazy pro vyšetřování, ale PADI následovně vydala prohlášení, že po desetiletí, co se tato organizace dostala do dominantní pozice, poklesl počet potápěčských nehod. Ačkoli se standardy PADI liší od převažujících systémů ve Velké Británii pod BSAC systémem, tréninkové standardy PADI jsou shodné s World Recreational Scuba Training Council.

Projekt AWARE.

V roce 1995 PADI založila projekt AWARE, který pomáhá udržovat podvodní prostředí. Tento projekt je zahrnut do většiny kurzů a potápěči mají možnost změnit jejich normální kvalifikaci za AWARE kvalifikaci – pomocí darů projektu.

Professional Association of Diving Instructors (PADI), člen World Recreational Scuba Training Council, je největší základna potápěčů na světě. Byla založena v roce 1966 Johnem Croninem a Ralphem Ericksonem. Jeden ze zakladatelů, John Cronin, byl původně instruktor NAUI, ale později se rozhodl založil spolu s Ericksonem vlastní organizaci a změnit tak přístup k výcviku nových potápěčů. Rozložil systém na několik úrovní. Od základních (Scuba Diver, Open Water Diver) až po ty nejnáročnější (Master Scuba Diver) a řadu instruktorských certifikací. Sdružením se společností DSAT (Diving Science and Technology) začali také nabízet kurzy technického potápění, včetně dekompresního, potápění s trimixem a dalšími směsi plynu.

The Professional Association of Diving Instructors (PADI) is a recreational diving membership and diver training organization founded in 1966 by John Cronin and Ralph Erickson. Cronin was originally a NAUI instructor who decided to form his own organization with Erickson, and to break diver training down into several modular courses instead of the single universal course then prevalent.


Život.

Daniel Bell se narodil jako D. Boltansky v rodině židovských přistěhovalců z Polska. Studoval na Columbia University v New Yorku a v letech 1940-1945 pracoval jako novinář. V letech 1945-1948 přednášel na Chicagské univerzitě a v letech 1948-1958 byl redaktorem časopisu "Fortune". V letech 1959-1968 byl profesorem sociologie na Columbia University v New Yorku a od roku 1969 až do svého emeritování v roce 1990 na Harvardově univerzitě. V 60. a 70. letech byl členem různých poradních sborů amerických presidentů, získal řadu významných ocenění a čestných doktorátů. "Times Litterary Supplement" zařadil roku 2008 dvě jeho knihy mezi nejvlivnější díla od konce druhé světové války.

Dílo.

Bell na sebe upozornil roku 1960 knihou „Konec ideologie“ ("The end of ideology"), kde ukazoval, že velké ideologie 19. století se vyčerpaly a v bohatých průmyslových zemích se díky demokracii a participaci zaměstnanců na rozhodování oslabilo ostří konfliktů. To však není jen důvod k radosti: po ideologiích zbývá velké prázdno.  Roku 1973 předložil svoji teorii postindustriální společnosti, kterou charakterizuje posun těžiště od výroby ke službám, rostoucí význam informací a vědy, který způsobí také jiné sociální rozvrstvení společnosti. Bell se však nepřipojil k postmoderně, ale považoval tento vývoj za přirozené pokračování západní modernity.  Zároveň však kritizoval kapitalistickou společnost, protože její kultura vytváří u úspěšných potřebu nějaké „odměny“ ("gratification"), což podrývá pracovní morálku, která stála za úspěchy kapitalismu. Zatímco v puritánské morálce se s vinou člověk mohl vyrovnávat pokáním, moderní společnost může proti individuálním úzkostem nabízet jen psychoterapii. Bezpečné identity však může člověk podle Bella dosáhnout jen v rámci nějakého mravního řádu. Sám sebe charakterizoval jako „ekonomického socialistu, politického liberála a kulturního konzervativce“.

Daniel Bell (10. května 1919 New York City – 25. ledna 2011 Cambridge (Massachusetts)) byl americký publicista a sociolog, profesor Harvardovy univerzity.

Daniel Bell (May 10, 1919 – January 25, 2011) was an American sociologist, writer, editor, and professor at Harvard University, best known for his contributions to the study of post-industrialism. He has been described as "one of the leading American intellectuals of the postwar era". His three best known works are "The End of Ideology", "The Coming of Post-Industrial Society", and "The Cultural Contradictions of Capitalism".


Příklad.

Máme dvě osoby (Octavia a Abby) a dané fixní zdroje pro oba dohromady, řekněme 10 litrů vody a 20 rohlíků. Tj., když Abby bude chtít 4 litry vody a 5 rohlíků, pro Octavia zbyde 6 litrů vody a 15 rohlíků.  Edgeworthův diagram bude v našem případě obdélníkový. Vodorovné strany diagramu budou reprezentovat celkové množství jednoho produktu (rohlíků) a horizontální strany diagramu budou reprezentovat celkové množství druhého produktu (vody). V levém dolním rohu budeme mít počátek pro Octavia (označený O) a naproti v pravém horním rohu pak počátek pro Abby (označený A). Každý bod v tomto obdélníku pak reprezentuje jedno možné rozdělení zdrojů mezi Abby a Octavia.  Pro obě osoby můžeme také do našeho obdélníku nakreslit indiferenční křivky (ty se získají derivací užitkových funkcí osob). Každá tato křivka zobrazuje body takových kombinací produktů, které uspokojí potřebu osoby na stejné úrovni. Jinak se jim také říká izokvanty užitku. Například Abby může mít stejný užitek z kombinace 1 litru vody a 13 rohlíků i z kombinace 5 litrů vody a 4 rohlíků, nebo kombinace 3 litrů vody a 10 rohlíků. Obdobně pro Octavia. Těchto křivek může být pro každou osobu nekonečné množství a každá výše (ve větší vzdálenosti) od počátku přináší osobě užitek vyšší. Typicky jsou tyto křivky konvexní k počátku osoby.  Když se Abbyina indiferenční křivka protne s Octaviovou ve více než jednom bodě (takže nejsou pouze tečnami), vznikne protnutím křivek tvar oka. Každý bod uvnitř tohoto oka představuje kombinaci našich dvou zdrojů takovou, že obě osoby mohou mít větší užitek než na okrajích oka, protože bod uprostřed bude na jejich vyšších indiferenčních křivkách (vzdálenějších od jejich počátků).

Paretova křivka.

Tam, kde je nějaká z Abbyiných indiferenčních křivek tečnou nějaké Octaviovy indiferenční křivky, nalézáme takovou kombinaci zdrojů, že obě osoby získají užitek, který nemůže být přerozdělením zdrojů zvýšen pro jednu osobu, aniž by se tím snížil užitek druhé osoby. Taková kombinace zdrojů se nazývá Pareto-optimální. Z množiny bodů tečného doteku různých indiferenčních křivek získáme spojením křivku vedoucí od Octaviova počátku (O) až po Abbyin počátek (A). Tato křivka, která nikdy nebude přímkou, se nazývá Paretova křivka.  Někdy se této křivce říká také kontrakční křivka, ačkoliv Mas-Colell, Winston a Green (1995) definici kontrakční křivky omezili na takové body Paretovy křivky, které uspokojí Abby i Octavia nejméně na úrovni jejich rozpočtu. Ostatní autoři, kteří k Paretově křivce přistupují spíše z hlediska teorie her, jako například Martin Osborne a Ariel Rubinstein (1994), používají termín jádro pro ten úsek Paretovy křivky, že pro obě osoby je užitek nejméně na úrovni jejich rozpočtu.  K tomu, abych určili Paretovu křivku, musíme pro obě osoby spočítat sklon indiferenčních křivek v každém bodě. Tento sklon je záporně vzatá mezní míra substituce. Protože Paretova křivka je množina takových bodů, že jsou si indiferenční křivky tečnami, je to tím pádem také množina bodů, kde mezní míra substituce jedné osoby je stejná jako mezní míra substituce druhé osoby.  Přidáme-li do předpokladů již zmíněné rozpočtové omezení (dejme tomu, že se Abby a Octavio společně dělí o celkový rozpočet) a určíme-li počáteční alokaci rozdělení produktů na této přímce jako bod E, pak pokud se nemění ceny produktů, dostaneme optimální řešení právě z kontrakční křivky tam, kde se protíná s rozpočtovou přímkou, neboť bod E leží na vyšších kontrakčních křivkách pro obě osoby.

Edworthův diagram nebo také Edgeworthova krabice (anglicky Edgeworth box nebo egg-worth box), pojmenovaný po svém vynálezci Francisu Ysidro Edgeworthovi, se v ekonomii používá k reprezentaci rozdělení zdrojů. Edgeworth původně navrhnul dvouosý diagram, který byl později rozšířen do dnes známého krabicového diagramu Paretem v jeho knize „Manual of Political Economy“ a ten byl poté zpopularizován Bowleyho výkladem. Moderní verze diagramu se tedy také často nazývá Edgeworth-Bowleyho diagram.

In economics, an Edgeworth box, named after Francis Ysidro Edgeworth, is a way of representing various distributions of resources. Edgeworth made his presentation in his book "Mathematical Psychics: An Essay on the Application of Mathematics to the Moral Sciences", 1881. Edgeworth's original two-axis depiction was developed into the now familiar box diagram by Pareto in his 1906 book "Manual of Political Economy" and was popularized in a later exposition by Bowley. The modern version of the diagram is commonly referred to as the Edgeworth–Bowley box.


Vznik a vývoj.

V letech 1942 a 1944 začaly ve firmě Douglas plánovat poválečnou výrobu civilních letadel. Silnou konkurencí jim byly rychlé a přetlakovou kabinou vybaveny stroje Lockheed Constellation, které byly dosud vyráběny v omezeném počtu pro vojenské letectvo. Douglas se také rozhodl zkonstruovat dopravní letadlo s přetlakovou kabinou s ještě větší kapacitou. Největší motivací vývoje byl zájem společnosti United Air Lines, která v září 1944 objednala 20 strojů, přestože neviděla víc než hlavní výkresy.  Douglas se plně věnoval konstrukci a stavbě nového stroje až v době kdy se snížil nápor na válečnou výrobu. Zpočátku vyvíjel svůj DC-6 pod vojenským označením "XC-112A". Konstrukce mohla pokračovat rychlým tempem, protože celý nosný systém byl po mírném zesílení převzat z letadla C-54 Skymaster. Byl postaven nový trup s delší a prostornější přetlakovou kabinou a také přetlakovým kokpitem pro posádku.  Základní počet cestujících na dlouhých trasách byl 52, na kratších mohl nést až 68 osob. Motory byly osmnáctiválcové Pratt & Whitney R-2800 Double Wasp CA-15, s výkonem 1 543 kW, které poháněly vrtule Hamilton Standard s praporovou a reverzní polohou pro zkrácení přistání. Významnou novinkou byly účinné dvouštěrbinové vztlakové klapky na křídle.

Služba.

První stroj DC-6 vzlétl ještě s vojenským označením XC-112A (výr. č. 36326, sér. č. 45-0873) dne 15. února 1946 a od července 1946 začaly dodávky civilním zákazníkům. Dodáno bylo celkem 175 ks a jako první je nasadily United Air Lines v dubnu 1947. DC-6 byly rovnocennými soupeři letadel L-049 Constellation, a jejich příchod na americké kontinentální a transatlantické trasy vyvolal prudký konkurenční boj mezi výrobci letadel a jejich uživateli.  Lockheed Constellation letěl mezi New Yorkem a Los Angeles 11 hodin s jedním mezipřistáním a DC-6 měl stejné parametry. U obou strojů však nastala krize; DC-6 dostal zákaz létání od listopadu 1947 do března 1948 po sérii nehod, při nichž zahynulo 143 lidí. Po odstranění závad byla ale doprava obnovena, ale Lockheed mezitím vyráběl vylepšené modely "L-649" a "L-749". Posledním vyrobeným DC-6 (výr. č. 43152/161, imatrikulace I-LIKE) byl dodán Linee Aeree Italiane 28. května 1952. Firma Douglas odpověděla novými modifikacemi DC-6, kterými byly "DC-6A Liftmaster", určený pro nákladní dopravu s trupem bez oken delším o 1,5 m. Kabina o objemu 141,5 m3 s jeřábem a navijákem mohla odvézt až 13 tun nákladu. První stroj (výr. č. 43296/200) vzlétl 29. září 1949.  Nejprve jej v dubnu 1951 nasadila společnost Slick Airways a později následovaly další společnosti. Největší úspěch však přinesla firmě Douglas verze "DC-6B" zalétaná 2. února 1951 (výr. č. 43257/174, N37547), která je považována za nejekonomičtější z amerických dopravních letadel s pístovými motory. V roce 1958 tvořily provozní náklady DC-6B jen 0,83 centu na cestujícího a kilometr, zatímco Constallation vykazoval náklady 1,08 centu a modernější pístové typy měly ještě vyšší provozní náklady.  DC-6B měl velmi úsporné motory R-2800 CB-17 s výkonem 1 837 kW, které používaly palivo s oktanovým číslem 115 až 130, s dobou mezi jednotlivými revizemi až 3 000 hodin. Trup byl protáhlý na 32,2 m. Byl v něm vytvořen prostor pro 54 osob při letech nad Atlantikem, 64 u kontinentálních letů a od roku 1952 pro 82 cestujících v turistické třídě u letů přes Atlantik. Maximální počet cestujících byl 92.  United Air Lines zavedly své první DC-6B v dubnu 1951 a pak už rychle následovaly další letecké společnosti, například SAS, Alitalia a Canadian Pacific Air Lines. Douglas je vyráběl až do listopadu 1958 po dodání dvou kusů letecké společnosti JAT (YU-AFA a YU-AFB) a celkem bylo postaveno 286 ks. Dalších 77 ks bylo ve verzi DC-6A z nichž byla většina přestavěna na "DC-6C" pro smíšenou přepravu osob a nákladu.

Specifikace (DC-6B).

Zdroj:Airliners.net

Douglas DC-6 je americký čtyřmotorový pístový dopravní letoun, který v letech 1946-58 vyráběla společnost Douglas Aircraft. Jeho vývoj začal za druhé světové války a původně se z něj měl stát vojenský transportní letoun, ale po válce byl přepracován na dopravní a měl konkurovat stroji Lockheed Constellation. Od roku 1952 ho používala Pan Am na přelety z Evropy do Ameriky. Bylo vyrobeno více než 700 letounů a mnoho z nich stále létá jako nákladní, vojenské a požární hlídkové letouny.

The Douglas DC-6 is a piston-powered airliner and cargo aircraft built by the Douglas Aircraft Company from 1946 to 1958. Originally intended as a military transport near the end of World War II, it was reworked after the war to compete with the Lockheed Constellation in the long-range commercial transport market. More than 700 were built and many still fly today in cargo, military, and wildfire control roles.


Život.

Terry Riley se narodil 24. června 1935 v Colfaxu v Kalifornii. Jeho otec byl irského původu, zatímco matka měla italské předky (oba jeho rodiče se však narodili v USA). Když bylo Rileymu kolem pěti let, rodina se usadila v nedalekém městě Redding. Jeho otec během druhé světové války sloužil u námořní pěchoty a Riley tak vyrůstal u prarodičů z matčiny strany. Od pěti let hrál na housle a zanedlouho začal dostávat lekce hry na klavír. V letech 1955 až 1957 studoval na Sanfranciské státní univerzitě. Z posledních měsíců jeho studia pochází jeho nejstarší známá (byť nedochovaná) skladba, "Trio pro housle, klarinet a klavír". V lednu 1958 se Riley oženil s Ann Smith a v září toho roku se jim narodila dcera Coleen; později měli ještě dva syny – Shahna (* 1973) a Gyana (* 1977). Koncem padesátých let působil Riley v improvizačním triu s Lorenem Rushem a Pauline Oliveros.  V roce 1959 začal Riley studovat hudbu na Kalifornské univerzitě v Berkeley, kde se seznámil se skladatelem La Monte Youngem, který docházel do stejného ročníku. Young následujícího roku odešel do New Yorku, zatímco Riley zůstal v Kalifornii a pokračoval ve studiu. Zároveň již v té době začal experimentovat s pásky. V únoru 1962 odešel Riley s rodinou do Evropy – žili v Paříži a španělském Algecirasu; zároveň však cestovali, několikrát například navštívili Maroko a byli též v Leningradu, kde Riley pracoval s místním jazzovým kvartetem. V první polovině roku 1963 složil skladbu "She Moves She", v níž jsou z pásky slyšet slova "she moves she", která doprovází živé perkusní zvuky. V roce 1964 se Rileyovi vrátili do San Francisca. Téhož roku složil svou nejvýznamnější skladbu "In C", která je napsána pro „jakýkoliv počet jakéhokoliv druhu hudebních nástrojů“.  V roce 1965 se Rileyovi rozhodli vrátit se do Maroka. Riley měl zprávy o tom, že z mexického města Vera Cruz má vyplouvat levná loď do Tangeru. Vydali se tedy na cestu, která však byla neúspěšná – žádná levná loď do Evropy neplula (Rileyovi plánovali převézt si tam svůj obytný vůz a následně v něm žít). Nakonec v Mexiku několik měsíců zůstali a následně odjeli do New Yorku. Zde se Rileyovi usadili na čtyři roky. V roce 1966 nahradil Johna Calea, který nedlouho předtím založil experimentální rockovou skupinu The Velvet Underground, v souboru Theatre of Eternal Music vedeném La Monte Youngem. Riley ve skupině zpíval neměnné tóny (drone). Nadále se však věnoval také vlastní skladatelské činnosti, v té době stále experimentoval s pásky a roku 1967 nahrál album "A Rainbow in Curved Air". Později též nahrál album s Johnem Calem nazvané "Church of Anthrax". Dvojice spolu v devadesátých letech pracovala na dalším albu, které však nebylo nikdy dokončeno.  V roce 1970 přijel do New Yorku indický hudebník Pandit Pran Nath, který zde žil u La Monte Younga. Riley v té době žil opět v Kalifornii, kam se za ním vydal také Pran Nath. Young a jeho manželka Marian Zazeelaová již v té době byli Nathovými studenty a Riley se jím rovněž stal. Později strávil přibližně půl roku v kolonii v Novém Dillí. Po dobu dvou let studoval hru na tabla a později, stejně jako Young, se začal učit zpěvu v indickém stylu "kirana gharana". V roce 1971 začal Riley vyučovat na Mills College, kde inicioval program pro indickou klasickou hudbu, do něhož později přispíval také Pran Nath. Riley na Mills působil přibližně deset let. Nathovým studentem zůstal až do jeho smrti v roce 1996. Kromě zpívání rág a studia indické hudby se Riley nadále věnoval vlastní tvorbě, významné je například jeho album elektronické hudby "Shri Camel" z roku 1980. Po dobu přibližně deseti let po zahájení studia indické hudby však Riley své skladby nezapisoval do notového zápisu.  V Česku Riley vystupoval pouze jednou, a to v říjnu 2018 na festivalu Struny podzimu. Účastnil se zde představení jeho "In C" v podání souboru Ars Nova Copenhagen (pouze jako divák) a o den později vystoupil v duu se svým synem Gyanem.

Terry Riley (* 24. června 1935) je americký hudebník a hudební skladatel, jeden z průkopníků americké minimalistické hudby. Mezi jeho nejznámější práce patří skladby "In C" (1964) a "A Rainbow in Curved Air" (1967). V roce 1971 vydal album "Church of Anthrax" s velšským hudebníkem a hudebním skladatelem Johnem Calem. V pozdějších letech se věnoval také pedagogické činnosti na různých univerzitách. V roce 2012 vydal u vydavatelství Tzadik Records album "Aleph". Několik jeho skladeb hrál například kvartet Kronos Quartet. Jeho syn Gyan Riley je kytarista. Název písně „Baba O'Riley“ rockové skupiny The Who pochází od Rileyho a Mehera Baba.

Terrence Mitchell Riley (born June 24, 1935) is an American composer and performing musician best known as a pioneer of the minimalist school of composition. Influenced by jazz and Indian classical music, his music became notable for its innovative use of repetition, tape music techniques, and delay systems.


Popis.

Byblisy jsou krátkověké nebo vytrvalé byliny a polokeře se střídavými čárkovitými listy bez palistů. Listy se rozvíjejí ve spirále podobně jako listy rosnolistu lusitánského. Rostliny jsou pokryty žlaznatými chlupy zakončenými kapičkou lepu, na rozdíl od podobných rosnatek jsou však zcela nepohyblivé. Květy jsou jednotlivé, úžlabní, pětičetné, zbarvené růžovofialově až bělavé. Kališní i korunní lístky jsou krátce bazálně srostlé. Korunní lístky jsou na vrcholu celokrajné nebo třásnité. Květy jsou téměř pravidelné s výjimkou čnělky a tyčinek, které jsou prohnuté. Tyčinek je 5, jsou volné, přirostlé na bázi koruny nebo volné. Semeník je svrchní, srostlý ze 2 plodolistů, dvoupouzdrý, s jednou čnělkou nesoucí hlavatou bliznu. Placentace je axilární. Vajíček je 10 až mnoho v každém z pouzder. Plodem je lokulicidní tobolka.

Ekologické interakce a hmyzožravost.

Listy byblisů jsou podobně jako např. u rosnatek či rosnolistu opatřené drobnými žlázkami vylučujícími lepkavou tekutinu, na něž se zachycuje různý drobný hmyz, který je následně tráven prostřednictvím enzymů. Žlázky jsou stopkaté (žláznaté trichomy) i přisedlé a nacházejí se nejen na listech, ale i na stonku, květních stopkách a dokonce i na kališních lístcích. Trávení kořisti je poměrně rychlé a trvá asi 4 až 6 hodin.  V roce 2008 byla zjištěna pozoruhodná věc, a sice že byblis v průběhu kvetení pohybuje listy. Tento pohyb zajišťuje ztlustlá tkáň na bázi řapíku, nazývaná pulvinus. Když se otevírá nový květ, list pod ním se velmi pomalu skloní aby neohrozil přilétající opylovače. Po odkvětu se naopak sklání dlouhá stopka nesoucí květ, aby se vypadávající semena nepřilepila na lepkavé listy.  Květy byblisů jsou opylovány zejména včelami.

Rozšíření.

Rod zahrnuje celkem 7 druhů. Je rozšířen v severní a západní Austrálii a je udáván i z Papuy Nové Guiney. Byblisy rostou na různých stanovištích, obecně na sezónně vlhkých stanovištích a na březích a v korytech vodních toků, pobřežních mokřinách a podobně.  "Byblis gigantea" roste na sezónně vlhkých, písčito-rašelinných půdách v nízkých keřových společenstvech s dominancí různých druhů rodu balmín z čeledi myrtovité a různých zástupců čeledi lanovcovité ("Restionaceae"). Byblis lnokvětá se vyskytuje na písčitých, jílovitých i skeletovitých půdách na pískovcovém podloží. "Byblis guehoi" se vyskytuje ve stromové savaně s dominancí akácie "Acacia tumida", blahovičníků a korymbie "Corymbia bella". Vegetační pokryv je tvořen nízkými polštářovitými trávami v mozaice s otevřenou písčitou půdou. "Byblis aquatica" je druh periodicky zaplavovaných terénních depresí a břehů sladkovodních lagun, kde roste na písčitojílovitých půdách. "Byblis filifolia" roste na písčitých půdách na stromových savanách, březích vodních toků a na písčitých a skeletovitých půdách na pískovcovém podloží. "Byblis rorida" roste na červených píscích v akáciové stromové savaně, na žlutých píscích podél vodních toků i na kamenitých, lateritických a jílovitopísčitých, někdy i periodicky zaplavovaných půdách.

Taxonomie.

V minulosti byla čeleď byblidovité řazena do řádu růžotvaré ("Rosales", Cronquist) nebo do blízkosti čeledí slizoplodovité ("Pittosporaceae") a aralkovité ("Araliaceae"). Dahlgren) ji řadil do řádu slizoplodotvaré ("Pittosporales"), (Tachtadžjan) do samostatného řádu byblidotvaré ("Byblidales") v rámci nadřádu "Aralianae". Nejblíže příbuznou skupinou je podle dnešní taxonomie čeleď puštičkovité ("Linderniaceae").  V minulosti byly rozlišovány pouze 2, respektive 3 druhy rodu byblis: "Byblis liniflora", typový druh popsaný v roce 1808, a "Byblis gigantea", popsaná v roce 1839. Druh "Byblis filifolia" byl popsán v roce 1848, někteří taxonomové jej však jako samostatný druh neuznávali a byl veden jako poddruh byblis lnokvěté, "Byblis liniflora" subsp. "occidentalis". Taxonomická revize severoaustralských druhů "Byblis" vyšla v roce 1998 a byly v ní uvedeny celkem 4 druhy včetně nově popsaných druhů "Byblis aquatica" a "Byblis rorida". V roce 2002 pak vyšla taxonomická revize druhů z australského jihozápadu, kde jsou uvedeny 2 druhy: "Byblis gigantea" a nově popsaný druh "Byblis lamellata". Další druh byl popsán v roce 2008 ze západní Austrálie ("Byblis guehoi").

Význam.

Některé druhy jsou pěstovány ve sbírkách masožravých rostlin a v botanických zahradách. Nejčastěji pěstovaným druhem je byblis lnokvětá.

Pěstování.

Byblis lnokvětá se pěstuje každoročně ze semen jako letnička. Semena se vysévají v lednu až únoru. Klíčí ochotně. Druh "Byblis gigantea" je vytrvalý, v zimním období omezuje růst a nezdřevnatělé části lodyhy odumírají. Na jaře je vhodné rostliny seříznout. Na rozdíl od předchozího druhu klíčí semena velmi neochotně a je třeba je stimulovat např. přelitím vroucí vodou.

Byblis ("Byblis"), česky též byblida, je rod hmyzožravých rostlin a jediný rod čeledi byblidovité ("Byblidaceae") vyšších dvouděložných rostlin. Byblisy mají čárkovité listy pokryté lepkavými chlupy podobně jako např. rosnatky či rosnolist. Květy jsou pětičetné, jednotlivé a pravidelné, plodem je tobolka. Rod zahrnuje 7 druhů a je rozšířen v Austrálii a na Nové Guineji. Byblisy jsou pěstovány zejména pěstiteli masožravých rostlin.

Byblis ( ) is a small genus of carnivorous plants, sometimes termed the rainbow plants for the attractive appearance of their mucilage-covered leaves in bright sunshine. Native to western Australia, it is the only genus in the family Byblidaceae. The first species in the genus was described by the English botanist Richard Anthony Salisbury in 1808. Eight species are now recognized (see below).


Historie Modulor.

Systém modulor vymyslel Le Corbusier v návaznosti na práce Marka Vitruvia Pollia, Leonarda da Vinci a Leona Battisty Albertiho, které se všechny zabývaly matematickými proporcemi lidského těla. Snažil se tyto vědomosti aplikovat do prostoru ve kterém člověk žije.  Le Corbusier publikoval knihy Le Modulor v roce 1948 a Modulor 2 v roce 1955. V anglickém jazyce vyšel The Modulor v roce 1954 a Modulor 2 v roce 1958.

Použití.

Le Corbusier použil svůj modulor při návrzích mnoha jeho budov, včetně kaple Notre Dame du Haut, sídliště v Čandígarh a Marseilleské Unité d'Habitation, přezdívaného Cité Radieuse nebo zářící město. Také používal grafický motiv Modulor přímo ve stavbách, jako reliér, nebo v dělící stěně, např.. při vstupu do bytového domu Unité d'Habitation.  Většina aplikací Moduloru včetně Le Corbusierova vlastního designu Le Modulor a Suite de la Modulor, nebyla příliš přesvědčivá. Pravděpodobně největším přispěním Moduloru kromě architektury byla inspirace pro německé a švýcarské typografy, kteří vytvořili modulární systém s jednoduchými sazbami stránek na designérské moderní mřížky.

Grafické znázornění.

Grafické znázornění Moduloru představuje stylizovaná lidská postava s jednou rukou zvednutou. Na kresbu mužské postavy navazují dvě vertikální spirály zachycující proporce těla. Při výšce postavy vycházel Le Corbusier nejprve z výšky průměrného Francouze (175 cm) a později z výšky dobře vypadajícího anglického gentlemana (182,88 cm). Červené křivky se odvíjejí od výšky pupku (108 cm v původní verzi 113 cm v upravené). Modré křivky jsou založeny na celkové výši i se zvednutou rukou (216 cm v původní, 226 v upravené).

Princip Modulor.

Modulor je založen na harmonických řadách (tzv. Fibonacciho číslech a zlatém řezu), lidských proporcích a jejich zdvojení. Corbusier vzal celkovou výšku i se zvednutou rukou (226 cm) a vydělil ji dvěma (113 cm). V té výšce se nachází pupek. V celkové výši rozdělené podle zlatého řezu se nachází zápěstí připažené ruky (86 cm). Vzdálenost od země po vršek hlavy (183) je také vydělená zlatým řezem a vychází ve výši pupku (113 cm). Pomocí tohoto principu (Fibonacciho posloupnost) lze získat následující posloupnosti:  Kde každé číslo je součtem dvou předchozích. Takovou metodou by se podle Corbusiera měly dát odvodit proporce a velikost prostoru, ve kterém člověk žije, ale i některých věcí, které používá.

Kritika.

Problém Moduloru spočívá ve skutečnosti, že vychází z mužské postavy přesných proporcí a vůbec nepočítá s rozmanitostí lidí. Podle slov Micheala Otswalda by "ženské tělo sotva mohlo být předlohou proporcionální harmonie".  Systém nemá vztah k současným antropometrickým pozorováním. Ani není známa metoda jak ho uplatnit do obytných prostor. Například jej nelze použít k odvození lidského kroku, což by se využilo při schodišti.

Modulor je systém, který vymyslel Le Corbusier a popsal ho jako „soubor harmonických proporcí vhodných pro lidské měřítko, univerzální aplikovatelný pro architekturu a mechaniku“.

The Modulor is an anthropometric scale of proportions devised by the Swiss-born French architect Le Corbusier (1887–1965). It was developed as a visual bridge between two incompatible scales, the imperial and the metric system. It is based on the height of a man with his arm raised.


Kariéra.

Ve svých čtrnácti letech roce 1962 natočila první singl "Little Me / Pagan Love Song" a právě píseň "Little Me" a tehdy opravdu drobná postava jí vysloužily přezdívku Little Peggy March, kde March připomíná měsíc březen, kdy se narodila. Přezdívku Little Peggy March používala ještě v letech 1963 a 1964. Pak se již držela uměleckého jména Peggy March. V lednu 1963 natočila píseň "I Will Follow Him", což byla anglická coververze francouzské písně "Chariot", kterou rok před tím natočila Petula Clark. Tato píseň se pak stala v dubnu jedničkou na americké hitparádě. Finanční prospěch z tohoto úspěchu ale neměla. Protože byla nezletilá, spravoval její honoráře její tehdejší manažer Russell Smith a to tak, že jí v roce 1966 zůstalo 500 dolarů.  Do roku 1964 měla Peggy March celkem pět hitů, které se dostaly do Hot 100 v americké hitparádě. Od roku 1963 nahrávala také singly v italštině a od roku 1964 také v němčině. A byly to právě písně v němčině, kterými se prosadila v Evropě. V roce 1965 se zúčastnila písňového festivalu v Baden-Badenu, kde zvítězila s písní "Mit 17 hat man noch Träume". Její úspěchy v Německu zapřičinily, že se v roce 1969 přestěhovala do Mnichova, kde žila 12 let. V Německu se dvakrát (1969 a 1975) zúčastnila kvalifikačního předkola Velké ceny Eurovize a pokaždé se umístila na druhém místě. Podnikla také turné po tehdejší NDR a vystoupila na festivalu v Sopotech.

Osobní život.

Peggy March dokončila střední školu „Lansdale Catholic High School“ v roce 1966. 19. května 1968 se provdala za svého druhého manažera Arnolda „Arnie“ Harrise. Od roku 1969 žili spolu v Mnichově, kde se jim v roce 1974 narodila dcera Sande. Aby Sande mohla navštěvovat školu v Americe, přestěhovali se v roce 1981 do USA a od roku 1999 žili na Floridě. Peggy často zajíždí do Evropy vystupovat i natáčet a to i poté, co jí v roce 2013 zemřel manžel.

Peggy March (roz. "Margaret Annemarie Battavio", 8. března 1948 Lansdale, Pensylvánie) je americká zpěvačka pop music. Známou se stala v roce 1963 díky milionu prodaných desek s písní: "I Will Follow Him" (česky: "Budu ho následovat"). Ačkoli je někdy připomínána jako zpěvačka jediného úspěšného hitu, pokračovala ve své pěvecké kariéře v Evropě až do sedmdesátých let 20. století.

Peggy March (born Margaret Annemarie Battavio, March 8, 1948 in Lansdale, Pennsylvania) is an American pop singer. In the United States, she is primarily known for her 1963 million-selling song "I Will Follow Him". Although she is sometimes remembered as a one-hit wonder, she continued to have success in Europe well into the 1970s.


Tokijské metro (společnost).

Plným názvem Tokijské metro, akciová společnost (, "Tókjó Čikatecu Kabušiki-gaiša"), Tokijské metro je soukromá společnost vlastněná zčásti japonskou vládou, zčásti městským úřadem. Provozuje celkem 9 linek.

Tóei.

Linky Tóei spravuje Tokijský metropolitní úřad pro veřejnou dopravu (, "Tókjó-to kócú-kjoku"). Jsou celkem čtyři.  Kromě toho Tokijský metropolitní úřad pro veřejnou dopravu provozuje jedinou tokijskou tramvajovou linku Toden Arakawa (), městské autobusy a jednokolejku v zoologické zahradě v Uenu.

Systém přepravy cestujících.

Linky metra a Toei jsou odděleny, stejných tratí využívají výjimečně. Oproti tomu tratí Japonských drah využívají obě společnosti poměrně často. Vzniká tak kombinovaný provoz podzemních a nadzemních drah, tzv. „through-service“.  Pokud cestující vlastní předplacenou časovou jízdenku, může využívat bez příplatku služeb obou společností, v opačném případě je nutno koupit si novou jízdenku při přestupu, nebo předem jízdenku přestupní.  Jízdenky se zakupují před vstupem do přepravního prostoru v prodejních automatech, cena se stanovuje podle vzdálenosti, která cestujícího dělí od cílové stanice. Po označení jízdenky cestující vstoupí do přepravního prostoru a do té doby, dokud využívá stejné společnosti, se může do cílové stanice dopravit libovolným způsobem, v libovolném čase (max. 24 hodin). V případě, že z přestupního prostoru vystupuje dále, než určuje cena jízdenky, není turniketem puštěn a zbývající cena se musí doplatit v k tomu účelu určených automatech, nebo u zřízence.  Všeobecně jsou ceny japonské podzemní dopravy relativně vysoké, např. cena za ujetí vzdálenosti tří stanic se v průměru blíží 200 jenům. Na druhou stranu se vedení linek snaží vycházet vstříc cestujícím neovládajícím japonštinu, informace o příští stanici a přestupech jsou tak ve vlacích hlášeny japonsky i anglicky, jména stanic jsou psána nejen znaky, ale i hiraganou a latinkou, automaty na jízdenky mohou být přepnuty do angličtiny, apod.  Japonské metro je známé svou přesností, čistotou a častou frekvencí spojů, avšak chybí noční provoz, poslední vlaky vyráží kolem půlnoci a jezdit začínají kolem páté ráno.

Tokijské metro je vedle Japonských drah (Japan Railways Group neboli JR) nejdůležitějším a nejvyužívanějším dopravním systémem v Tokiu. Je provozováno dvěma subjekty, jedním je stejnojmenná soukromá společnost Tokijské metro (, "Tókjó metoro"), druhým pak městský úřad, který spravuje linky známe pod názvem Toei (, lit. „provozovaný metropolitním úřadem“).

The is a part of the extensive rapid transit system that consists of Tokyo Metro and the Toei Subway in the Greater Tokyo area of Japan. While the subway system itself is largely within the city center, the lines extend far out via extensive through services onto suburban railway lines.


Obsah.

Vzkazy.

Každý jednotlivec má možnost přispět svým vzkazem určeným budoucím obyvatelům planety Země. Zpráva může být zadána přímo na oficiálním webu projektu, nebo zaslána organizátorům e-mailem. Organizátoři také vyzvali všechny, aby získávali vzkazy od dětí, starších občanů či těch, kteří nemají potřebné vzdělání tak, aby každá kultura, etnikum či skupina lidí na Zemi byla zastoupena. Satelit má kapacitu nést až čtyřstránkový vzkaz od každého z více než 7 miliard obyvatel planety Země. Všechny obdržené vzkazy budou po vypuštění satelitu publikovány na internetu (bez jmen svých autorů).

Další obsah.

KEO ponese na palubě také diamant, který bude obsahovat kapku lidské krve, vzorky vzduchu, mořské vody a půdy. Na jedné z plošek diamantu bude zaznamenána DNA lidského genomu. Mimo to ponese satelit také astronomické hodiny, které budou ukazovat rotační frekvence několika pulsarů, dále pak ponese fotografie lidí všech kultur žijících na Zemi a tzv. „Současnou Alexandrijskou knihovnu“ – encyklopedický souhrn současného lidského vědění.

Technické podrobnosti.

Vzkazy a encyklopedie znalostí budou uloženy ve skleněných, radiaci odolných DVD. Symbolické návody v několika různých formátech budou zobrazovat soubor instrukcí k sestavení DVD přehrávače, který za 50 000 let nemusí existovat ani jako artefakt.  Tělo samotného satelitu bude mít přibližný tvar hladké koule o průměru 80 centimetrů s mapou Země na svém povrchu, obklopené vrstvou hliníku, vrstvou tepelné ochrany a několika dalšími vrstvami titanu a dalších těžkých kovů vyplněných vakuem. To by mělo zajistit odolnost proti kosmickému záření, při vstupu do atmosféry, srážkám s drobným kosmickým smetím atd. Až dojde ke vstupu satelitu do pozemské atmosféry, termální vrstva vytvoří umělou polární záři a tím upozorní případné pozorovatele, neboť neponese žádný aktivní komunikační (ani pohonný) systém. Naplánovaná oběžná dráha se vzdáleností 1800 kilometrů nad povrchem je navržena tak, aby se sonda vrátila zpět za zhruba 500 století, tedy za stejně dlouhý čas, jako uplynul od vytvoření prvních lidských jeskynních maleb.

Historie projektu.

Projekt KEO byl navržen v roce 1994 francouzským vědcem a umělcem Jean-Marc Philippem, průkopníkem v oblasti kosmického umění, který zemřel v listopadu 2008.. Vzkazy začaly být shromažďovány se záměrem vypustit sondu v roce 2001. Studie technické proveditelnosti a další různá zdržení způsobily několikanásobné odklady startu až na období 2010 až 2011, za předpokladu dostupnosti rakety Ariane 5, kterou přislíbila ESA. Start byl opět odložen na rok 2013.

Podobné projekty.

Několik dalších kosmických sond, které byly v minulosti vyslány do vesmíru, obsahují časové schránky určené obyvatelům Země budoucnosti nebo i mimozemským civilizacím. Satelit LAGEOS, který vstoupí zpět do atmosféry Země za 8,4 milionů let, nese na své palubě plaketu ukazující konfiguraci pozemských kontinentů v minulosti, současnosti i budoucnosti podle současných znalostí. Sondy Pioneer 10 a Pioneer 11 obě obsahují zlatou plaketu nesoucí základní informace o lidské civilizaci ve formě nákresů. Pravděpodobně nejznámější je zlatá deska Voyageru, kterou na palubě nesou sondy Voyager 1 a Voyager 2 a která obsahuje zvuky a obrazy ze Země spolu se symbolickými instrukcemi pro přehrání záznamu a umístěním planety Země.

Satelit KEO je plánovaná satelitní časová kapsle, která měla být původně vyslána do vesmíru v roce 2001 aby uchovala vzkazy obyvatel planety Země svým potomkům v budoucnosti vzdálené 50 000 let. Datum vyslání bylo několikrát odsunuto – nejdříve na rok 2003, 2006 a posléze 2007 až 2008, 2010 až 2011 2012, 2014, 2015, 2017. V únoru 2020 webové stránky KEO stále uváděly předpokládané vypuštění na rok 2019. Projekt získal podporu Evropské kosmické agentury a organizace UNESCO. Časová kapsle byla pojmenována podle tří nejběžnějších hlásek lidské řeči – /k/, /e/ a /o/.

KEO is the name of a proposed space time capsule which was to have been launched in 2003 carrying messages from the citizens of present Earth to humanity 50,000 years from now, when it would re-enter Earth's atmosphere. It was later delayed to 2006, then to 2007/2008, 2010/2011, 2012, 2013, 2015, followed by 2015/2016. Currently the KEO website cites 2019 as its launch, however, no actual date is set and information about its launch is vague.


Název.

Tvar vlastního jména Slaný je podle příruček spisovné češtiny mužský, tedy "ten (náš) Slaný". Z historických zmínek i ze současného písemného i mluveného úzu však plyne proměnlivost mluvnického rodu. Hájek z Libočan uvádí název s mužskou koncovkou "Slanej" a původ v pomístním jménu "Slanej vrch". Tvar středního rodu "Slané" zase zmiňuje ve svém zpracování středověkých letopisů Pulkavy z Radenína a Beneše z Hořovic Palacký: "město Slané obleženo jest..." Sedláček ve svém místopisném slovníku zdůrazňuje tvar "Slaný". V místní mluvě je však téměř vždy shoda ve středním rodě, tedy "to (naše) Slaný, moje rodný Slaný mělo, Slaný vyhrálo" apod. Z toho plyne i občasný úzus hyperkorektního tvaru "Slané".

Současnost.

Slaný je jako obec s rozšířenou působností přirozeným centrem obvodu Slánska a přilehlého Velvarska. Ve Slaném je celkem 5 mateřských škol, 3 základní a 1 speciální, osmileté gymnázium Václava Beneše Třebízského, obchodní akademie a odborné učiliště strojírenské, nachází se zde i základní umělecká škola. Město Slaný zřizuje Vlastivědné muzeum, nemocnici, polikliniku, městské kino, divadlo s několika soubory, množství sportovních zařízení a spolků, plovárnu aj. V roce 2010 zde byl založen Pivovar Antoš, který navázal na starobylou tradici vaření piva ve Slaném. V minulosti se zde nacházely i strojírny, doly, kasárna nebo lázně. Jako oblíbená relaxační zóna slouží ve městě okolí Červeného rybníka a městský lesopark nacházející se v blízkosti 1. základní školy.

Historie.

Na území města Slaného a na Slánské hoře jsou četnými vykopávkami doložena různá osídlení ve starší i mladší době kamenné.

Středověk.

Podle kroniky Václava Hájka z Libočan, jejíž historickou věrohodnost je třeba brát s rezervou, bylo město Slaný založeno roku 750 knížetem Nezamyslem. Již toto bájné vyprávění renesančního pisatele, však ukazuje na starobylost, která tomuto města byla v průběhu staletí dávána.  Trhová osada Slaný vznikla u brodu v období raného středověku, nejspíše již v 11. století, při důležité obchodní stezce vedoucí z Prahy do Saska, kterou zde protínají další vnitrozemské cesty. Přestože nepatřila mezi významná zeměpanská hradiště, nacházely se zde některé lokální knížecí úřady, mj. soudní instance. V průběhu 12. století zde vzniká expozitura benediktinského kláštera v Ostrově u Davle, který v okolí získává majetek nejspíše přímo od panovníka. Mniši zde zakládají také nový kostel zasvěcený sv. Gothardovi, jehož úctu ostrovský klášter šířil. Nejspíše ještě do konce 12. století nebo nedlouho poté zde vyrostla románská trojlodní bazilika, předchůdce dnešního farního kostela. Majetkové državy několika zejména církevních institucí na území významné osady a v jejím blízkém okolí byly také důvodem, proč se panovníkovi nepodařilo povýšit ji na město dříve. Základním předpokladem tohoto kroku totiž bylo majetkové scelení lokačního území a vytvoření majetkového zázemí v okolí.  Přesné datum vysazení nového královského města dle magdeburského práva není známo. Stalo se tak mezi roky 1295–1305; roku 1295 ještě královským městem nebylo, ale povýšení udělil král Václav II., který zemřel v roce 1305. Nedlouho po založení bylo nové město opevněno. V roce 1348 zasáhlo město zemětřesení. Po roce 1358, kdy byla králem Karlem IV. nařízeno založení vinic v Praze a posléze v královských městech, došlo k rozšíření vinohradů ve Slaném. Rozkládaly se na stráních Slánské hory či na úbočí Hájů. V tomto období byl založen v Ovčárech kostel sv. Václava, jenž je patronem vinařů a rybníkářů. V roce 1371 jej zasáhl ničivý požár, bezprostředně po něm začíná obnova města včetně novostavby farního gotického kostela sv. Gotharda.  Krátce po vypuknutí husitských bouří roku 1419 opustili město ostrovští benediktini, kteří se do něj již nikdy nevrátili, a do města přišli reformní kněží strany podobojí. Slaný dokonce patřil mezi tzv. šest vyvolených husitských měst, která měla být spasena při nadcházejícím konci světa očekávaném radikálními kazateli. V květnu 1420 došlo ke zvratu, kdy město obsadila Zikmundova vojska a navštívil ho dokonce sám panovník, který zakročil proti příznivcům husitství. V březnu 1421 však otevřeli měšťané brány opět husitskému vojsku a stali se součástí pražského městského svazu. V něm zůstali až do dobytí a vyplenění města vojskem radikálnějšího táborského svazu pod vedením Jana Roháče z Dubé v dubnu 1425, jehož součástí se potom stali na dalších deset let. Po porážce táboritů v bitvě u Lipan roku 1434 se město poddalo vládě panské jednoty a roku 1436 přijalo Zikmunda za krále. Slaný nadále patřil k umírněnému utrakvistickému proudu, roku 1452 podpořil volbu Jiřího z Poděbrad zemským správcem. Král Jiří z Poděbrad pak městu věnoval mnoho výsad.

Novověk.

Nekatolické město se účastnilo povstání proti panovníkovi roku 1618, kdy zde pobývala rodina vzdorokrále Fridricha Falckého a také roku 1648. Po porážce stavovského odboje nastává zásadní zlom v dějinách města, které se z hrdého královského a krajského města stává městem poddanským, neboť je panovníkem prodáno Martinicům sídlícím v nedalekém Smečně. Za třicetileté války pak bylo město poškozeno pobytem válčících armád.  Vlastník reprezentovaný Bernardem Ignácem z Martinic se ve městě choval pragmaticky, práva měšťanů byla omezena ve prospěch jeho panství. Na druhou stranu tato významná osobnost své doby vtiskla Slanému barokní ráz. Roku 1655 založil při renesančním hřbitovním kostele Nejsvětější Trojice za hradbami města františkánský klášter a uprostřed kostela nechal vystavět jako jeho srdce loretánskou kapli. Přímo na hlavním náměstí založil roku 1658 piaristickou kolej, která zajišťovala vzdělání na úrovni středního školství a pro vrchnostenskou správu panství vystavěl budovu čp. 1 zvanou "Martinický dvůr". Roku 1662 dal vztyčit na Slánské hoře tři kříže na znamení Kalvárie a roku 1665 nechal na dalším tehdy holém pahorku směrem ke Smečnu vystavět kapli Božího hrobu, nejstarší v Čechách.  Až do roku 1960 bylo město Slaný sídlem vlastního okresu, v uvedeném roce však bylo včleněno do okresu Kladno. V roce 1992 se historické jádro města stalo městskou památkovou zónou.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V městě Slaný "(9731 obyvatel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody (výběr): Ve vsi Dolín "(přísl. Želevčice, 761 obyvatel, samostatná ves se později stala součástí Slaného)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: cihelna, holič, 4 hostince, konsum Včela, kovář, lom, 2 půjčovny mlátiček, pekař, 3 řezníci, 3 obchody se smíšeným zbožím, stavitel, 2 trafiky, velkostatek Rubeš.  V obci Kvíc "(přísl. Kvíček, 1227 obyvatel, samostatná ves se později stala součástí Slaného)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: autodílna, 2 výrobny cementového zboží, 3 cihelny, holič, 5 hostinců, kovář, konsum Spořilov, kovář, krejčí, 2 mlýny, obuvník, 5 obchodů s lahvovým pivem, pojišťovací jednatelství, přádelna bavlny, 8 rolníků, řezník, 7 obchodů se smíšeným zbožím, 3 trafiky, továrna na velocipedy, 2 zámečníci.  Ve vsi Netovice "(160 obyvatel, samostatná ves se později stala součástí Slaného)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: hostinec, 4 rolníci, obchod se smíšeným zbožím, trafika.  Ve vsi Trpoměchy "(194 obyvatel, samostatná ves se později stala součástí Slaného)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: družstvo pro rozvod elektrické energie v Trpoměchách, hostinec, 2 rolníci, trafika, velkostatek Baňka.

Obyvatelstvo.

Podle sčítání 1921 zde žilo v 795 domech 9 124 obyvatel, z nichž bylo 4 655 žen. 9 000 obyvatel se hlásilo k československé národnosti, 56 k německé a 7 k židovské. Žilo zde 5 366 římských katolíků, 134 evangelíků, 339 příslušníků Církve československé husitské a 111 židů. Podle sčítání 1930 zde žilo v 1 140 domech 9 739 obyvatel. 9 564 obyvatel se hlásilo k československé národnosti a 103 k německé. Žilo zde 5 206 římských katolíků, 341 evangelíků, 1 771 příslušníků Církve československé husitské a 85 židů.

Židovská komunita.

Lze předpokládat, že židovští kupci a obchodníci Slaný navštěvovali během výročních trhů a přicházeli sem po obchodních stezkách již v raném středověku, tedy ihned po vzniku města od 11. století, podobně jako jinde v Českém království. Někteří se zde v průběhu raného středověku usadili snad natrvalo. Nejstarší zpráva o židovském osídlení Slaného však pochází až z první poloviny 14. století, kdy je zmiňován „Žid slánský“ jakožto majitel domu ve Valentinské ulici na Starém městě pražském. Roku 1444 prodal Žid Izák svůj dům ve Slaném mísnímu smolařovi Martinovi, o dva roky později, roku 1446 prodává tentýž Izák další svůj dům jinému místnímu obyvateli, soukeníkovi Jankovi. Z téhož roku pochází i doklad o dalším prodeji nemovitosti, kdy „Žid Josef prodal dům měšťanu Petru Sulkovi“.  Slánští měšťané se ale proti pobytu Židů ve městě opakovaně bouřili, protože židovští obchodníci pro ně představovali konkurenci, a tak roku 1458 získali od krále Jiříka z Poděbrad majestát, jenž stanovil, že žádný Žid nesmí strávit ve městě déle než jednu noc a při vstupu do města musí zaplatit poplatek 1 groš. Na dnes již zbořené gotické městské Pražské bráně (zbořeno 1841) byla údajně plastika či vyobrazení Žida držícího minci.  „"Přišel-li cizí Žid do Slaného, musil zaplatiti poplatek ve bráně, a po vyřízení svých záležitostí neodkladně opustiti město. Přenocovati mohl v blízkých Lidicích, kde chaloupka, nazývaná Židovna, dosud připomná dobu tu,“" píše v dosud nepřekonaném předválečném sborníku Hugo Golda "Die Juden und Judengemeinden Böhmens in Vergangenheit und Gegenwart" z roku 1934, v kapitole věnované Slanému a okolí, místní činovník slánské židovské náboženské obce, pan Richard Fanta.  Z 16. století pocházejí zprávy o tom, že Židé nesměli ve městě už ani přenocovat. Koncem 16. století si místní cech kožešníků a krejčích vymohl dokonce povolení bránit Židům v obchodovaní s těmito komoditami na území města. Nicméně zákazy a omezení nebyla vždy stoprocentně dodržována. Příkladem může být např. Liborem Dobnerem dokládaný pobyt židovského dryáčníka (mastičkáře) Šalomouna Rennera k roku 1603, či pobyt židovského lékaře Abraháma ve Slaném v roce 1607, jenž léčil chromého syna místního měšťana Adama Jiráska. Tento Abrahám byl osvobozen od placení všech cel v Pražské bráně. K roku 1793 je v seznamu familiantů uveden ve Slaném usedlý Žid Izák Steiner s manželkou Marií a synem, jenž se živil prodejem masa a pálenky. Dle stabilního katastru je roce 1840 dům čp. 456 vlastněn Jákobem Freundem.  Židé se natrvalo a bez omezení směli v královském městě Slaný usazovat až po revolučním roce 1848. Již roku 1861 je založen náboženský spolek ("Israelitische Cultusverein Schlan"), později přeměněn na plnoprávnou židovskou náboženskou obec ("Israelitische Cultusgemeinde Schlan"). 8. února je započato se stavbou synagogy, která je slavnostně otevřen již o necelý rok později, roku 1865. Nachází se zhruba 100 metrů severovýchodně od Masarykova náměstí ve Fričově ulici. Vystavěna byla podle projektu slánského architekta Františka Štěcha v maurském slohu s novorománskými prvky a nahradila tak již nevyhovující předchozí modlitebnu israelitské náboženské obce v hostinci „U Templu“ v Kynského ulici.  V květnu 1864 získala židovská obec povolení ke stavbě a již v roce 1865 byla budova zprovozněna. Jedná se o dvoupatrovou budovu orientovanou v ose východ-západ, vyhotovenou v tehdy módním tzv. maurském slohu. Střecha je sedlová, východní štít členěn dvěma okenními osami, mezi kterými byl aron ha-kodeš, nad ním jedno kruhové okno, ve štítě dvě malá okna. Vstup jen ze západní strany, portál zdobený sloupky, nade dveřmi dochováno desatero, nad ním velké kruhové okno ve štítě a dvě malá okna. Dřevěná ženská galerie byla přistavěna roku 1895 v poschodí při západní a severní straně, přístupna byla schodištěm ze sousední židovské školy přistavěné k severní straně synagogy. Jižní stěna synagogy je členěna čtyřmi okenními osami.  V synagoze působil mj. rabín Filip Bondy, proponent českožidovského hnutí a pozdější rabín českožidovského vlasteneckého spolku Or Tomid se sídlem v Praze, jenž jako jeden z prvních v Českém království zavedl užívání češtiny během židovských bohoslužeb.  Obřady se v synagoze konaly až do druhé světové války, kdy začalo docházet k represím vůči židovským obyvatelům města. V roce 1942 proběhl svoz zabavených liturgických předmětů (svitky Tóry, modlitební knihy, textilie aj.) do válečného Ústředního židovského muzea v Praze. Od roku 1958 je synagoga zapsána v seznamu kulturních památek, v roce 1961 přešla do majetku státu, v roce 1965 sloužila jako skladiště, později zde byly zřízeny bytové jednotky. Od roku 1974 sloužila budova jako pobočka Státního okresního archivu Kladno. V roce 2017 zde funguje služebna Policie České republiky. Modlitební sál je dnes rozdělen na dvě podlaží a dále členěn přepážkami na jednotlivé místnosti. Z původní výzdoby modlitebního sálu je dochován jen modře malovaný klenutý strop s plastickými hvězdičkami. Budova bývalé židovské školy (čp. 150), stavebně související se synagogou, byla přestavěna k obytným účelům a je v současné době samostatný rodinný dům.  Vybavení synagogy se nedochovalo, ve sbírkách Židovského muzea v Praze se nachází několik desítek kultovních předmětů ze Slaného a okolí. V USA se nachází pravděpodobně pět (možná více) slánských Tór, které byly po druhé světové válce odprodány Ministerstvem kultury ze sbírek Židovského muzea soukromému sběrateli – a to i přes protesty tehdejší židovské obce v Praze. Tóry jsou v užívání reformních židovských obcí např. ve městě Savannah v Georgii, v New Jersey či v Prescottu v Arizoně. Tyto židovské obce mají povědomí o původu svých Tór a pravidelně na dnes již neexistující slánskou židovskou obec pořádají vzpomínkové akce během svátků a nejrůznějších výročí.  V dubnu 2017 konal MěÚ Slaný ve spolupráci s izraelským velvyslanectvím, Českou unií židovské mládeže a dalšími partnery "Dny izraelské kultury ve Slaném", jejichž součástí byla i půldenní prohlídka židovských památek města Slaný (patrně vůbec první v historii), včetně identifikace lokalit k plánovanému umístění Stolpersteine. Akce vzbudila ohromný zájem a navštívily ji desítky účastníků.

Doprava.

Dopravní síť.

Okolo města vede ve směru jihovýchod - severozápad silnice I/7 Praha - Chomutov. Městem prochází ve směru východ - západ silnice I/16 v úseku Řevničov - Slaný - Mělník. Městem prochází ve směru sever - jih silnice II/118 Budyně nad Ohří - Zlonice - Slaný - Kladno - Beroun. Z města vychází na jihozápad silnice II/236 Slaný - Smečno - Lány - Křivoklát.  Město Slaný leží na železniční trati 110 z Kralup nad Vltavou do Loun. Jedná se o jednokolejnou celostátní trať, doprava byla v úseku Podlešín - Louny zahájena v roce 1873. Na území obce leží mezilehlá železniční stanice "Slaný" a mezilehlá železniční zastávka "Slaný-předměstí". V minulosti ze stanice "Slaný" vedla i železniční trať do stanice "Smečno-Šternberk". Zrušená železniční trať byla jednokolejná lokální trať původně postavená jako vlečka roku 1904. Nákladní doprava byla provozována od roku 1908 do roku 1925. Trať byla zrušena roku 1932.  U slaného se nachází také malé vnitrostátní letiště sloužící především pro rekreační lety. Je provozováno aeroklubem Slaný.

Veřejná doprava 2011.

Po trati 110 jezdil pár spěšných vlaků z Prahy. Do stanice Slaný ve směru od Kralup nad Vltavou v pracovních dnech jezdilo 15 párů osobních vlaků, o víkendu 11 párů osobních vlaků. V úseku ze Slaného směrem na Louny v pracovních dnech jezdilo 10 párů osobních vlaků, o víkendu 8 párů osobních vlaků.  Příměstské autobusové linky vedly např. do těchto cílů: Kladno, Klobuky, Litoměřice, Mladá Boleslav, Nové Strašecí, Praha, Řevničov, Smečno, Velvary, Vraný, Zlonice, Žatec. Dálkové autobusové linky vedly do těchto cílů: Bílina, Chomutov, Jáchymov, Jičín, Jihlava, Karlovy Vary, Litvínov, Louny, Most, Ostrov, Praha, Špindlerův Mlýn, Vrchlabí.

Veřejná doprava 2016.

Po trati 110 jezdí v pracovní dny ráno spěšný vlak od Loun do Prahy, zpět se vrací odpoledne. V soboty a státem uznané svátky jede ráno spěšný vlak od Prahy do Mostu, zpět se vrací kvečeru. O víkendech turistické sezóny jezdí po trati 121 z Prahy osobní vlaky "Cyklohráček", jejichž primárním cílem je však jízda turistů z Prahy na Okoř. Poslední sobotu v měsíci pokračují do Zlonic. Jako spojení s Prahou jsou díky dlouhé jízdní době dané profilem trati a četným zastávkám víceméně nepoužitelné.

Doprava v roce 2019.

Dne 24.8.2019 došlo ve Slaném k významné události v dopravě. Slánsko bylo zaintegrováno do Pražské Integrované Dopravy. Integrace přinesla zánik linek 226001 & 226002 které byly nahrazeny linka 609, 388, 592

Kultura.

V městě od roku 1885 působí Vlastivědné muzeum, které sídlí v bývalé piaristické koleji na Masarykově náměstí.  Ve stejné budově má sídlo také Knihovna Václava Štecha založená v roce 1897 Václavem Štechem, který v té době byl učitelem ve Slaném, později redaktorem, spisovatelem, dramaturgem a ředitelem Městského divadla na Královských Vinohradech, dnešního Divadla na Vinohradech. V roce 1903 byla zřízena veřejná čítárna, v roce 1949 oddělení pro dětské čtenáře. V letech 1950 - 1960 plnila knihovna funkci knihovny okresní. V roce 1988 prošla knihovna velkou rekonstrukcí. V roce 1990 byla otevřena pobočka knihovny, v roce 1996 získala knihovna první počítač. 100. výročí svého založení v roce 1997 oslavila knihovna otevřením studovny, čítárny, přednáškové místnosti a zavedením internetu pro veřejnost. Od roku 2001 má knihovna automatizovaný výpůjční systém, ve stejném roce bylo v knihovně otevřeno Informační centrum města (do roku 2004). Od 1.1.2014 je knihovna organizační složkou Městského úřadu Slaný společně s Informačním centrem. Knihovna v roce 2016 zvítězila v soutěži Biblioweb nejlepším webem knihovny v obcích do 30 tisíc obyvatel. Pro své uživatele a obyvatele města připravuje knihovna mnoho různých řadu projektů, např. Příměstské tábory v knihovně, (Ne)obyčejné prázdniny s knihovnou, Živá knihovna.

Sport.

Na západním okraji Slaného se nachází sportovní areál zahrnující zimní stadion pro 3200 lidí, atletický a fotbalový stadion, aquapark a tělocvičnu. Mezi zdejší týmy patří fotbalový SK Slaný, hokejový HC Lev Slaný, krasobruslařský oddíl KK Slaný, futsalový RSC Čechie Slaný a ŠSK Slaný Atletika. Na jižní straně města je plochodrážní stadion. Několikrát se zde konalo Mistrovství České republiky v boulderingu, v roce 2015 mistrovství ČR v cyklokrosu.

Zajímavosti.

Symbol Slaného – slaný pramen.

Založení města Slaný u slaného pramene uvedl Václav Hájek z Libočan. Že si slaný pramen nevymyslel, dokládá nález podzemního slaného jezera během geologických průzkumů. Obsahuje 3 % soli, přičemž mořská voda má 3,5 % soli. Cisterciácký kněz v Plasích, Mauritius Vogt, zaznamenal v roce 1729 v rukopisu "Bohemia et Moravia subterranea", že se roku 1511 během velkého zemětřesení všechny slané prameny ztratily či odstěhovaly pod zem.  Pod Slanou horou slaný pramen skutečně existoval, ale postupně se zmenšoval jeho obsah soli. Údajně ještě v 18. století byla jeho voda používána na polévku nebo zadělávání těsta místo droždí – Ca(HCO) (hydrouhličitan vápenatý) obsahoval CO potřebný ke kynutí těsta podobně jako jedlá soda. Počátkem 19. století měla voda 0,1 % soli, v roce 1934 obsah soli klesl jen na 0,025 %, ale zvýšil se podíl uhličitanu vápenatého.  Slaný pramen, který již dnes (2018) neobsahuje sůl, ale je minerálním zřídlem, vyvěrá v Nezamyslově ulici. Lokalita se měla renovovat v roce 2018.

Město Slaný (něm. "Schlan") je někdejší královské město v okrese Kladno asi 29 km severozápadně od Prahy. Žije zde obyvatel v 1 927 domech, hustota zalidnění je zde 499 obyv./km2. Pod obec spadá celkem 10 částí: Slaný, Blahotice, Dolín, Kvíc, Kvíček, Lotouš, Netovice, Otruby, Trpoměchy a Želevčice.

The Royal town of Slaný (; ) is a town in the Central Bohemian Region of the Czech Republic, located about 25 km northwest of Prague. The town is part of the Prague metropolitan area.


Popis.

Jedná se o stálý zvuk nízké frekvence, častokrát popisovaný jako běh dieselového motoru v dáli, nebo něco podobného hlubokému zvuku, jež se nepodobá ničemu známému z okolí (například domácí spotřebiče, veřejná doprava, atd.). Existují webové stránky se záznamem popisovaného jevu.  Mnoho jeho pozorovatelů popisuje různé vlastnosti. Někteří slyší pouze hučení, někteří dokonce pozorují uvnitř budov narůst na intenzitě. Někteří také hučení vnímají skrze své tělo. Někteří tvrdí, že ušní ucpávky nepomáhají. Pro ty, kteří hučení slyší, je hučení velmi výrazné a jsou s ním spojeny ve Spojeném království nejméně tři sebevraždy.  Studie Taoského hučení udává, že alespoň 2 % dotčených mohou hučení slyšet; každý pozorovatel dokonce na jiné frekvenci mezi 32 Hz a 80 Hz s modulací od 0,5 do 2 Hz. Podobné výsledky jsou zaznamenány v dřívější anglické studii. Pozorovatelé popisují, že hučení je vázané k místu a proto není z dáli slyšitelné. Jeden pozorovatel zaznamenal, že rozsah Taoského hučení je pro něj slyšitelné do vzdálenosti 48 km. Poměr pohlaví pozorovatelů je téměř stejný. Nejvyšší počet pozorovatelů je středního věku, a věk lze považovat za faktor, který ovlivňuje pravděpodobnost, že jedinec hučení uslyší.  V roce 2006 Tom Moir, z univerzity Massey, Aucland, Nový Zéland, pořídil několik nahrávek a věří, že se jedná o Aucklandské hučení. Jeho předchozí výzkum využíval simulované zvuky indikující, že hučení bylo asi ve frekvenci 56 Hz. Taoské hučení bylo mezi 32 a 80 Hz.  Skeptici nevěří, že se jedná o existující zvuk. V roce 2009, vedoucí v Addenbrookeho nemocnici v Cambridge, David Baguley, prohlásil, že asi jedna třetina problémů s hlukem je založena na fyzické podstatě, ostatní z pozorované skupiny se pouze příliš dychtivě soustředí na neškodné zvuky pozadí. Jeho současný výzkum se zabývá použitím psychologie a relaxačních technik pro minimalizaci utrpení a zmírnění nebo úplné odstranění popisovaného jevu.  Geoff Leventhall, expert v oblasti zvuku a vibrací, předpokládá, že může být při řešení problému nápomocná kognitivně behaviorální terapie. "Je otázkou, zdali je hučení znepokojující nebo relaxační. Kognitivně behaviorální terapie pomáhá lidem změnit postoj k hučení.

Historie.

Dříve tomuto jevu nebyla věnována výrazná pozornost. Byly publikovány pouze užitečné články ve vědecké literatuře: Leventhall, 2004, 2003; Cowan, 2003; Mullins & Kelly, 1998, 1995; Broner, 1978; Vasudevan & Gordon, 1977. Hučení bylo celosvětově ohlašováno.

Možná vysvětlení.

Mechanické zdroje.

Obvyklý pozorovatel popisuje hučení jako běh dieselového motoru. U většiny hlášených hučení nebyl vysledován mechanický zdroj.  V případě Kokomo, Indiana, město s těžkým průmyslem, byly vysledovány dva zdroje. Prvním zdrojem byla na frekvenci 36 Hz běžící chladicí věž místní výrobny odlitků společnosti DaimlerChrysler a druhým vzduchový kompresor běžící na frekvenci 10 Hz výrobní společnosti Haynes. I přes to, že byla zařízení ošetřena, bylo hučení stále pozorováno.  Další dvě hučení byla spojena s mechanickým zdrojem. U hučení pozorovaného v západním Seatlu byl jako jeho zdroj označena vakuová pumpa společnosti CalPortland na vyčerpávání lodního nákladu. Poté, co byla pumpa nahrazena tišším zařízením hlášení o hučení ustala. Podobné hučení zaznamenané ve Wellingtonu bylo způsobeno dieselovým generátorem na lodi. Stejně tak 35 Hz hučení ve Windsoru v Ontariu mělo původ ve výrobně oceli v industriální zóně na Zug Islands blízko Detroitu.

Tinnitus.

Stížnosti na hučení je u některých pacientů lékaři přisuzováno rušivým projevům sluchového aparátu lidského těla. Rušivé projevy jsou vytvářeny uvnitř sluchového aparátu nebo nervového systému bez vnějších příčin. Nicméně teorie, že hučení je způsobeno sluchovým aparátem samotným nezapadá do výpovědí svědků o pozorování hučení jen na určitých místech.  Zatímco hučení je sváděno na projevy sluchového aparátu na nízkých frekvencích, jako je hučení způsobené průchodem krve, někteří pozorovatelé tvrdí, že se nejedná o interní záležitost, neboť hučení má silnější projev uvnitř jejich domu. Nicméně jiní tvrdí, že jeho intenzita je stejná uvnitř jako venku. Někteří lidé pozorují hučení pouze doma, zatímco ostatní kdekoliv. Někteří jedinci při pokusu o odhlučnění (například dvojité sklo), které obvykle slouží jako ochrana před venkovními ruchy, učinnili hučení ještě více slyšitelné.

Spontánní otoakustické emise.

Lidský sluchový systém sám o sobě vytváří zvuky – otoakustické emise (OAE). Rozdílné studie ukazují, že 38 – 60 % dospělých s normální funkcí sluchového aparátu tyto otoakustické emise mají, ale nezajímají se o ně. Lidé, kteří tyto zvuky slyší je obvykle popisují jako slabé brzučení nebo zvonění, zejména když jsou v prostředí úplného ticha.  Výzkumníci, kteří se zabývají Taoským hučením považují otoakustické emise jako možné vysvětlení i za pravděpodobný důvod.

Ryby.

Jedno z možných příčin hučení v západním Seatlu bylo přisuzováno Žabohlavci. Jiné hučení v Sausalito v Kalifornii a také na západním pobřeží Spojených států bylo označeno jako hučení Žabohlavce, který volá svůj protějšek. Nicméně v tomto případě hučení rezonující skrze trup hausbótu bylo slyšitelné jen pro jeho obyvatele. Případ Západního Seattlu výzkumníci Univerzity ve Washingtonu zjistili, že možný zdroj hučení přenesený skrze tanker nebo trup lodi je možné přenést daleko, ale ne dostatečně daleko, aby to vysvětlovalo pozorované hučení. Skotská asociace Marine Science sdělila hypotézu, že noční hučení pozorované v Hythe, Hampshire ve Spojeném království by mohlo být produkováno podobnou příčinou. Toto vysvětlení však není možné považovat za rozumné, protože tento druh ryby se v těchto pobřežních vodách ve Spojeném království nenachází. I přes to, že zdroj v únoru roku 2014 nebyl nalezen, nyní je hučení dokumentováno.

Zájem médií.

Taoské hučení bylo zveřejněno v TV show nazvané Nevyřešené záhady ("Unsolved Mysteries") v LiveScience jako deset nejvýznamnějších jevů", kde tento jev se umístil na desátém místě.

Jako hukot nebo hučení () je označován fenomén, nebo několik fenoménů, jež je lidmi pozorován na mnoha místech na zemi jako stálý a vtíravý zvuk nízké frekvence, hučení nebo dunění. Toto hučení nejsou všichni lidé schopni slyšet. Tento pozorovaný zvuk je někdy spojen zejména s názvem místa kde byl zveřejněn, například Bristolské hučení (anglicky "Bristol Hum") nebo Taoské hučení (anglicky "Taos Hum").

The Hum is a name often given to widespread reports of a persistent and invasive low-frequency humming, rumbling, or droning noise not audible to all people. Hums have been widely reported by national media in the UK and the United States, and sometimes named according to the locality where the problem has been particularly publicized: e.g., the "Bristol Hum", the "Taos Hum" and the "Windsor Hum."


Historie.

Hydroxylamin poprvé připravil (v podobě hydrochloridu) německý chemik Wilhelm Clemens Lossen reakcí cínu s kyselinou chlorovodíkovou za přítomnosti dusičnanu ethylnatého. V čisté podobě jej poprvé připravil roku 1891 nizozemský chemik Lobry de Bruyn a Francouz Léon Maurice Crismer.

Deriváty.

Pokud je substituován vodík hydroxylové skupiny, vznikají "O"-hydroxylaminové deriváty, při substituci vodíku aminoskupiny jde o "N"-hydroxylaminy. Podobně jako u obyčejných aminů, i zde existují primární, sekundární a terciární hydroxylaminy.  Ke sloučeninám s hydroxylaminovou skupinou patří například "N-terc-"butylhydroxylamin a "N,O-"dimethylhydroxylamin.

Výroba.

NHOH se vyrábí několika různými způsoby. Nejčastější je Raschigův proces, kde je dusitan amonný ve vodném roztoku redukován oxidem siřičitým za vzniku hydroxylamido-N,N-disulfonátového aniontu:  NHNO + 2 SO + NH + HO → 2 NH + N(OH)(OSO).  Aniont se následně hydrolyzuje, přitom se vytváří (NHOH)SO:  N(OH)(OSO) + HO → NH(OH)(OSO) + HSO.  Pevný hydroxylamin se získá reakcí s kapalným amoniakem, síran amonný, vedlejší produkt této reakce, se odstraní filtrací a amoniak se odpaří.

Reakce.

Hydroxylamin reaguje s elektrofily, například s alkylačními činidly: R-X + NHOH → R-ONH + HX R-X + NHOH → R-NHOH + HX.  Reakcí s aldehydy a ketony vznikají oximy: RC=O + NHOH∙HCl, NaOH → RC=NOH + NaCl + HO

Použití.

Hydroxylamin a jeho soli se používají jako redukční činidla v mnoha organických a anorganických reakcích. Také mohou fungovat jako antioxidanty mastných kyselin.  Při syntéze polyamidu 6 se cyklohexanon nejprve převádí na oxim, z něhož Beckmannovým přesmykem za přítomnosti kyseliny sírové vznikne kaprolaktam. Hydroxylamoniumnitrát, dusičnan hydroxylaminu, byl zkoumán jako pohonná hmota pro rakety, jak ve vodném roztoku, tak jako pevná látka.

Bezpečnost.

Hydroxylamin může při zahřívání vybouchnout. Rychlost rozkladu 50% roztoku NHOH urychlují železnaté a železité soli. Hydroxylamin a jeho deriváty jsou mnohem bezpečnější ve formě solí.  Tato látka dráždí kůži, dýchací cesty a oči. Může být vstřebána kůží, je škodlivá při polknutí a pravděpodobně jde o mutagen.

Hydroxylamin je chemická sloučenina obsahující aminovou a hydroxylovou funkční skupinu. Jedná se o bílou nestabilní hygroskopickou krystalickou látku. Nejčastěji se používá ve vodném roztoku. Používá se k výrobě oximů a také je meziproduktem nitrifikace.

Hydroxylamine is an inorganic compound with the formula NHOH. The pure material is a white, unstable crystalline, hygroscopic compound. However, hydroxylamine is almost always provided and used as an aqueous solution. It is used to prepare oximes, an important functional group. It is also an intermediate in biological nitrification. In biological nitrification, the oxidation of NH to hydroxylamine is mediated by the enzyme ammonia monooxygenase (AMO). Hydroxylamine oxidoreductase (HAO) further oxidizes hydroxylamine to nitrite.


Charakteristika.

LVM je jen jedním z mnoha způsobů virtualizace diskového prostoru, která funguje jako mezivrstva mezi ovladačem pevného disku a operačním systémem.  LVM umožňuje spojovat jednotlivé pevné disky nebo diskové oddíly do větších logických skupin (svazků). V rámci svazků pak lze typicky vytvářet logické části (podobně jako diskové oddíly na pevných discích). Na logických částech se pak vytváří souborové systémy, přičemž je možné logické části zvětšovat či zmenšovat v závislosti na požadavcích na zvětšování nebo zmenšování souborových systémů. Je obvyklé, že tyto operace lze provádět bez přerušení přístupu k datům v souborovém systému, pokud to samozřejmě podporuje sám souborový systém (například ext3 lze v Linuxu za běhu zvětšovat, ale nelze jej za běhu zmenšovat na rozdíl od Btrfs nebo NTFS od Windows Vista, které umožňují oboje).  Při vhodné organizaci je možné do LVM přidávat nebo z něj odebírat zařízení a data opět bez přerušení jejich dostupnosti, případně mezi fyzickými zařízeními data přelévat.

Princip.

Typicky je u LVM výchozí jednotkou "fyzické zařízení" (dále "PV", "physical volume"), kterým může být celý disk nebo diskový oddíl, RAID, SAN nebo jiné zařízení pro ukládání dat. Prostor na tomto "PV" je rozdělen na menší díly, které se nazývají "fyzické extenty" (dále "PE", "physical extent"). Některé implementace LVM (jako např. HP-UX nebo nativní LVM Linuxu) mají pro "PE" pevně danou velikost, ale jiné (jako např. u Veritasu) používají "PE" s proměnlivou velikostí, které lze spojovat či rozdělovat.  Fyzické extenty ("PE") jsou sdružovány do svazků (dále "VG", "volume group"). Uvnitř VG jsou vytvářeny logické oddíly (dále "LV", "logical volume"), které se skládají z logických extentů (dále "LE", "logical extent") – ty jsou typicky mapovány jedna k jedné na fyzické extenty ("PE"), i když některé implementace mohou mít proměnlivou velikost.  Svazky ("VG") jsou směrem k operačnímu systémy prezentovány jako běžná bloková zařízení. Na VG se vytvářejí logické svazky ("LV"), které odpovídají diskovým oddílům. Na LV je pak možné vytvářet běžné souborové systémy.

LVM jako RAID.

Při klasickém použití LVM se větší počet zařízení sdružených do LVM chová podobně jako RAID0. V případě prokládání (strippingu) lze dosáhnout většího výkonu čtení a zápisu.  Pokud je u LVM použita vhodná organizace PV a LE, je možné dosáhnout podobné funkcionality jako u polí RAID. Například pro zrcadlení (mirroring) jsou pro každý "LE" použity alespoň dva "PE" se stejným obsahem. V případě výpadku PE jsou pak data stále k dispozici.

Omezení.

Při přidávání a odebírání zařízení může dojít k narušení spojitosti úložného prostoru (LV je mapován na PV, které jsou rozmístěny na přeskáčku), což může vést ke snížení výkonu při práci s daty, avšak tato penalizace je typicky akceptovatelná kvůli možnosti pružného přizpůsobování velikosti a výměně použitých zařízení (i za chodu).  Změna velikosti LV neznamená automaticky změnu souborového systému, který je na něm vytvořen. Proto je nutné, aby i souborový systém podporoval změnu velikosti. Typicky všechny souborové systémy lze zmenšovat nebo zvětšovat, pokud jsou odpojeny (s daty se nepracuje). Některé (například Btrfs nebo NTFS od Windows Vista) umožňují změnu velikosti i za provozu systému (tzv. "online shrinking" nebo "online growing"). Zmenšování je samozřejmě možné jen do velikosti odpovídající obsazené části souborového systému. Souborový systém NTFS nepodporuje online přesun fixně umístěných dat (např. odkládacího prostoru).

Snímky.

Některé implementace LVM umožňují tzv. snímky (snapshot), které umožňují zachytit stav souborového systému dat v čase. Využívají se buď pro vrácení změn nebo pro usnadnění zálohování. V obou případech jsou nově zapsaná data ukládána do LVM takovým způsobem, aby bylo možné rozlišit původní a pozdější stav. Snímky lze později rušit, případně slučovat, což může být časově náročná operace (musí být přesunuta větší množství dat podle toho, kolik dat bylo později změněno, přidáno či smazáno). Čím více dat je od vytvoření snímku změněno, tím bývá snížen výkon LVM, protože data se nacházejí na více místech.  Některé souborové systémy též umožňují tvorbu snímků (např. NTFS nebo ext4), avšak s typicky větším výkonem a snadnějším slučováním, než má LVM (je nutné udržovat navíc jen doplňující metadata).  Snímky mohou využívat i souborové systémy jen pro čtení (např. Live CD), které nelze měnit a změny se zapisují na pevný disk.

Logical Volume Management (zkratka LVM, správa logických disků) je v informatice metodou správy diskového prostoru, která poskytuje mnohem větší variabilitu než konvenční způsob dělení pevných disků na diskové oddíly. Umožňuje spojovat více pevných disků nebo diskových oddílů do větších logických celků a s nimi dále pracovat, tj. vytvářet na nich oddíly se souborovými systémy a využívat jejich organizace k získání dalších vlastností (přesuny dat mezi fyzickými zařízeními bez narušení jejich dostupnosti nebo podobné vlastnosti, jako mají pole RAID).

In computer storage, logical volume management or LVM provides a method of allocating space on mass-storage devices that is more flexible than conventional partitioning schemes to store volumes. In particular, a volume manager can concatenate, stripe together or otherwise combine partitions (or block devices in general) into larger virtual partitions that administrators can re-size or move, potentially without interrupting system use.


Historie.

Vercellae (Vercelum) bylo sídlem Libiců, ligurského kmene; poté se stalo důležitým římským sídlem blízko něhož Gaius Marius porazil keltské a germánské kmeny v bitvě u Vercell v roce 101 př. n. l. O 500 let později zde magister militum Flavius Stilicho porazil Góty. Po lombardské invazi připadlo vévodství Ivrea. Od roku 885 bylo pod jurisdikcí prince biskupa. Nezávislou obcí se stalo roku 1120, bylo členem do první a druhé lombardské ligy. Během 13. století se dostalo pod nadvládu Della Torre z Milána (1263), markýzů z Monferrata (1277). Tizzoni (Ghibellini) a Avogadri (Guelfové) rozdělily město v letech 1301 až 1334. Roku 1307 zde byl upálen heretický kazatel Fra Dolcino. Roku 1373 biskup Giovanni Fieschi vyhnal rod Visconti, ale Matteo I. Visconti město dobyl zpět. Facino Cane (1402) využil sporu mezi Giovannim Mariou a Fillipem Viscontim a zmocnil se města, ale byl vyhnán Theodorem II. roku 1404, který jej podstoupil rodu Savojských roku 1427. V letech 1499 až 1553 bylo Vercelli pod nadvládou Francouzů, a v letech 1616 až 1678 Španělů.

Památky.

Ve Vercelli je mnoho pozůstatků starořímského osídlení: amfiteátr, hippodrom, sarkofágy a další. Z městských věží vynikají "Torre dell’Angelo", která se vypíná nad starým trhem, a "Torre di Città " na Via Gioberti.

Gastronomie.

Typickým místním jídlem je rýže s fazolemi, nazývané "panissa". Mezi místní vína patří Gattinara DOCG, klasické červené jméno vyráběné převážně z hroznů odrůdy nebbiolo (lokálně známé jako "spanna") v obci Gattinara, kde archeologické výzkumy prokázaly pěstování víno už v období starého Říma.

Sport.

Unione Sportiva Pro Vercelli býval v minulosti velmi úspěšný fotbalový klub. Sedmkrát vyhrál národní italský šampionát mezi lety 1908 a 1922. Dnes soutěží v serii C2.

Sousední obce.

Asigliano Vercellese, Borgo Vercelli, Caresanablot, Desana, Lignana, Olcenengo, Palestro (PV), Prarolo, Salasco, Sali Vercellese, San Germano Vercellese, Villata, Vinzaglio (NO), Quinto Vercellese

Vercelli (piemontsky Varséj) je město v provincii Vercelli, Piemontu, v severní Itálii. Je to jedno z nejstarších osídlených míst v severní Itálii, založené, dle většiny historiků, kolem roku 600 př. n. l.

Vercelli (; ), is a city and "comune" of 46.552 inhabitants (1-1-2017) in the Province of Vercelli, Piedmont, northern Italy. One of the oldest urban sites in northern Italy, it was founded, according to most historians, around the year 600 BC.


Parametry.

Sochy se tyčí se do výšky 16,6 metrů, stojí na podstavci vysokém 2,3 metrů. Chodidla soch jsou dlouhá přes 3 metry. Původně byly sochy ještě vyšší – i s královskou korunou, která se nedochovala, měřily 21 metrů. Ve 21. století tedy i s podstavcem sahají do výšky necelých 19 metrů. Kolosy, jejichž váha je odhadována na 720 tun, byly postaveny z bloků červeného křemence.

Popis.

Kolosální dvojčata zpodobňují jednu a touž osobu – Amenhotepa III., sedícího na trůně v typické pozici s rukama na kolenou. Na hlavě má nemes. Na královském trůně ve tvaru krychle jsou vyryta faraonova jména a tituly. O něco níže vážou ochranní bozi symbolické rostliny Dolního a Horního Egypta, sítinu a lotos, okolo hieroglyfyckého znaku „sjednotit“. Po obou bocích panovníka stojí podstatně menší sochy, které mu nesahají ani po kolena. Vpravo jeho matka Mutemvija, vlevo milovaná manželka Teje. Mezi nohama pak měl třetí sochu, která se však do dnešních dnů nedochovala.  Architekt Amonhotep, syn Hapuův, jenž byl v Pozdní době zbožštěn, nechal kámen pravděpodobně dovězt z okolí Héliopole, z tzv. Červené hory (dnešní Gebel el-Ahmar nedaleko Káhiry). Kolosy se kdysi tyčily před vstupním pylonem zádušního chrámu Amenhotepa III., který byl bohatě sochařsky zdobený.  Amenhotep III., devátý faraon 18. dynastie, patřil k nejmocnějším panovníkům Nové říše. Za jeho vlády byl Egypt na vrcholu své slávy. V thébských uličkách se procházelo plno cizinců, kteří sem přijížděli z podrobených i spřátelených zemí, aby egyptským zákazníkům nabízeli nejrůznější exotické výrobky. Vzdělaný a inteligentní mladý král zahájil výjimečný program výstavby. Umělecká a architektonická díla vzniklá za jeho vlády se vyznačují pozoruhodnou vyzrálostí a jemností. Oblíbené byly tehdy především klenby a stavby z nepálených cihel. Amenhotepův zádušní chrám Memnoneum, tzv. Dům milionů let, nazývaný Egypťany „přijetí Amona a místo jeho dokonalosti“, byl během vlády následujících panovníků zcela zničen a kameny byly použity na jiné stavby. Nelze dokonce ani s jistotou stanovit půdorys této stavby, nicméně vědci z Napoleonovy expedice odhadovali, že byla dlouhá asi 600 metrů. Dnes z ní zůstaly jen dva kolosy a obrovská pískovcová stéla, na níž je zobrazen král, jak zasvěcuje chrám Amonovi. Podle zachovaného popisu byly podlahy sálů pokryty stříbrem a elektronem (přírodní slitina stříbra a zlata) a na vykládání reliéfů byly použity drahé kameny. Na sochách se však výrazně podepsal zub času. Jižní socha, „král králů“, která byla kdysi uctívána, se dochovala lépe a má vcelku jednotný vzhled. Na severní soše jsou patrné neodborné snahy o restaurování. Část těla nad pasem se skládá z několika stupňů zhotovených z materiálu zcela odlišného od toho, který byl použit na horní část.  Roku 27 př. n. l. byl severní kolos silně poškozen zemětřesením. Podle řeckého zeměpisce Strabóna, který navštívil Egypt krátce po události, se zhroutila celá horní část až k pasu. Trhliny v soše vedly ke vzniku zajímavého jevu, způsobovaného teplotními rozdíly. Když se po vlhké noci začal kámen s prvními slunečními paprsky postupně zahřívat, začala socha vydávat tón, který řecký cestovatel a zeměpisec Pausaniás přirovnal k drnkání na citeru. Z celého starověkého světa se ke kolosům valily zástupy cestovatelů a jev označovaly za zázrak. Pravděpodobně v ptolemaiovské době začali Řekové považovat severní z obou kolosů za podobu Memnona, velitele etiopského vojska. Memnon, syn Tithóna a Eósy (řecké jméno bohyně Aurory), byl hrdinou trojské války. Podle Íliady byl zabit Achillem, když přišel na pomoc svému strýci Priamovi. Zvuk vyluzovaný kamenem za východu slunce byl proto považován za hudební pozdrav zesnulého matce. Kolosy pak dle tohoto nesprávného přisouzení vešly ve známost jako „Memnonovy kolosy“. Návštěva zpívajících kolosů se stala módním hitem. Návštěvníci vyrývali do kamene nápisy, předchůdce dnešních graffiti. Ten nejstarší pochází z roku 20 n. l. V listopadu 130 n. l. popsala nohy kolosů svými verši řecká básnířka Julia Balbilla, která zde doprovázela na návštěvě císaře Hadriana, nejvzdělanějšího císaře, a jeho ženu Sabinu. Roku 170 pak Septimius Severus, který údajně na Hadrianovu slávu žárlil, nechal sochu opravit. Po opravě se kolos opět ponořil do věčného mlčení.

Memnonovy kolosy jsou dvě sochy velkých rozměrů zpodobňující egyptského faraona Amenhotepa III., který vládnul ve staroegyptské 18. dynastii. Od roku 1350 př. n. l. stojí před thébskou nekropolí na západním břehu řeky Nil západně od nového města Luxor.

The Colossi of Memnon ( or "es-Salamat") are two massive stone statues of the Pharaoh Amenhotep III, who reigned in Egypt during the Dynasty XVIII. Since 1350 BCE, they have stood in the Theban Necropolis, located west of the River Nile from the modern city of Luxor.