Život.

Do školy začal chodit poměrně pozdě - až ve svých devíti letech. Od patnácti let pracoval jako pomocný dělník na letišti u Petrohradu, kde pomáhal roztlačovat letadla. Na začátku první světové války byl Iljušin odveden do armády, v roce 1916 byl přidělen a v roce 1917 absolvoval své první lety. Po demobilizaci v roce 1918 pracoval v Pedagogickém institutu ve Vologdě, kde vstoupil do KSSS. Po říjnu 1918 jako člen vojenského výboru letiště připravoval letouny pro první socialistické letecké oddíly v Petrohradě. Následně u Rudé armády nastoupil na místo leteckého mechanika 6. leteckoopravárenského vlaku a jako starší mechanik 2. leteckého pluku.

Začátky.

V listopadu 1921 začal studovat na Moskevském institutu inženýrů Rudého letectva. Studia úspěšně ukončil roku 1926. Během studií vytvoří projekty kluzáků Rabfakovec a Mastjažari a větroně Moskva. Ještě téhož roku nastoupil do Vědeckotechnické komise vzdušných sil ve funkci vedoucí technické sekce, po čtyřech letech jako zástupce náčelníka Vědeckotechnického institutu. Od roku 1931 působil jako vedoucí Ústřední konstrukční kanceláře (CKB) a v roce 1933 byl jmenován hlavním konstruktérem samostatné zkušebně-konstrukční kanceláře (OKB). V této pozici se poprvé výrazněji prosadil až v roce 1936, kdy zkonstruoval dvoumotorový letoun CKB-26, který vytvořil několik výškových rekordů. Za druhé světové války byla vojenská verze tohoto stroje pod označením Il-4 používána jako bombardér s dlouhým doletem. Během druhé světové války se prosadil i s bitevními letouny Il-2 a Il-10. V roce 1943 pak zkouškami procházel bombardovací Il-6, vycházející z Il-4.

Po 2. světové válce.

Ve výrobě vojenských letadel pokračoval i po druhé světové válce. Mezi ně patří například proudové bombardéry Il-28, Il-46, Il-54 a proudový bitevní Il-40. Začal se ale orientovat spíše na výrobu civilních letounů. V krátké době vznikly projekty dopravních letounů Il-12, Il-14, Il-18 a zejména Iljušin Il-62, s kapacitou 162 cestujících, cestovní rychlostí 900 km/h a maximálním doletem přes devět tisíc kilometrů. Tento letoun byl představen na leteckém dni 9. července roku 1967 v Moskvě. Vyvinul také nákladní proudové letadlo Iljušin Il-76, poprvé předvedené na aerosalonu v Paříži roku 1971. Il-76 má cestovní rychlost 850 km/h a je schopno nést náklad o hmotnosti 40 000 až 70 000 kg.  Roku 1976 začaly letové zkoušky posledního jím zkonstruovaného letounu, kterým je Iljušin Il-86 s kapacitou 350 cestujících. Uvedení stroje do normálního provozu se ale on sám nedožil. Zemřel v Moskvě ve věku nedožitých 83 let.

Sergej Vladimirovič Iljušin (; Diljalevo – 9. února 1977 Moskva) byl ruský konstruktér, zakladatel letecké konstrukční kanceláře Iljušin. Vyvinul mnoho vojenských a dopravních letounů.

Sergey Vladimirovich Ilyushin (; – 9 February 1977) was a Soviet aircraft designer who founded the Ilyushin aircraft design bureau. He designed the Il-2 Shturmovik, which made its maiden flight in 1939. It is the most produced warplane, and remains the second most-produced aircraft in history, with some 36,000+ built, behind the US Cessna-172.


Název.

Původně se název „Praha“ vztahoval především právě na skalnatý ostroh s knížecím hradištěm, začal však současně označovat i okolní osídlení (např. u Ibráhíma ibn Jakúba). I později se po staletí název „Praha“ vztahoval na hrad i pražská města v jeho okolí. Teprve v roce 1784 byla samostatná města administrativně spojena a název „Praha“ oficiálně dostalo takto vzniklé město.  Podle Pražského „hradu“ získalo označení „Hradčany“ osídlení na jeho západním předpolí. To se stalo v 1. polovině 14. století poddanským, později královským městem spadající pod správu purkrabího Pražského hradu. Dnes se tak jmenuje pražská čtvrť, která kromě historického města zahrnuje i území Pražského hradu.

Historie.

Pravěké osídlení.

Ostrožna Pražského hradu byla osídlena již v období neolitu. Archeologicky byla prozkoumána sídliště kultury s lineární keramikou a kultury s vypíchanou keramikou v areálu Lumbeho zahrady. Z Lumbeho zahrady pocházejí i doklady o osídlení v období eneolitu a dále zde jsou doloženy pohřební aktivity kultury se šňůrovou keramikou a únětické kultury.

Raně středověké osídlení.

Až v 80. letech 20. století se archeologicky podařilo prokázat existenci osídlení staršího než dokládají písemné prameny, které zmiňují až kostel Panny Marie postavený přemyslovským knížetem Bořivojem někdy po roce 885. Během 9. století, snad už i v jeho první polovině, byla ostrožna předělena příkopem. Co se nacházelo uvnitř tohoto opevnění, není jisté.  V příkopu se kromě dřev, která mohla indikovat přítomnost dřevěné palisády, našla i keramika a např. esovitá náušnice. Ve spojitosti s osídlením areálu Pražského hradu před vznikem přemyslovského sídla se uvádí i archeologicky prozkoumané pohřebiště na III. nádvoří, které se jako jediné neváže na kostelní stavbu a je tedy datováno už do 2. poloviny 9. století. Zde byl v roce 1928 Ivanem Borkovským objeven hrob bojovníka s bohatou výbavou (železný meč, sekera, dýka, nůž, křesací souprava, železná břitva, dřevěné vědro). Tento nález dokládá přítomnost elity na ostrožně již před příchodem Bořivoje.

Přemyslovské hradiště.

Opevňování sídliště do podoby hradiště zahájil nejspíš Bořivojův syn Spytihněv I. Přemyslovské hradiště bylo podobně velké jako dnešní rozloha hradu. Kromě západní strany byl obklopen strmými svahy a na severu, v místě Jeleního příkopu, dokonce tekl potok Brusnice. Na západní straně, mezi nynějším Hradčanským náměstím a prvním hradním nádvořím, byl z obranných důvodů vykopán příkop 30 metrů hluboký a 24 metrů široký, přes který vedl most do hlavní brány. Přesto kolem hradu byly dřevěné hradby na hliněných valech a několik strážních věží, z nichž tři sloužily také jako brány. Mezi západní a východní vedla dlážděná cesta.  Za vlády Vratislava I. byl na hradě postaven druhý kostel a zasvěcen sv. Jiří. Ten plnil až do roku 973 funkci hlavního kostela knížecího paláce i celých Čech. Kníže Václav zde nechal vystavět další církevní objekt, rotundu sv. Víta, do níž uložil ostatky světce, které získal darem od východofranského krále Jindřicha I. Ptáčníka. Po založení pražského biskupství roku 973 se rotunda stala metropolitním biskupským kostelem a nejdůležitějším chrámem v Česku.  Církevní stavby byly v této době budovány z kamene, zatímco knížecí palác a sruby pro služebnictvo byly ještě dřevěné.  Kolem roku 970 byl u kostela sv. Jiří založen ženský benediktinský klášter. Poté zahájil Boleslav II. velkolepou přestavbu kostela, na jehož místně vznikla monumentální předrománská bazilika o třech lodích. Sloužila také jako pohřebiště pro členy panovnické dynastie.  Za vlády knížete a prvního českého krále Vratislava II. se jako rezidence panovníka uplatnil na krátkou dobu Vyšehrad, přesto se na Pražském hradě prováděly stavební úpravy. Dřevěné opevnění vystřídalo kamenné s třemi branami: na východě Černá věž, na západě Bílá a jako postranní vchod sloužila věž Jižní.  Už kolem roku 1060 byla z příkazu Spytihněva II. zbourána rotunda sv. Víta a na její místo postavena bazilika, předchůdkyně gotické katedrály, zasvěcená Sv. Vítu, Václavu a Vojtěchu. Trojlodní románský chrám z bílé opuky byl 70 metrů dlouhý a na tehdejší dobu v našich zemích zcela nevídaný. Kostelu sv. Jiří přibyly dvě románské věže a dřevěný palác byl nahrazen zděným.

Středověký hrad.

Přestavbu hradiště do podoby kamennými hradbami opevněného hradu zahájil 1135 kníže Soběslav I. Západní hradby probíhaly mezi dnešním druhým a třetím nádvořím, ze západní části se stalo předhradí.  Král Přemysl Otakar II. byl ve své době jedním z nejváženějších panovníků Evropy. Tomu odpovídaly i jeho přestavby na Hradě. V prvních letech vlády se zaměřil na zdokonalování opevnění, zejména na té nejcitlivější západní straně, kde byly rozšířeny příkopy, a vchod v Černé věži na východě zrušil. Nechal přestavět královský palác pro potřeby reprezentace a bydlení.  Gotický rozmach pokračuje za vlády Lucemburků. Už ve 30. letech 14. století začala nákladná přestavba královského paláce podle vzoru francouzských paláců. Tehdy bylo přestavěno románské patro a palác byl rozšířen arkádami směrem do hradu, které tak umožnily vybudování dalšího rozměrného reprezentačního patra. V tomto patře se nacházel především tzv. Velký sál, předchůdce Vladislavského a palácová arkýřová kaple, jejíž zbytky je možno spatřit v jižním zdivu Vladislavského sálu.  Roku 1344 Karel IV., tehdy ještě kralevic a markrabě moravský položil s dlouholetým přítelem Arnoštem z Pardubic a se svým otcem, králem Janem Lucemburským, základní kámen katedrály sv. Víta v souvislosti povýšení pražského biskupství na arcibiskupství. Hlavními architekty byli Matyáš z Arrasu a později Petr Parléř. Je to trojlodní katedrála s příčnou lodí, ochozem a věncem kaplí. Nejvýznamnější z nich je Svatováclavská kaple postavená nad hrobem sv. Václava. Velká, Jižní či Zvonová věž, 96,5 metrů vysoká, byla založena Petrem Parléřem, avšak dokončena až roku 1554 a roku 1770 opatřena barokní bání. Západní část s osmdesátimetrovými věžemi byla přistavěna až v 19. a 20. století podle návrhu Josefa Mockera. Katedrála byla dokončena za prezidenta T.G. Masaryka a arcibiskupa pražského Františka Kordače, kdy byla slavnostně otevřena ke Svatováclavskému miléniu 28. září 1929.

Za vlády Jagellonců.

Vladislav Jagellonský nastoupil na trůn po Jiřím z Poděbrad roku 1471. Původně sídlil stejně jako jeho předchůdci od dob Václava IV. na Starém městě pražském v Králově dvoře na místě dnešního Obecního domu. Tam se však necítil v bezpečí, a proto se po roce 1483, kdy v Praze propukaly náboženské nepokoje vrcholící defenestrací katolických konšelů na Novoměstské radnici, přestěhoval zpět na Pražský hrad. Bylo ale nutné posílit zastaralý románský fortifikační systém. Na hrad proto povolal architekta Benedikta Rieda, který záhy postavil úplně novou severní hradbu se třemi obrannými (dělovými) věžemi (Prašná věž (Mihulka), Nová Bílá věž, Daliborka). Tato nová hradba rozšířila hrad o několik metrů směrem k Jelenímu příkopu, čímž vznikl prostor mezi starou románskou a novou pozdně gotickou hradební zdí, ve kterém později na východní straně hradu vznikla proslulá Zlatá ulička.  Vladislav Jagellonský se rozhodl nákladně přestavět královský palác. Nejprve bylo přestavěno západní křídlo. Z této přestavby provedené frankfurtským architektem Hansem Spiessem se nám v původní podobě zachovala Malá audienční síň (také nesprávně označovaná jako Vladislavova ložnice), která musela vzniknout ještě před rokem 1490, kdy se Vladislav stal králem uherským (absence uherského znaku). Následně byl pod vedením Benedikta Rieda na půdorysu celého reprezentačního patra paláce z dob Karla IV. (na místě bývalého Velkého sálu, palácové kaple (zachované zbytky arkýře ve zdivu) a dalších vrcholně gotických místností) postaven monumentální Vladislavský sál, patrně největší světský klenutý prostor bez vnitřních sloupů v celé tehdejší Evropě. Sál byl dokončen po roce 1500 a je 62 m dlouhý, 16 m široký a 13 m vysoký. Je důmyslně sklenut krouženou klenbou a vedou do něj slavné Jezdecké schody, určené pro vjezd koní i s jezdci. Je důkazem toho, že Vladislav i po svém přestěhování do Budína neztratil navzdory své tíživé finanční situaci o Pražský hrad zájem. Při stavbě tohoto prostoru se poprvé v Čechách uplatnila renesance, a to v portálech a oknech sálu (označena rokem 1493). Palác byl zastřešen stanovou střechou, která však shořela při požáru pražského levobřeží roku 1541.  Mezi lety 1508-1510 bylo dokončeno nové jižní křídlo královského paláce určené k obytným účelům pojmenované podle následníka trůnu Ludvíkovo křídlo. Tato část paláce již byla postavena převážně v renesančním slohu, pouze klenby ještě měly gotické žebrování. Ludvíkovo křídlo bylo však ke svému účelu využito až v roce 1522, kdy král Ludvík s chotí Marií přijel na několik měsíců pobývat v Praze.  S hutí Benedikta Rieda souvisí i renesanční jižní portál baziliky sv. Jiří a Královská oratoř v Katedrále sv. Víta vytvořená ve spolupráci s Hansem Spiessem (motiv osekaného větvoví) a spojená můstkem se Starým královským palácem. Vladislav Jagellonský se také pokusil dostavět Katedrálu sv. Víta (v pozdně gotickém stylu). Nechal opravit Svatováclavskou kapli, která byla nově vymalována Mistrem Litoměřického oltáře a zahájil stavbu Severní věže katedrály, která měla vyvažovat parléřovskou Jižní věž. Kvůli nedostatku peněz však byla stavba přerušena a nedokončenou práci nadobro zmařil ničivý požár roku 1541.

Za vlády prvních Habsburků.

Ferdinand I. Habsburský se svojí manželkou Annou pobývali v Praze poměrně často. Snažili se proto Pražský hrad proměnit v reprezentativní moderní (renesanční) královskou rezidenci.  Ferdinand založil roku 1534 na severním předpolí hradu Královskou zahradu, jednu z prvních renesančních zahrad na sever od Alp. V zahradě byly, mimo jiné, pěstovány i exotické rostliny a ovoce. Zde byly poprvé v Evropě pěstovány tulipány. V zahradě byl postaven renesanční Královský letohrádek, jejž dal prý Ferdinand vybudovat z lásky pro svou ženu Annu. Před letohrádek je umístěna tzv. Zpívající fontána odlitá Tomášem Jarošem podle návrhu Francesca Terzia. V zahradě byla postavena Velká míčovna podle návrhu Bonifáce Wohlmuta.  V červnu 1541 celé pražské levobřeží zachvátil ničivý požár. Při něm byla katastrofálně poničena kaple Všech svatých, poškozen byl Starý královský palác, jehož pozdně gotická stanová střecha lehla popelem stejně jako Křídlo zemských desk se sněmovnou. Při požáru shořely i samotné zemské desky. Poškozena byla i katedrála, zvl. její rozestavěné části, které nebyly obnoveny (Severní věž). Shořel i královnin palác.  V následujících letech se stavební činnost soustředila na obnovu hradu po strašlivém požáru. Jižní věž katedrály sv. Víta dostala nový ochoz a střechu (renesanční báň), pro věž byly Tomášem Jarošem odlity nové zvony (včetně největšího zvonu Zikmund) a katedrála byla uzavřena novou renesanční kruchtou podle návrhu Bonifáce Wohlmuta (dnes v severním transeptu). Po požáru bylo renesančně přestavěno a rozšířeno Křídlo zemských desk Starého královského paláce a byla znovuvystavěna Sněmovna Českého sněmu podle gotizujícího návrhu Bonifáce Wohlmuta.  Po smrti své manželky královny Anny v roce 1547, jmenoval král Ferdinand svého mladšího syna Ferdinanda Tyrolského místodržícím v českých zemích. Ten se měl starat nejen o státnické záležitosti Českého království a reprezentaci dynastie, ale měl i dohlížet na stavební činnost na hradě. Otec Ferdinandovi poskytl mnoho peněz na chod jeho pražského dvora. Pod vedením Hanse Tirola byl roku 1554 dokončen nový palác, tzv. Nové či Ferdinandovo stavení, které sloužilo jako Ferdinandovy osobní obytné prostory.  V období 16. století si ve východní části Hradu začala své paláce budovat mocná šlechta. Po požáru roku 1541 zde byl vybudován přepychový renesanční palác pánů z Pernštejna a ještě přepychovější palác Rožmberků, paláce dvou nejmocnějších rodů doby. Východnější Pernštejnský palác po vymření Pernštejnů zdědili Lobkovicové, kteří jej pak nechali přestavět v období baroka a v jejichž držení je dodnes. Západnější Rožmberský palác získal od Petra Voka z Rožmberka výměnou za palác na Hradčanech Rudolf II. V majetku českého krále setrval až do doby Marie Terezie, která jej nechala pozdně barokně přestavět svým architektem Niccolo Paccassim pro potřeby nově založeného Ústavu šlechtičen.

Za vlády Rudolfa II..

Rudolf II. nastoupil na český trůn roku 1576 a v roce 1583 si zvolil Pražský hrad jako svou hlavní trvalou rezidenci. Jeho rozhodnutí tedy znamenalo trvalé přesunutí císařského dvora do Prahy a mělo velký vliv na další stavební úpravy. Nastalo totiž období největších stavebních aktivit na Pražském hradě, během kterého vzniklo dnešní II. nádvoří s přiléhajícími budovami. Pro potřeby ubytování císaře byl vyhrazen prostor na jihu dnešního II. nádvoří, kde vznikl tzv. letní palác, patrně spojený se starším palácem Ferdinandovým. Hlavní vstup do něj vedl schodištěm napravo za Matyášovou bránou (během tereziánských úprav o patro snížené a barokně přestavěné). Tyto jižní objekty se staly základem dnešních reprezentačních prostor hradu. Na severu II. nádvoří vzniklo po obou stranách severní brány (vedoucí k Prašnému mostu a Královské zahradě) tzv. Severní stavení obsahující obrovské reprezentativní stáje. Jedna konírna byla dokonce dvoupatrová. Celkem dokázaly pojmout stovky koní. Nad stájemi vznikly dva sály vyhrazené rudolfinským uměleckým sbírkám – pro větší obrazy a sochy byl určen dnešní Španělský sál, pro další umělecká díla sloužila Rudolfova galerie, dnešní Obrazárna Pražského hradu. Pro potřeby tzv. kunstkomory, tedy sbírek Rudolfa II., byl postaven při východní (vnější) stěně staré románské hradby dvoupatrový tzv. Střední trakt spojující císařský palác se Severním stavením. Rudolf II. tak vytvořil jádro dnešního Nového královského paláce a z hradu učinil reprezentativní císařské sídlo.  Za Rudolfovy vlády byla upravována i katedrála. Bylo dokončeno mramorové mauzoleum uprostřed katedrály nizozemského sochaře Alexandra Colina (objednané už císařem Maxmiliánem), v němž spočívá Rudolfův otec Maxmilián se svými rodiči Ferdinandem I. a Annou Jagellonskou. Pod Královským mauzoleem byla vybudována Nová královská hrobka, do které byly přesunuty ostatky českých králů ze Staré královské hrobky vybudované Karlem IV. pod kněžištěm. V této hrobce byl pak Rudolf sám pohřben. Dodnes se zde jeho ostatky nachází v původní cínové rakvi. Velká věž katedrály pak byla opatřena hodinami, renesanční mříží a zlacenou Rudolfovou iniciálou.  V roce 1576 byla před katedrálou Ulricem Aostallim postavena kaple sv. Vojtěcha. Byla stržena v roce 1879 v souvislosti s dostavbou východní části katedrály.  V Královské zahradě byl vybudován Lví dvůr pro exotickou zvěř a do Jeleního příkopu vysazeni jeleni, kteří mu dali jméno. Za Rudolfovy vlády vznikla také slavná Zlatá ulička, v tehdejší době však šlo o obvyklou parazitní chudinskou zástavbu (které byl hrad plný), jejímž je ale dnes posledním svědkem.

V 17. století.

Po smrti Rudolfa II. roku 1612 Pražský hrad přestal být hlavní a trvalou rezidencí panovníka a už se jí také nikdy nestal. Ovšem jeho význam nějak významně také neklesl. Po Vídni byla Praha stále nejvýznamnějším městem tehdejší monarchie a o Pražský hrad měli panovníci nadále starost. Už Rudolfův bratr Matyáš se rozhodl zvýšit a přestavět císařský palác (jižní křídlo Nového královského paláce), nechal opatřit západní bránu (tzv. Matyášova brána) raně barokním štítem se svým jménem a v Rajské zahradě pod okny královských (císařských) pokojů nechal postavit pozdně renesanční altánek.  Po propuknutí stavovského povstání byl zvolen nový král Fridrich Falcký, kterému právě rekonstruovaný Pražský hrad poskytoval komfortní bydlení. Jediným větším počinem, kterým se nový král zapsal do historie hradu, bylo vyplenění katedrály. Protestantský král totiž nechtěl mít svůj hlavní kostel plný pro něj modlářských vyobrazení. Proto byla velká většina vybavení, oltářů, obrazů a soch nenávratně zničena. Po porážce Fridricha Falckého v bitvě na Bílé hoře katedrála postupně dostávala nové vybavení, první kus - kalvárii - věnoval sám císař Ferdinand II.  Ještě před koncem třicetileté války se císař Ferdinand III. rozhodl rozšířit Nový královský palác o císařovnino křídlo. Zatímco předtím byl byt císařovny v 1. patře a byt císařův ve 2. patře, toto nové rozšíření přesunulo byt císařovny do 2. patra k bytu císařovu. Centrální místností paláce se pak stala společná ložnice císařského páru, která byla velice moderní záležitostí, neboť do té doby byly ložnice českých královských či císařských manželských párů oddělené. Z této ložnice se pak dalo vyjít jedním směrem do soukromých a reprezentačních pokojů císaře a směrem druhým do soukromých a reprezentačních pokojů císařovny, obě řady místnosti pak byly zakončeny vstupním schodištěm. Toto nové pražské schéma císařského obydlí pak kopírovaly ostatní císařské rezidence, včetně vídeňského Hofburgu. V Novém paláci byla postavena nová kaple, na císařovo přání zasvěcená sv. Václavu a rudolfinský Střední trakt byl rozšířen tzv. novými salony pro doprovod císařovny. Stavební práce byly ukončeny roku 1644.  V roce 1648 Švédové vtrhli na Pražský hrad. Poničili převážně interiéry, ale hlavně ukradli většinu rudolfinských sbírek. Královská rodina (především císař Ferdinand III. a arcivévoda Leopold Vílém) se pak okamžitě snažila rozkradenou obrazárnu na Pražském hradě obnovit. Do roku 1652 tedy vznikla nová obrazárna tvořená zachráněnými rudolfinskými obrazy a nově přikoupenou bývalou Buckinghamovou sbírkou.  Výrazně se do dějin Pražského hradu zapsal i císař a král Leopold I. Z několika jeho návštěv Prahy byl nejvýznamnější jeho pobyt od září 1679 do května 1680, kdy v Praze pobýval dokonce s celou rodinou i dvorem, neboť ve Vídni řádil mor. Mor (tentokrát v Praze) ho donutil Prahu i opustit. Jeho vládu dodnes v areálu hradu připomínají barokní kašny s korunovaným písmenem "L". Leopold se také pokusil o barokní dostavbu katedrály, tento příliš finančně náročný záměr pak dlouho připomínaly rozestavěné pilíře. Leopold nechal za Jelením příkopem roku 1680 postavit divadlo Comedihaus. V letech 1694-1695 pak nechal vystavět novou monumentální jízdárnu, jejímž architektem byl J. B. Mathey.

V 18. století.

Pražský hrad zažil během dvacátých let 18. století tři velké vskutku barokní slavnosti - korunovaci císaře Karla VI. českým králem (1723) a slavnosti u příležitosti blahořečení (1721) a svatořečení (1729) Jana Nepomuckého. S jeho blahořečením a svatořečením pak souvisela stavba kaple sv. Jana Nepomuckého při svatojiřské bazilice a zřízení stříbrného náhrobku světce ve svatovítské katedrále.  Vláda Marie Terezie byla poznamenána válkami, které se značně dotýkaly i přímo Pražského hradu. Pražský hrad byl obléhán Francouzi (1741) i Prusy. Marie Terezie se dala roku 1743 korunovat českou královnou, ale tato narychlo uspořádaná korunovace se nemohla pompou rovnat korunovaci Karla VI. V letech 1755-1775 pak proběhla obrovská přestavba západní části hradního areálu, při níž dostal Nový královský palác svou dnešní jednotnou fasádu a úplně nově vzniklo čestné nádvoří (tzv. "court d'honneur") - I. nádvoří. Ze stavebně nesourodého hradu se tak měla stát reprezentativní královská (i císařská) rezidence zámeckého charakteru. Architektem této přestavby ve stylu vídeňského barokního klasicismu byl Nicolo Pacassi spolu s Antonínem Haffeneckerem.

Za vlády habsbursko-lotrinské dynastie.

Císař Josef II. zrušil klášter sv. Jiří a zřídil zde kasárny. Právo korunovat českou královnu tehdy přešlo z abatyše kláštera sv. Jiří na abatyši blízkého Ústavu šlechtičen. Po své abdikaci v roce 1848 až do své smrti v roce 1875 bydlel v Novém královském paláci na Pražském hradě rakouský císař a poslední korunovaný český král Ferdinand I. Dobrotivý. Ferdinand se svou manželkou Marií Annou inicioval přestavbu kaple svatého Kříže na druhém nádvoří.  Během příprav korunovace císaře Františka Josefa I. českým králem byl v letech 1865–1868 do dnešní podoby upraven Španělský sál a Rudolfova galerie v Novém královském paláci.  Dne 1. října 1873 byl kardinálem Bedřichem Schwarzenbergem položen základní kámen k dostavbě západní části katedrály svatého Víta. Na opravě staré části katedrály a na její dostavbě se podíleli tři hlavní architekti: Josef Kranner, Josef Mocker a Kamil Hilbert. Na přelomu 19. a 20. století prošla drastickou puristickou rekonstrukcí bazilika svatého Jiří a na Jiřském náměstí bylo Josefem Mockerem vybudováno Nové děkanství v neogotickém stylu.

Prezidentská rezidence.

Se vznikem První československé republiky vyvstala i nutnost přestavby Hradu k jeho novým funkcím. Ta se stala dílem architekta slovinského původu Jože Plečnika a realizována byla pod záštitou prezidenta republiky Tomáše Garriguea Masaryka.  Plečnik navrhl též dláždění nádvoří, prezidentskou rezidenci a přestavěl hradní zahrady obdobným přístupem, který užil Ieoh Ming Pei při úpravách Louvru o mnoho let později. Ten se vyznačoval užitím rázné modernity, která však dokázala citlivě integrovat dědictví minulosti. Stejně jako Pei, byl i Plečnik cizincem (profesorem na pozvání Vysoké školy uměleckoprůmyslové v Praze), který vyhrál zakázku na základě soutěže, a jehož konečné architektonické řešení bylo ve své době ostře kritizováno.  Od vchodu do prvního nádvoří vedl Plečnik sloupořadí v plné výši budovy, které jej spojilo se Španělským sálem. Jednalo se o jednoduché sloupořadí v ionském stylu zastřešené kazetovým stropem. Čelní stěna se vstupem (přes Rothmayerův sál) vedoucím do Španělského sálu byla pojata jako triumfální brána.  Sám Plečnik se nedožil realizace všech svých projektů. Například výstavní síň v Jízdárně Pražského hradu byla dokončena až po válce v roce 1949 pod vedením jeho nástupce Pavla Janáka.

Objekty Pražského hradu.

Západní část Pražského hradu tvoří původně císařské palácové budovy uspořádané kolem třech nádvoří, v dnešní podobě od Nicolo Pacassiho z 18. století. Historicky nejvýznamnější stavby, katedrála, Starý královský palác a bazilika s bývalým klášterem sv. Jiří, jsou v centrální části (při Jiřském náměstí). Ve východní části jsou dva původně šlechtické paláce, (dříve) obytné domy a zachované části středověkého opevnění včetně věží. Jižní strana hradu je lemována zahradami. K Pražskému hradu patří i prostory mimo ostrožnu, za Jelením příkopem na severu rovnoběžně ležící Královská zahrada s letohrádkem a na západ od ní situovaná Lumbeho zahrada s přilehlou jízdárnou.  Kromě památek jako je například katedrála svatého Víta nebo Starý královský palác, lze na Pražském hradě navštívit i několik trvalých expozic. Mezi ně patří Obrazárna Pražského hradu v bývalých stájích Nového královského paláce, Příběh Pražského hradu ve Starém královském paláci a Svatovítský poklad, vystavený v kapli svatého Kříže. Mimo to se v Jízdárně Pražského hradu a v Císařské konírně konají nejrůznější krátkodobé výstavy.  Budovy Pražského hradu zastupují prakticky všechny architektonické styly 2. tisíciletí.

Nádvoří.

V Pražském hradu se nacházejí celkem 4 nádvoří.

Pražský hrad je nejvýznamnější český hrad (původně raně středověké hradiště) stojící na skalnatém ostrohu nad řekou Vltavou v centru Prahy, na vrchu Opyš. Od 9. století býval sídlem českých knížat, později králů a od roku 1918 je sídlem prezidenta republiky. Dvakrát v dějinách se stal hlavní rezidencí císaře Svaté říše římské. Postupnými přístavbami a úpravami vznikl z hradiště založeného v 9. století, se svými rozměry 570 m délky a 128 m šířky je jeden z největších hradních komplexů na světě. Rozloha hradu se obvykle uvádí 7,28 ha, ale dodnes je předmětem sporů. Je považován nejen za symbol města, ale i české státnosti a podle Guinessovy knihy rekordů za největší starobylý hrad na světě. Také je největším doposud obývaným hradem na světě, hned za ním je anglický Windsor.

Prague Castle (; ) is a castle complex in Prague, Czech Republic, built in the 9th century. It is the official office of the President of the Czech Republic. The castle was a seat of power for kings of Bohemia, Holy Roman emperors, and presidents of Czechoslovakia. The Bohemian Crown Jewels are kept within a hidden room inside it.


Osobní život.

Narodila se na statku v Gasinnu poblíž Saint-Tropez do rodiny modelky Geneviéve Galéa s řeckými, maltskými, a chorvatskými kořeny a všeumělce - básníka, skladatele a zpěváka Guy Béarta, pocházejícího z židovské rodiny se španělskými, švýcarskými a ruskými předky.  Je nejstarší z pěti sourozenců. Zkušenost s kamerou zažila již v sedmi letech. Na cestu herecké dráhy se však odhodlala, až když spatřila na filmovém plátně Romy Schneider ve snímku "Mado." V patnácti letech odjela na tři dlouhá léta do Montrealu, aby se sama zdokonalila v anglickém jazyku, zatímco tam vyučovala děti francouzštině. Zde se poprvé oficiálně dostává do hledáčku filmového agenta, který přijímá nové talenty pro film Roberta Altmana, který ovšem zůstal nerealizovaný.

Filmová kariéra.

Po návratu na rodnou půdu dostala z Kanady první filmovou příležitost v "Prvních touhách". Do role ji obsadil fotograf David Hamilton, který byl okouzlen jejím espritem a přirozenou krásou. Následně již přicházejí nominace na francouzskou filmovou cenu César za snímky "Zakázaná láska" a "Utajená láska". Její talent se naplno projevil v roli vesničanky Manon v adptaci románu Marela Pagnona "Manon od pramene", za kterou Césara získala ve třiadvaceti letech.  Rok na to, již hraje za oceánem v bohužel pro ni neúspěšném filmu "Schůzka s andělem". Pak následuje spolupráce s Pierrem Richardem v divácky úspěšné bláznivé komedii "Nalevo od výtahu" a další dvě nominace na Césara, nejprve za roli prostitutky Marie, která se vrací do života z vězení ve filmu "Nezřízené děti", a poté ve snímku režiséra Jacquese Rivetta "Krásná hašteřilka ", kde ztvárnila postavu modelky Marianne, která stojí předlohou pro dokončení zapomenutého obrazu starého malíře. I v dalším filmu "Nelly a pan Arnaud" si za výkon vysloužila nominaci. Po americké spolupráci na akčním "Mission: Impossible" získala ještě několik dalších Césarových nominací, které neproměnila.

Soukromý život.

Vedle filmové práce také intenzivně hraje na divadelních pódiích. V roce 1993 se provdala za filmového herce Daniela Auteuileho, s nímž si zahrála ve třech filmech a z jejichž vztahu se narodila dcera Nelly (nar. 1992). O dva roky později se rozvedli a nový poměr začala s hudebníkem Davidem Moreauem. Ten je i otcem jejího syna Johana (nar. 1996).  Je vegetariánkou a bojovnicí za práva imigrantů. Byla také jmenována velvyslankyní UNICEF. V roce 2003, ve svých 40 letech, se objevila odhalená na obalu francouzského módního časopisu Elle a dodnes je toto vydání nejprodávanějším číslem magazínu v historii.

Emmanuelle Béart (* 14. srpna 1963 Gassin, Var, Provence-Alpes-Côte d'Azur) je francouzská herečka, držitelka Césara za nejlepší ženský výkon ve vedlejší roli, jenž předvedla ve filmu "Manon od pramene". Angažuje se také v humanitárních akcích a bojuje za práva imigrantů ve Francii.

Emmanuelle Béart (born 14 August 1963) is a French film actress, who has appeared in over 60 film and television productions since 1972. An eight-time César Award nominee, she won the César Award for Best Supporting Actress for the 1986 film "Manon des Sources". Her other film roles include "La Belle Noiseuse" (1991), "A Heart in Winter" (1992), "Nelly and Mr. Arnaud" (1995), "" (1996) and "8 Women" (2002).


Historie.

Prvním strojem se jménem Douglas v názvu se stal dřevěný dvoumístný dvouplošník s plátěným potahem Douglas Cloudster s pohonnou jednotkou Liberty. Tento letoun, který poprvé vzlétl 24. února 1921, vznikl v konstruktérově přechozí firmě, založené 22. července 1920 společně s partnerem Davidem R. Davisem. Davis-Douglas Company sídlila v Los Angeles a její počáteční hotovostní kapitál činil pouze 600 dolarů. 27. června 1921, při pokusu o rekordní let, vysadil Cloudsteru nad Texasem motor a stroj nouzově přistál. Letoun nakonec odkoupil T. Claude Ryan, přestavěl jej na desetimístný luxusní dopravní stroj a používal u své letecké společnosti Ryan Airlines.  Samotná společnost Douglas Company vznikla tím, že začala produkovat pro vojenské námořnictvo US Navy torpédonosné letouny, upravené z původního typu Cloudster. V opuštěných filmových ateliérech v Santa Monice Douglas vyráběl také pozorovací letouny pro Army Air Corps a na trh uvedl ekonomický jednomotorový dvouplošník Douglas M-2, určený pro civilní provoz na poštovních tratích. Opravdový věhlas přinesl společnosti Douglas projekt na skupinový oblet světa piloty US Army, provedený na třech dvouplošnících DWC (Douglas World Cruisers) roku 1924. Letouny mohly zaměňovat kolové podvozky za lyže nebo velké plováky. Tento první oblet zeměkoule trval šest měsíců a byl dlouhý 44 342 km, samotná letová doba činila 15 dní, 11 hodin a 7 minut. DWC se tak zároveň staly prvními letouny, které přeletěly Pacifik.  V roce 1928 došlo k firemní reorganizaci a do obchodního rejstříku byl zanesen název The Douglas Aircraft Company. V roce 1932 firma vstoupila do obchodně dopravního letectví nabídkou stroje Douglas Comercial Number One, čili DC-1. Letoun zalétaný v červenci 1933 byl natolik pokrokovější, než předchozí typy letadel, že téměř každý let se stal novým rekordem.  V období překonávání rekordů při předváděcích a zkušebních letech využili Douglasovi konstruktéři výhod zlepšených motorů a DC-1 pro sériovou výrobu zvětšili. Zároveň byla zvýšena zásoba paliva a 20 strojů dodaných společnosti TWA podle smlouvy již neslo označení DC-2. Pojaly 14 cestujících, což bylo o dva více než DC-1 s podstatně větším doletem bez mezipřistání. První let byl proveden v květnu 1934 a již v tomto roce DC-2 s imatrikulací PH-AJU pojmenovaný „Uiver“ použily holandské aerolinie KLM v Robertsonově závodě z Londýna do Melbourne. DC-2 v konkurenci dvacítky vysokorychlostních speciálů skončil na druhém místě. Tento úspěch přinesl firmě Douglas další objednávky a do roku 1938 tak dala výroba 193 kusů DC-2.  Před dodáním všech DC-2 zákazníkům navrhl letecký dopravce American Airlines rozšíření trupu DC-2 pro instalaci spacích lůžek. Letoun by se tak mohl používat na nočních transkontinentálních spojích z východního pobřeží USA na západní a zpět. Douglas proto přímo pro tohoto leteckého dopravce zkonstruoval typ DST (Douglas Sleeping Transport), který byl zalétán v prosinci 1935.  Inženýři v Santa Monice využili širokého trupu k motáži dalších sedadel ve standardním denním letadle, čímž se jejich počet zvýšil ze 14 na 21. Toto nové provedení se následně stalo legendárním strojem DC-3. V určitém časovém úseku letecké přepravy tvořily letouny DC-3 více než 90% veškerého civilního leteckého provozu. Výroba typu byla ukončena v roce 1946, kdy se dokončovaly poslední civilní stroje z odřeknutých, ale již rozpracovaných vojenských zakázek. Pod značkou Douglas bylo vyrobeno 803 civilních DC-3 a 10 123 vojenských variant bylo konvertováno pro civilní potřeby. V dalších létech se i jiné C-47, C-53, C-117 a námořní R4D staly rovněž civilními DC-3. Už za II. světové války japonské firmy Showa a Nakadžima postavily v licenci 485 vojenských letounů podle DC-3 jako L2D a v SSSR vzniklo v létech 1938 až 1953 celkem 5 207 licenčních strojů označených nejprve jako PS-84, následně jako Lisunov Li-2.  Dalším úspěšným dopravním typem společnosti Douglas byl čtyřmotorový DC-4, který dosáhl počtu 1 244 vyrobených strojů včetně vojenských verzí C-54. Následovaly typy DC-6 (538 letounů), DC-7 (336 letounů), proudové DC-8 (294 kusů) a další prodloužené DC-8 Super 61, 62 a 63, DC-9 (976 kusů), DC-10 (446 letounů).  V roce 1967 se firma spojila se společností McDonnell Aircraft Corporation, čímž vznikla firma McDonnell Douglas. Výroba civilních dopravních strojů pokračovala typy MD-11 (200 letounů), MD-80 (1 191 exemplářů) a MD-90 (114 strojů).  Poslední typ z řady MD-95 vzlétl v září 1998. Následkem fúze byl již označen jako Boeing 717, nadále se však vyráběl v Douglas Aircraft Products Boeing.  K úspěšným vojenským Douglasovým typům patří Douglas SBD Dauntless, Douglas A-20, Douglas A-26 Invader, Douglas A-1 Skyraider, Douglas A-3 Skywarrior, Douglas A-4 Skyhawk, C-54 Skymaster, C-118, C-124 a C-133. Do výrobního portfolia společnosti Douglas patřila také výroba raket a kosmických prostředků.  Donald W. Douglas byl podnikovým prezidentem do roku 1957, kdy tuto funkci převzal jeho syn Donald W. Douglas Jr. Zakladatel společnosti zůstal předsedou správní rady Douglas Aircraft Company až do spojení s koncernem McDonnell Aircraft Corporation v roce 1967, v té tobě však ve věku 75 let odešel do důchodu. Zůstal ovšem čestným předsedou McDonnell Douglas až do své smrti.

Douglas Aircraft (oficiální název The Douglas Aircraft Company) byla americká letecká firma založená v červenci 1921 Donaldem Willsem Douglasem, Sr. (6. dubna 1892-1. února 1981) ve městě Santa Monica v Kalifornii.

The Douglas Aircraft Company was an American aerospace manufacturer based in Southern California. It was founded in 1921 by Donald Wills Douglas Sr. and later merged with McDonnell Aircraft in 1967 to form McDonnell Douglas, when it then operated as a division of McDonnell Douglas. McDonnell Douglas later merged with Boeing in 1997.


Abdžadské řazení.

Abdžadské řazení arabské abecedy má dvě mírně odlišné varianty. Abdžadské řazení není jen jednoduché historické navazování na dřívější severní semitské abecední řazení, protože má pozici odpovídající aramejskému znaku "samekh / semkat", ale žádný znak arabské abecedy historicky nepochází z tohoto znaku. Ztráta znaku "samekh" byla kompenzována rozdělením znaku "shin" do dvou nezávislých arabských znaků ("shīn") a ("sīn"), které se posunuly na místo "samekhu".  Nejběžnější abdžadská posloupnost, čtená zprava doleva, je: To se obyčejně čte jako:  Jiné čtení (vokalizace) je:  Jiná posloupnost abdžad (pravděpodobně starší, nyní omezena především na oblast Maghreb) je:  kterou lze číst jako:  Další čtení je:  Moderní slovníky a další příručky nepoužívají řazení dle abecedy abdžad; Místo toho se používá novější řazení "hijāʼī" () (s písmeny částečně seskupeny podle podobných tvarů) :  Další způsob "alfabaʼī" třídění donedávna široce používaný v oblasti Maghrebu, když byl nahrazen řazením Mašrek:  Perské slovníky používají mírně odlišné řazení, ve kterém znak و předchází znaku ه místo, aby následoval po něm.

Použití systému abdžad.

Před zavedením hindsko-arabského číselného systému se abdžadské číslice používaly pro všechny matematické účely. V moderní arabštině se primárně využívají pro číslování osnovy, položek v seznamech a informačních výčtů. V češtině se informační výčty jsou někdy označují znaky "A", "B" a "C" (nebo se někdy používají římské číslice: I, II, III, IV) a v arabštině jsou " ", pak " ", pak " ", ne první tři písmena moderního "hijāʼī" řazení.  Tyto abdžádské číslice se také používají k přiřazení číselné hodnoty arabských slov pro účely numerologie. Běžná islámská fráze "bismillāh al-Raḥmān al-Raḥīm" ( "Ve jménu Alláha, milosrdného, nejvíce soucitného" - viz Basmala) má číselnou hodnotu 786 (z kumulativní hodnoty jednotlivých znaků 2 + 60 + 40 + 1 + 30 + 30 + 5 + 1 + 30 + 200 + 8 + 40 + 50 + 1 + 30 + 200 + 8 + 10 + 40). Jméno Allāh samo o sobě má hodnotu 66 (1 + 30 + 30 + 5).

Hodnoty znaků.

Některé z číselných hodnot se liší v alternativním abdžadském pořadí. Pro čtyři perské znaky se používají tyto hodnoty:

Obdobné systémy.

Abdžadské číslice jsou rovnocenné se staršími hebrejskými číslicemi až do znaku 400. Hebrejská číselná soustava zvaná gematrie se používá v kabalistických textech a v numerologii. Abdžad jako řazení se v moderní době používá pro číslování osnov a informační výčty, včetně prvních šesti dnů v týdnu. Řecké číslice se liší v mnoha ohledech od těch abdžadských (například v řecké abecedě neexistuje ekvivalent pro, "ṣād"). Řecký jazykový systém znaků jako čísel se nazývá isopsefie. V moderní době se nadále používá pro číslování seznamů stará 27 znaková abeceda tohoto systému.

Abdžadské číslice jsou desítková číselná soustava, ve kterém jsou 28 písmenům arabské abecedy přiřazeny číselné hodnoty. Byly používány v arabsky mluvícím světě do osmého století n. l., kdy byly zavedeny arabské číslice. V moderní arabštině slovo "abjadīyah" znamená obecně '"abecedu'.

The Abjad numerals, also called Hisab al-Jummal (, ), are a decimal alphabetic numeral system/alphanumeric code, in which the 28 letters of the Arabic alphabet are assigned numerical values. They have been used in the Arabic-speaking world since before the eighth century when positional Arabic numerals were adopted. In modern Arabic, the word "" () means 'alphabet' in general.


Počátky politické kariéry.

Barre se narodil na Réunionu ve francouzské římsko-katolické rodině. Od roku 1946 žil ve Francii. V Paříži vystudoval "Institut politických studií" ("Institut d'Etudes Politiques de Paris"). V letech 1951 - 1954 vyučoval v Tunisu, poté se stal profesorem Univerzity v Caen (1954 - 1963). V této době mu vyšla kniha "Politická ekonomie". Záhy se profiloval v pravém středu politického spektra.  V letech 1959 - 1962 byl ředitelem oddělení na ministerstvu průmyslu a obchodu. V roce 1967 ho prezident Charles de Gaulle vybral do funkce místopředsedy Evropské komise pro ekonomiku a finance. Jako evropský komisař působil v Bruselu do roku 1973. Počátkem roku 1976 byl Barre pověřen řízením ministerstva zahraničního obchodu.

Raymond Barre jako premiér.

26. srpna 1976 byl jmenován francouzským prezidentem Valéry Giscard d'Estaingem vedením nové vlády a zároveň ministrem hospodářství a financí. Veřejnosti ho představil jako „nejlepšího ekonoma Francie“. Barre pak byl dosud jediným ministerským předsedou, který vedl dvě po sobě následující vlády. V roce 1981 pustil sice úřad ministra hospodářství, ale vládu vedl až do prezidentských voleb 1981.  Počátky jeho úřadu jsou spojeny rozpory mezi stranou "Giscardovců" a neogaullisty (RPR) vedenými J. Chirakem, které rozdělovaly většinu ve francouzském parlamentu. Vítězství francouzské pravice ve volbách roku 1978 bylo proto poněkud překvapivé. Barre zároveň čelil ekonomické krizi. Hájil restriktivní politiku snižování inflace a veřejných výdajů a průmyslové restrukturalizace, omezil především těžební a hutní průmysl. V konfrontaci s odbory nepoužíval diplomatického jazyka a jejich vůdce vyzýval, aby od nadávek přešli k tvrdé práci.  Nepopulární politika přinesla Barremu mezi Francouzi málo sympatií, po svém neopatrném výroku k bombovému útoku v pařížské synagóze r. 1980 byl navíc obviněn z antisemitismu.

Další kariéra.

Po skončení ve vrcholné funkci byl Barre zvolen poslancem parlamentu v départementu Rhône za Unii pro francouzskou demokracii (UDF). Setrval zde až do roku 2002. V osmdesátých letech soupeřil o vůdcovství ve francouzské pravici s Jacquesem Chirakem. V roce 1986 po všeobecných volbách přenechal Chirakovi sestavení nové vlády a sám neúspěšně kandidoval za UDF na úřad francouzského prezidenta v roce 1988 proti Jacquesi Chirakovi a Françoisi Mitterrandovi. V letech 1995 - 2001 byl starostou Lyonu.  Barre byl zřejmě jediným francouzským politikem, který dosáhl tak vysokého úřadu, aniž by stál v čele některé politické strany. Zemřel 25. srpna 2007 ve věku 83 let v pařížské vojenské nemocnici "Val-de-Graaace", kam byl převezen po problémech se srdcem z nemocnice v Monaku 11. dubna 2007. Raymond Barre měl s manželkou Evou, jež byla maďarského původu, dva syny - Oliviera a Nicholase, rád poslouchal Mozartovu hudbu a díval se na westerny.

Raymond Barre (12. dubna 1924 Saint-Denis, Réunion – 25. srpna 2007 Paříž) byl francouzský politik, ministerský předseda v letech 1976 - 1981, evropský komisař pro ekonomiku a finance 1967 - 1973 a starosta Lyonu 1995 - 2001.

Raymond Octave Joseph Barre (; 12 April 192425 August 2007) was a French centre-right politician and economist. He was a Vice President of the European Commission and Commissioner for Economic and Financial Affairs under three Presidents (Rey, Malfatti and Mansholt) and later served as Prime Minister under Valéry Giscard d'Estaing from 1976 until 1981. As a candidate for the presidency in 1988, he came in third and was eliminated in the first round. He was born in Saint-Denis, in the French island of Réunion, then still a colony (it became an overseas department in 1946).


Popis.

Davidie je opadavý strom dorůstající výšky 12 až 20 metrů. Listy jsou střídavě postavené, 8 až 15 cm dlouhé, široce vejčité se srdčitou bází, na okraji ostře pilovité a poněkud připomínající listy lípy. Na líci jsou listy lesklé, na rubu lysé nebo šedavě plstnaté. Na podzim se zbarvují zlatožlutě až červenofialově. Květy jsou nahloučené v kulovitých květenstvích podepřených 2 nestejně velkými, až 16 cm dlouhými bílými listeny. Kvete v květnu až červnu. Plodem je 3 až 4 cm dlouhá červenohnědá peckovice obsahující 3 až 5 semen.

Rozšíření.

Davidie roste přirozeně v horských smíšených lesích jižní Číny v provinciích Kuej-čou, Chu-pej, Chu-nan, S’-čchuan a Jün-nan v nadmořských výškách 1100 až 2600 m.  Davidie byla objevena v Číně v roce 1869, první semena přišla do Evropy kolem roku 1897. V Čechách byla první davidie vysazena v roce 1910 v Průhonickém parku, kde roste dodnes.

Taxonomie.

V dřívějších taxonomických systémech (Tachtadžjan, Dahlgren) byl rod davidie řazen do samostatné monotypické čeledi "Davidiaceae" v rámci řádu dřínotvaré ("Cornales"). V Cronquistově systému byla davidie vřazena do čeledi tupelovité ("Nyssaceae"). Ve starších verzích systému APG je řazen do široce pojaé čeledi "Cornaceae". Ve verzi APG IV z roku 2016 dochází ke změně a rod "Davidia" je spolu s dalšími 4 rody přeřazen do čeledi "Nyssaceae".  Jsou známy 2 variety davidie listenovité: "Davidia involucrata" var. "involucrata" a "D. involucrata" var. "vilmoriniana". Zatímco v Česku pěstovaná var. "viltmoreana" má listy na spodní straně lysé nebo jen za mlada řídce chlupaté, typová varianta má spodní stranu listů hustě pýřitou.

Význam.

Davidie je pěstována jako okrasná dřevina, nápadná především v době květu. Rostlinu lze vysazovat jako solitéru, je vhodná pro sbírkové účely. Je vysazena např. v Dendrologické zahradě v Průhonicích, Průhonickém parku a Arboretu Žampach.

Rozmnožování a pěstování.

Davidii je možno množit vegetativně letními řízky nebo hřížením mladých výhonů. Možné je i roubování na vlastní kořen. Výsev semen je komplikovanější pro nutnost dlouhé stratifikace.  Pro pěstování davidie je třeba chráněná poloha a doporučuje se i zimní kryt. Vyžaduje vlhkou, živnou a humózní půdu.

Externí odkazy.

Davidie listenová ("Davidia involucrata") je jediný druh rodu davidie ("Davidia") z čeledi tupelovité ("Nyssaceae"). Je to opadavý strom s jednoduchými střídavými listy, pocházející z Číny. V době květu je nápadná velkými bílými listeny podepírajícími kulovitá květenství. Je pěstována i v České republice jako okrasný strom.

Davidia involucrata, the dove-tree, handkerchief tree, pocket handkerchief tree, or ghost tree, is a medium-sized deciduous tree in the family Nyssaceae. It was previously included with tupelos in the dogwood family, Cornaceae. It is native to South Central and Southwest China from Hubei to southern Gansu, south to Guizhou, Sichuan and Yunnan, but is widely cultivated elsewhere.


Algoritmus.

Floydův–Warshallův algoritmus porovnává všechny možné cesty v grafu mezi všemi dvojicemi vrcholů. Pracuje tak, že postupně vylepšuje odhad na nejkratší cestu do té doby, než je zřejmé, že odhad je optimální projde všechny možnosti.  Mějme graf formula_1 s vrcholy formula_2 očíslovanými 1 až N. Dále mějme funkci formula_3, která vrací nejkratší možnou cestu z formula_4 do formula_5 s použitím pouze vrcholů 1 až formula_6 jako mezivrcholů. Pomocí této funkce chceme najít nejkratší cestu mezi všemi dvojicemi formula_4 a formula_5 s použitím mezivrcholů 1 až formula_9.  Na nejkratší cestu máme dva kandidáty: buď je nejkratší cesta v množině vrcholů formula_10, nebo existuje cesta jdoucí z formula_4 do formula_9, a poté z formula_9 do formula_5, která je lepší (kratší) než ta stávající. Nejlepší cesta z formula_4 do formula_5 používající pouze vrcholy 1 až formula_6 je definována funkcí formula_18. Délka nejlepší cesty z formula_4 do formula_9 a poté do formula_5 je pak zřejmě součet délek nejkratší cesty z formula_4 do formula_9 a nejkratší cesty z formula_9 do formula_5.  Funkci formula_18 pak můžeme rekurzivně definovat takto:  Algoritmus nejprve spočte formula_29 pro všechny dvojice i a j, poté pro všechny dvojice spočte formula_30 atp. dokud nedosáhne k = N, kdy jsme našli nejkratší cesty pro všechny dvojice vrcholů formula_4 a formula_5 v grafu formula_1. Asymptotická časová složitost algoritmu je formula_34.  Při počítání k-té úrovně můžeme přepsat informace vytvořené (k – 1)-ní úrovní, což je optimalizace. Algoritmus v obou případech používá kvadratické množství paměti vůči počtu vrcholů grafu. Asymptotická paměťová složitost je tedy formula_35.

Pseudokód.

1 // Předpokládáme funkci "cenaHrany"(i, j) vracející cenu hrany z i do j

Floydův–Warshallův algoritmus (známý také jako Royův–Floydův algoritmus) je počítačový algoritmus používaný pro nalezení nejkratších cest v orientovaném grafu s hranami různých obecných (kladných) vah. Jediný průchod algoritmu spočte nejkratší cestu mezi všemi dvojicemi vrcholů. Floydův–Warshallův algoritmus je typickým příkladem dynamického programování. Algoritmus poprvé popsali Robert Floyd a Stephen Warshall.

In computer science, the Floyd–Warshall algorithm (also known as Floyd's algorithm, the Roy–Warshall algorithm, the Roy–Floyd algorithm, or the WFI algorithm) is an algorithm for finding shortest paths in a weighted graph with positive or negative edge weights (but with no negative cycles). A single execution of the algorithm will find the lengths (summed weights) of shortest paths between all pairs of vertices. Although it does not return details of the paths themselves, it is possible to reconstruct the paths with simple modifications to the algorithm. Versions of the algorithm can also be used for finding the transitive closure of a relation formula_1, or (in connection with the Schulze voting system) widest paths between all pairs of vertices in a weighted graph.


Znění českého skautského slibu.

Junák – český skaut.

Slib lze doplnit dobrovolným dodatkem: "K tomu mi pomáhej Bůh."  Junák – český skaut je unikátní mezi světovými organizacemi tím, že ve svém slibu neodkazuje přímo na Boha, ale na duchovní hodnoty pravdy a lásky.

Historie.

Skautský slib hnutí na celém světě pochází z originálu publikovaného Robertem Badenem-Powellem ve "Skautingu pro chlapce":

Český skautský slib.

Skautský slib nebyl pevnou součástí českého skautského hnutí od jeho počátku; v "Základech junáctví" je o něm pouze letmá zmínka bez přesného znění a bez duchovního principu, nebyla mu tehdy ani přikládána taková váha jako později. Český skautský slib dlouho neobsahoval odkaz na duchovní princip a používal pouze odkaz na vlast "(milovat vlast svou a sloužit jí v každé době)", což bylo způsobeno silně negativním postojem většiny české společnosti ke katolické církvi na sklonku existence Rakouska-Uherska, kdy byla silně provázána s vládnoucí habsburskou dynastií. Znění slibu se ustálilo během první světové války.

Znění slibu z roku 1921 (Svaz junáků – skautů republiky Československé).

Ve třicátých letech byla ke slibu přidána dobrovolná doložka ""K tomu mi dopomáhej Bůh."" Na konci třicátých let byla po bouřlivých diskuzích nakrátko ustanovena jako povinná.

Změna slibu po sametové revoluci.

Po obnově skautské organizace v roce 1989 podal Junák žádost o znovupřijetí do mezinárodní organizace skautů, WOSM, ta však byla odmítnuta kvůli absenci duchovního principu ve slibu. Duchovní rada Junáka vedená Jiřím Zajícem – Edym tak ve spolupráci se zástupci sympatizujících církví připravila kompromisní znění, které bylo sněmem v roce 1993 přijato. Použití nábožensky neutrálního termínu "Nejvyšší Pravda a Láska" bylo s přihlédnutím k českým specifikům (nízká religiozita) WOSM přijato; za toto znění se postavil např. i biskup František Lobkowicz.  Minoritní české skautské organizace termín "Nejvyšší Pravda a Láska" nepřijaly; buď používají přímo odkaz na Boha, nebo pouze na vlast (viz výše).

Slib světlušek a vlčat.

Členové skautského hnutí v mladších věkových kategoriích (cca do 10 let) skládají nejprve slib vlčat (chlapci) nebo světlušek (děvčata), skautský slib až ve chvíli, kdy dorostou do vyšší věkové kategorie.

Znění slibů (Junák - český skaut).

Slib vlčat.

I tyto sliby lze doplnit dobrovolným dodatkem: "K tomu mi pomáhej Bůh."

Skautský slib je základní přísaha skautů a ohnisko skautského duchovního života. Skaut, který se rozhodne složit slib skautů či skautek, by měl být řádným členem oddílu, měl by být poučen o idee skautingu a být rozhodnut podle nich žít. Jako podmínka k připuštění ke skautskému slibu se někdy vyžaduje nováčkovská zkouška.

Since the publication of "Scouting for Boys" in 1908, all Scouts and Girl Guides around the world have taken a Scout (or Guide) promise or oath to live up to ideals of the movement, and subscribed to a Scout Law. The wording of the Scout Promise (or Oath) and Scout Law have varied slightly over time and from country to country. Some national organization promises are given below. Although most Scouting and Guiding organizations use the word "promise", a few such as the Boy Scouts of America tend to use "oath" instead. Typically, Scouts and Guides will make the three-fingered Scout Sign when reciting the promise.


Život.

Jeho otec, povoláním kolář, brzy zemřel a matka si vzala úspěšného obchodníka, který měl pozemky na Orleánském ostrově na Řece sv.Vavřince. Louis zde v dětství často pobýval a naučil se jazyk domorodců. Vzdělání získal v jezuitské koleji v Nové Francii (nyní Québec, Kanada), kde se také seznámil s jezuitou a misionářem Otcem Marquettem. Studoval filosofii, teologii a také hudbu. Stal se dobrým cembalistou a varhaníkem a uvažoval o kněžské dráze. V roce 1667 ale odjel do Francie a když se v následujícím roce vrátil do Kanady, věnoval se obchodu s kožešinami.  V roce 1672 jej spolu s Marquettem pověřil guvernér Nové Francie, aby prozkoumali řeku Mississippi. Vypluli s dalšími pěti francouzsko-indiánskými míšenci na dvou kanoích z březové kůry 17. května 1673 z obce St. Ignace v průlivu Mackinac. Pluli podél pobřeží jezera Michigan až k ústí řeky Fox v Green Bay. Po ní pak pádlovali proti proudu až k rozvodí, kde své kanoe přenesli do řeky Wisconsin a po ní 17. června dorazili do jejího ústí do Mississippi. Po proudu Mississippi pak dopluli až k ústí řeky Arkansas, kterou také prozkoumali a zmapovali. Vedli si důkladné poznámky o krajině, možnostech lovu a sbírali informace od Indiánů. Ve vesnici přátelského kmene Quapawů, asi 60 km severně od současného města Arkansas, se od indiánů dozvěděli, že Mississippi teče do Mexického zálivu, nikoli do Tichého oceánu, jak doufali. Proto se vrátili po řece Illinois a přes zátoku Green Bay domů. Jejich cesta je popsána v Marquettově deníku, který se zachoval.  Jolliet později uskutečnil několik dalších výprav a zmapoval mj. pobřeží Labradoru a řadu kanadských řek. Tyto objevy a příslušné mapy mu zjednaly velký respekt nejen ve Francii, ale také v Anglii. V roce 1697 byl jmenován královským hydrografem Nové Francie. Zemřel po roce 1700, patrně někde na Řece sv. Vavřince. Je po něm pojmenováno několik sídel v Kanadě i v USA.

Louis Jolliet nebo také Joliet ["luji žolije"] (21. září 1645, Beaupré u Quebecu – v létě 1700 na Řece svatého Vavřince) byl francouzsko-kanadský obchodník s kožešinami, cestovatel, objevitel a kartograf. Spolu s jezuitským misionářem Jacquesem Marquettem byl prvním bělochem, který se plavil po řece Mississippi od jejího soutoku s Wisconsinem až k ústí řeky Arkansas, a řeky poměrně přesné zmapoval.

Louis Jolliet (September 21, 1645after May 1700) was a French-Canadian explorer known for his discoveries in North America. Jolliet and Jesuit Father Jacques Marquette, a Catholic priest and missionary, were the first non-Natives to explore and map the Mississippi River in 1673.


Historie.

Kongregace byla ustavena roku 1679 z Domu milosrdenství ("Maison de la Charité") založeného v červnu roku 1652 ve francouzském městě Nancy Emmanuelem Chauvenelem jako posmrtná pocta jeho synovi Josefu Chauvenelovi (1620-1651), který roku 1651 zemřel na mor. první komunitu tvořilo pět sester. Řád dostal svůj název na památku arcibiskupa milánského a kardinála Karla Boromejského z italského šlechtického rodu Borromejských, který byl pro svoji obětavost ve prospěch nemocných a chudých prohlášen za svatého.  V českých zemích řád působí od roku 1837, kdy do Prahy přišly české, německé a lotrinské sestry, které noviciát absolvovaly ve Francii. Celý řád má sedm samostatných kongregací, z nichž jedna kongregace se sídlem v Praze byla potvrzena papežem Řehořem XVI. v roce 1841.

Organizace a větvení.

Celosvětové údaje z 30. let 20. století uvádějí, že Kongregace roku 1859 obdržela papežské potvrzení regulí. Měla pět samostatných větví, v jejichž čele je vždy generální mateřinec. První generální představenou řádu byla Němka Xaveria Rudlerová (1811–1886).  Před II. vatikánským koncilem byl řádovým oděvem: černý přepásaný hábit se širokými rukávy, medailon na prsou, bílý vpředu otevřený límec a černý čepec s bílým podkladem.

Pražská kongregace po II. světové válce v Českých zemích.

Za druhé světové války nebyla činnost kongregace příliš narušena. Šlo o národnostně smíšený řád (asi jedna třetina z 1236 sester byla německé národnosti), a proto nebylo na rozdíl od některých jiných Kongregací požadováno rozdělení komunity. Sestry se dál staraly o nemocné a trpící. V řadě případů skrývaly ve svých klášterech a nemocnicích pronásledované lidi a partyzány. Po pádu nacismu se výrazně podílely na péči o vězně z koncentračních táborů.  Německá národnost části sester se stala komunistům a církvi nepřátelským úředníkům záminkou pro perzekuci kongregace bezprostředně po ukončení války. Úřady řízené komunisty protizákonně zabraly mnohá zařízení řádu. Vydány zpět byly většinou až po několikaměsíčních soudních sporech, v některých případech se komunisty ovládaná místní správa vzepřela i pravomocným soudním rozhodnutím. Kongregace též silně utrpěla tím, že prakticky všechny sestry německé národnosti byly odsunuty, kvůli čemuž musely být některé instituce spravované řádem zrušeny, protože nebyl dostatek sester na jejich provozování.  Po únoru 1948 perzekuce zesílila. Postupně byla zabírána různá zařízení a sestry, které pracovaly v nemocnicích nebo školách, dostávaly postupně výpovědi. Na počátku 50. let dosáhlo rušení zařízení řádu masového charakteru a sestry začaly být vyřazovány ze společnosti a bez jakýchkoliv zákonných podkladů je úřady sestěhovávaly do internačních klášterů. Stát si též vyžádal seznamy sester s uvedením jejich zařazení (představená, sestra se sliby a novicka). Jelikož představená kongregace podezřívala stát, že chce zakázat novickám skládat řeholní sliby a vstupovat do řad kongregace (případy ostatních řádů ukazují, že podezření bylo velmi odůvodněné), rozhodlo vedení kongregace na její popud, že všem novickám bude povoleno okamžité složení řádných slibů bez splnění obvyklých čekatelských podmínek (tento krok je považován za jeden ze zásadních důvodů jejího pozdějšího odsouzení a neobvykle vysokého trestu).  Kromě obvyklé internace a šikany týkající se celé kongregace bylo 22 sester uvězněno. Stát znemožňoval veřejné působení sester i přijímání novicek, což vedlo k úbytku členek kongregace (v roce 1948: 1053 sester, v roce 1957: 835 sester). V roce 1961 již nesměla žádná ze sester sloužit v nemocnici. Perzekuce kongregace pokračovala (kromě krátkého uvolnění v roce 1968) až do sametové revoluce v roce 1989, po které byly kongregaci navráceny některé objekty a sestry se mohly vrátit ke své obvyklé činnosti. Beuronskou kapli v Teplicích sestrám vyzdobili benediktini z Beuronu

Provozované domy a zařízení.

V někdejším Československu řádu patřilo 120 objektů, vč. kaple v Teplicích, dnes patřící tamnímu gymnáziu. Dnes jsou to tyto:  Sestry též vedou zázemí Nepomucena, české papežské koleje v Římě.  Sestry působí na Slovensku od 1.11.2015 v Nitře. Předtím působily v Piešťanech od roku 1925 do násilného rušení řádů v roce 1950.

Generální představené Kongregace.

"neúplný seznam"

Kongregace Milosrdných sester svatého Karla Boromejského (" Sorores Misericordiae Sancti Caroli Borromei"; SMCB), zkráceně označovaná boromejky nebo sestry boromejky, je ženská katolická kongregace papežského práva soustřeďující se na péči o nemocné, chudé a lidi na okraji společnosti.

The Sisters of Mercy of St. Borromeo are a number of female Catholic religious congregations sharing one rule and tradition.


Historie.

Španělská královská akademie byla založena roku 1713 jako imitace Francouzské akademie. Na jejím založení se podílel Juan Manuel Fernández Pacheco, markýz Villenský a vévoda z Escalony s cílem sjednotit, zajistit eleganci a čistotu oficiálního španělského jazyka (kastilštiny). O rok později akademii schválil a přijal pod svou ochranu tehdejší španělský král Filip V.Španělský jazyk se v 18. století nacházel ve svém největším rozkvětu, Juan Manuel Fernández Pacheco, markýz Villenský a vévoda z Escalony, se rozhodl, že jazyk ustálí a stanoví přesná pravidla pro jeho používání. Podnětem mu byly Italská akademie (Accademia della Crusca italiana) založená v roce 1582 a Francouzská akademie (Académie française) založená v roce 1635. K oficiálnímu přijetí Španělské královské akademie došlo 3. října 1714 královskou listinou vydanou španělským králem Filipem V.

Národní akademie.

Vznik akademií v latinskoamerických zemí souvisí s dekolonizací, dlouhodobým procesem sociálního a politického osamostatnění jednotlivých latinskoamerických států. Idea jednotného a čistého jazyka by nemohla být naplněna, kdyby se jazyk vyvíjel v každé z těchto zemí samostatně, proto se Španělsko zasloužilo o vybudování jazykové akademie v každé latinskoamerické zemi. Tyto akademie společně tvoří Asociaci akademií a podílí se na zachování španělského jazyka v jeho původní formě a čistotě.  Některé latinskoamerické akademie vznikly nezávisle na té Španělské, například Mexická akademie (Academía Mexicana de la Lengua) v roce 1875, nebo Akademie v Argentině (Academia Argentina de Letras) v roce 1931. Společně ovšem tvoří ASALE (Asociación de Academias de la Lengua Española), tato vznikla v roce 1951 na Kongresu akademií v Mexiku. Od roku 1870 vznikaly v Latinské Americe různé akademie podřízené Španělské královské akademii. Dnes tvoří tuto asociaci mimo jiné i Argentinská akademie, Filipínská akademie a Severoamerická akademie, které spadají přímo pod Španělskou královskou akademii.

Organizace akademie.

Španělská královská akademie (RAE) se skládá ze španělských i zahraničních akademiků, akademiků z amerických akademií a dalších. Společně se starají o chod nejen Španělské akademie, ale i latinskoamerických akademií. Vládní komise řídí akademii a dohlíží na její činnost. Tato komise se skládá z ředitele akademie, jeho zástupce, sekretáře a jeho zástupce, cenzora, knihovníka a pokladníka.  Akademie se skládá z plén a výborů, zasedají každý týden. Výbory vypracovávají návrhy pro další projednání v plénu a případné schválení. V současné době existují tyto výbory: výkonný výbor, výbor běžného slovníku, historického slovníku, gramatický výbor, lingvistický výbor, výbor sociálních věd, publikační výbor a výbor pro jednotlivá ocenění. Zvláštním výborem je výbor pro zachování domu slavného španělského spisovatele Lope de Vegy.

Významné publikace.

Španělská královská akademie a Asociace akademií španělského jazyka vydaly například:

Po několika staletích vývoje španělského jazyka nejen na Iberském poloostrově, ale i v latinskoamerických zemích byla v roce 1713 založena Španělská královská akademie, neboli Real Academia Española (RAE), aby sjednotila a ustálila jazykové zvyklosti, zejména gramatiku, slovní zásobu a pravopis. Od tohoto data došlo k určitým změnám španělského jazyka a to zejména ve slovní zásobě přijetím slov z cizích jazyků. Po stránce fonetické a morfologické se až na výjimky zachovala původní podoba.

The Royal Spanish Academy (Spanish:, generally abbreviated as RAE) is Spain's official royal institution with a mission to ensure the stability of the Spanish language. It is based in Madrid, Spain, but is affiliated with national language academies in 22 other hispanophone nations through the Association of Academies of the Spanish Language. The RAE's emblem is a fiery crucible, and its motto is ("Cleans, sets, and gives splendor").


Vodní režim.

Do jezera se vlévají přítoky Mühlbach a Almbach, z východního konce vytéká Weißenbach, který ještě na rakouském území u Feistritz an der Drau posiluje vody Drávy. Kvalita vody v jezeře dosahuje parametrů pitné vody. Pro udržení její kvality je povolen na jezeře pouze ekologický způsob dopravy (zcela vyloučeny jsou spalovací motory). S viditelností až do šestimetrové hloubky a teplotou vody 24 °C je velmi příhodné pro koupání a rekreaci.

Využití.

Po jezeře jezdí od roku 2014 výletní loď Alpenperle o kapacitě 225 cestujících, jde o první hybridní dieselelektrickou loď v Rakousku. Její akumulátory se nabíjejí přes noc, vpředu je vybavena čerpadlem a vzadu kormidlovou vrtulí. Jezero je využíváno kromě koupání i k vodním sportům. V zimě se na hladině jezera tvoří největší upravovaná ledová plocha v Evropě, která obsahuje bruslařskou dráhu, několik kluzišť, hřiště na hokej a hřiště na curling.  Jezero je obklopeno více než stokílometrovou sítí turistických a cyklistických stezek různých stupňů obtížnosti. Lze odsud doputovat přes horské louky k několika horským vrcholům (na severu Latschur, na jihu Golz, na západě Reißkofel), které jsou přístupné i díky horským chatám na jejich úbočích. K dispozici jsou zde i dva kempinky.

Pobřeží.

Z celkové délky 23 km pobřeží je třetina zastavěna, zbylé dvě třetiny mají přírodní charakter. Jezero nelze obejít, pouze z místa zvaného Ronacherfels lze chvílemi prudkou stezkou pro pěší putovat necelých 7 km (převýšení 63 m) po části severního i východním břehu. Západní a střední část jezera je obklopena bažinatými loukami, zatímco v jeho východní části jsou severní i jižní břehy prudké a skalnaté. Tato část jezera připomíná norské fjordy. V nejužším místě spojuje severní a jižní břeh most, který zároveň poskytuje pěkný výhled na západní i východní část jezera. Při jeho severním břehu leží vesnice Oberdorf, Gatschach, Techendorf a Neusach, na východě Stockenboi.

Weißensee je ledovcové jezero na úpatí Gailtalských Alp v rakouské spolkové zemi Korutany. Leží severně od Hermagoru v nadmořské výšce 930 m a je tak nejvýše položeným z velkých korutanských jezer.

The Weissensee (German spelling: "Weißensee") is a lake in the Austrian state of Carinthia within the Gailtal Alps mountain range. The highest situated Carinthian bathing lake shares its name with the municipality of Weissensee on the northern and southern shore.


Situace.

Po smrti císaře Karla VI. (20. října 1740) napadli Pragmatickou sankci, která měla zaručovat dědická práva Marie Terezie, bavorský a saský kurfiřt. Situace využil pruský král (a braniborský kurfiřt) Fridrich II. a vystoupil s dědickým nárokem na území Slezska. Za postoupení Slezska nabízel uznání Pragmatické sankce, finanční odškodné, podporu Marie Terezie proti útokům nepřátel. Mezitím však již nařídil mobilizaci a 16. prosince 1740 pruská vojska do Slezska vtrhla bez vyhlášení války, ještě dříve, než byly pruské návrhy ve Vídni odmítnuty. Ve Slezsku byl v té době poměrně malý počet rakouských vojáků, takže ho Prusové během šesti týdnů téměř celé ovládli, včetně Vratislavi (něm. Breslau) - rakouské posádky se bránily jen v několika pevnostech. Rakousko začalo shromažďovat vojenské síly v Olomouci, do jejich čela byl postaven podmaršál Wilhelm Reinhard von Neipperg. Koncem března 1741 vytáhly rakouské oddíly na sever na záchranu Slezska. Prusové se stáhli z jižních částí Slezska a ustoupili za řeku Nisu. Fridrich II. soustředil různé sbory jako jejich vrchní velitel, obě armády směřovaly k městu Ohlau (Olawa).

Průběh.

Rakouská vojska nocovala v okolí vesnice Mollwitz (dnes Małujowice), v níž měl Neipperg hlavní štáb. O tom, že se ráno 10. dubna proti nim vydala na pochod pruská armáda, se dozvěděli poměrně pozdě. Bitva vypukla brzy odpoledne a dlouho byla poměrně vyrovnaná. Pruská vojska čítala asi 21 000 mužů, rakouská asi 15 800. Prusové měli 53 děl, Rakušané o 24 děl méně. Když to v průběhu bitvy vypadalo, že se vítězství kloní na rakouskou stranu, doporučil pruský maršál Schwerin Fridrichovi, aby opustil bojiště, a sám převzal velení. Později se situace obrátila a večer se rakouská vojska dala na ústup. V bitvě padli velitelé jezdectva z obou stran, rakouský Römer a pruský Schulenburg, maršál Schwerin byl raněn. Rakouská strana hlásila ztráty 755 mrtvých a 3699 nezvěstných a raněných, pruská strana celkem 4849 mrtvých, nezvěstných a raněných.

Důsledky.

Bitva neznamenala významný zlom v průběhu války, ale pruské vítězství posílilo mezinárodní postavení Fridricha II.

Bitva u Mollwitz (Molvic), svedená 10. dubna 1741, byla prvním větším střetnutím rakouských a pruských vojsk ve válce o rakouské dědictví. Vítězství pruského krále Fridricha II. nad rakouským vojskem, v jehož čele stál hrabě Wilhelm Reinhard von Neipperg, znamenalo upevnění pruské nadvlády nad nedávno obsazeným Slezskem.

The Battle of Mollwitz was fought by Prussia and Austria on 10 April 1741, during the First Silesian War (in the early stages of the War of the Austrian Succession). It was the first battle of the new Prussian King Frederick II, in which both sides made numerous military blunders but Frederick the Great still managed to attain victory. This battle cemented his authority over the newly conquered territory of Silesia and gave him valuable military experience.


Dětství a studia.

Narodil se v New Havenu, Spojených státech amerických, jako syn Rosalie Grubber (rozené Hirschfelder) a Gösta Åkerlöfa, který byl chemikem a vynálezcem. Jeho matka pocházela z židovské rodiny, která emigrovala z Německa a jeho otec byl švédský přistěhovalec. Akerlof absolvoval v roce 1958 Lawrenceville School. V roce 1962 získal titul BA na Yale University a v roce 1966 doktorát na MIT. Mezi lety 1978-1980 vyučoval na London School of Economics.

Osobní život.

Jeho manželka je Janet Yellenová, která byla předsedkyní rady guvernérů Federálního rezervního systému a emeritní profesorka na UC Berkeley's Haas School of Business. Je bývalou prezidentkou a generální ředitelkou Federální rezervní banky v San Franciscu a bývalou Předsedkyní rady ekonomických poradců prezidenta Billa Clintona. Jejich syn, Robert Akerlof, má doktorát z ekonomiky na Harvardské univerzitě a vyučuje na University of Warwick.  = Přínosy ekonomii =

Trh Citronů.

Mezi nejznámější dílo Akerlofa patří "Trh citrónů" (v originále The Market for Lemons - Quality Uncertainty and the Market Mechanism). Dílo bylo publikované v roce 1970 v Quarterly Journal of Economics. V tomto díle Akerlof identifikoval závažné problémy, které postihují trhy charakterizované asymetrickými informacemi. Za to mu byla následně udělena Nobelova cena za ekonomii. Akerlof a spoluzakladatelka a bývalá předsedkyně Fedu, Janet Yellen, v modelech mzdové efektivity trhu práce navrhují zdůvodnění hypotézy efektivnosti mezd, v níž zaměstnavatelé platí nad mzdou zúčtování v rozporu se závěry neoklasické ekonomiky.

Teze.

Akerlof používá trh s ojetými vozy jako příklad problému nejistoty kvality. Ojetý vůz je takový, když je vlastnictví převedeno z jedné osoby na druhou po době používání prvním majitelem a nevyhnutelným opotřebením. Existují dobré ojeté vozy (které jsou označeny jako "broskve") a vadné ojeté vozy (to jsou právě "citrony"). To obvykle v důsledku záleží na několika, ne vždy, sledovatelných proměnných jako je styl jízdy majitele, kvalita a frekvence údržby a historie nehod. Z důvodu, že je mnoho důležitých mechanických částí a dalších prvků na první pohled skrytých a nejsou snadno přístupné pro kontrolu, kupující automobilu předem neví, zda se jedná o "broskev nebo citron". Takže nejlepší odhad kupujícího pro dané auto je, že auto má průměrnou kvalitu; v souladu s tím bude kupující ochoten zaplatit pouze cenu automobilu o známé průměrné kvalitě. To znamená, že majitel pečlivě udržovaného, nikdy nezneužívaného, dobrého ojetého vozu nebude schopen získat dostatečně vysokou cenu, aby se mu prodej tohoto vozu vyplatil.  Majitelé dobrých aut proto nebudou uvádět svá auta na trh ojetých vozů. Stahování dobrých automobilů snižuje průměrnou kvalitu automobilů na trhu, což způsobuje, že kupující revidují svá očekávání vůči danému vozu. To zase motivuje majitele středně dobrých vozů, aby neprodávali a tak dále. Výsledkem je, že trh, na kterém jsou asymetrické informace týkající se kvality, vykazuje vlastnosti podobné vlastnostem popsaným v Greshamově zákonu: špatné vede k dobrému. (Ačkoli se Greshamův princip vztahuje konkrétněji na směnné kurzy, je možné čerpat modifikované analogie).

Ekonomie identity.

V jeho poslední práci (článek Economics and Identity publikován v The Quarterly Journal of Economics v roce 2000), Akerlof a jeho kolega Rachel Kranton z Univerzity v Duke vkládají sociální identitu do formální ekonomické analýzy, díky tomu vzniká ekonomie identity. Akerlof a Kranton, kteří v tomto díle čerpají ze sociální psychologie a dalších oborů, které nepatří do ekonomie, popisují to, že jedinci si nevybírají služby a výrobky pouze podle toho zda se jim líbí či nelibí. Velkou roli v tomto ohledu hrají sociální normy, které jim říkají jak se mají chovat. V článku popisují jak je v ekonomii tento fakt zahrnout.

Reproduktivní šok technologie.

Ke konci 90. let 20. stol. se Akerlof zapojil do debaty o legální potraty. Ve článcích zveřejněných v The Quarterly Journal of Economics, The Economic Journal a dále, Akerlof popisuje fenomén, který nazval ""reproduktivní šok technologie"." Tvrdí, že nové "technologie", které vznikly při sexuální revoluci na konci 20. stol. jako například antikoncepční prostředky a legální potraty, tak nejenže nezastavily úpadek klasické rodiny (myšleno oba rodiče žijí spolu se svým dítětem), ale naopak napomohly tento trend zvýšit. Například, možnost legálního potratu nyní umožňuje mužům vidět jejich potomka jako produkt ženské vědomé možnosti, nežli jako produkt společného sexuálního styku. Tím pádem toto podporuje biologické otce nejen aby odmítli povinnost oženit se s matkou ale zároveň to níčí ideu rodičovských povinností.

Looting.

V roce 1933 Akerlof a Paul Romer vytvořili "Looting: The Economic Underworld of Bankruptcy for Profit" (Loupení: Ekonomické podsvětí bankrotu za záminkou výdělku), popisující jak za určitých podmínek, majitelé firem se rozhodnou, že je pro ně osobně více výdělečné "vyloupit" (loot) firmu a "extrahovat jmění" z těchto firem, než raději je zkusit zachránit aby mohli prosperovat.

George Arthur Akerlof (* 17. června 1940 New Haven) je americký ekonom a profesor ekonomie na Kalifornské univerzitě v Berkeley.

George Arthur Akerlof (born June 17, 1940) is an American economist who is a university professor at the McCourt School of Public Policy at Georgetown University and Koshland Professor of Economics Emeritus at the University of California, Berkeley. He won the 2001 Nobel Memorial Prize in Economic Sciences (shared with Michael Spence and Joseph E. Stiglitz).


Historie.

V roce 1009 se Herswithehusen stal majetkem požehnaného Meinwerka, biskupa z Padebornu. Klášter zde byl založen 28. května 1140, jako dceřiný klášter opatství Kamp, padebornským biskupem Bernardem I. Stavba byla dokončena zasvěcením konventního chrámu v roce 1165.  Mezi lety 1185 a 1243 založil Hardehausen tři dceřiné kláštery. V roce 1185 Marienfeld v oblasti Münsteru, 1196 Bredelar poblíž Marsbergu a v roce 1243 Scharnebeck u Lüneburgu. Kromě toho získal Hardehausen v roce 1293 ženský klášter Wilhelmshausen, který následně vyklidil a obnovil jej v roce 1320 s novou řeholní komunitou.  Během třicetileté války bylo opatství vyrabováno a zničeno. Při následné rekonstrukci, která probíhala mezi lety 1680 a 1750, získalo svoji dnešní podobu.  V roce 1803 byl klášter sekularizován a mniši byli vyhnáni. Kostel byl v roce 1812 zbořen a jeho vybavení i vybavení kláštera prodáno nebo vydraženo. Klášterní statky byly pronajaty jako státní majetek.  Cisterciácká komunita byla v Hardehausen na krátko obnovena 1927, ale zanikla na základě rozkazu o rozpuštění vydaným národními socialisty v roce 1938, při té příležitosti byly budovy a pozemky prodány společnosti Henschel z Kasselu od které je získala "Verein für katholische Arbeiterkolonien" (Unie pro katolické pracovní kolonie). V roce 1944 se do Hardehausen přesunul "Nationalpolitische Erziehungsanstalt" (Národní institut pro politické vzdělávání) z Bensbergu. K tomuto období se také váže nasazení 30 vězňů z koncentračního tábora Buchenwald na nucené práce v Hardehausen.  Od roku 1945 je bývalý klášter využíván ke vzdělávací činnosti současné arcidiecéze v Padebornu. Je zde umístěno "Jugendhaus Hardehausen" (od roku 1945) a od roku 1949 také "Landvolkshochschule Anton Heinen" zajišťující edukaci dospělých z celého okresu. V roce 1970 byly budovy rozšířeny a upraveny, aby mohly lépe plnit své vzdělávací funkce.

Hardehausen (německy "Kloster Hardehausen") je bývalé cisterciácké opatství nedaleko Warburgu v okrese Höxter, ve spoklové zemi Severní Porýní-Vestfálsko, v Německu.

Hardehausen Abbey ("Kloster Hardehausen") is a former Cistercian monastery located near Warburg in the district of Höxter in the east of North Rhine-Westphalia, Germany.


Historie.

Klášter byl založen roku 1143 knížetem Vladislavem II. s chotí Gertrudou a olomouckým biskupem Jindřichem Zdíkem a dostal nové jméno "Sion". Zdá se, že Jindřich Zdík se zde pokusil s podporou pražského biskupa Jana vytvořit klášter řeholních kanovníků zřejmě inspirovaný kanovníky Božího hrobu. Po smrti biskupa Jana tyto snahy podporoval i jeho nástupce Ota a kníže Vladislav. Těžkosti řeholníků posléze vyřešil Jindřich Zdík žádostí na generální kapitulu premonstrátského řádu o nové osazení konventu.  Roku 1142 na Strahov přišli premonstrátští mniši z vestfálského Steinfeldu. Kamenný kostel a klášter byl pak vybudován ve druhé polovině 12. století, roku 1178 zde byl pohřben král Vladislav II. a po úpravách byl kostel podruhé vysvěcen roku 1182.  Po požáru roku 1258 a ve 14. století byl klášter různě přestavován. Po vyplenění v husitských válkách roku 1420 byl obnoven a výrazně přestavěn až v letech 1601-1605 (kostel) a 1614–1626 konvent. Roku 1613 byla také nově založena Opatská zahrada. Roku 1627 sem byly z Magdeburgu převezeny ostatky zakladatele premonstrátského řádu svatého Norberta (+1134) a 1648 klášter vyrabovalo švédské vojsko, které odvezlo i velkou část knihovny.  Barokní přestavbu vedli architekti Giovanni Domenico Orsi (1671–1674]), který postavil také nový knihovní sál (dnešní Teologický), a Jan Baptista Mathey (budova opatství, po 1682). Po poškození kostela roku 1742 opravoval fasády Anselmo Lurago a koncem 18. století se na přestavbách průčelí Filosofického sálu knihovny podílel Ignác Jan Nepomuk Palliardi.  Po převzetí moci komunisty byl roku 1950 klášter uzavřen a řeholníci z větší části deportováni do sběrných táborů. Při rekonstrukci pro účely Památníku národního písemnictví v letech 1950–1953 se ukázalo, že velké části původní románské stavby kostela i kláštera se zachovaly, a to až do výše prvního patra. V letech 1992–1993 byl klášter obnoven a v následujících letech opraven.

Bazilika Nanebevzetí Panny Marie.

Původně románská bazilika Nanebevzetí Panny Marie z druhé poloviny 12. století byla goticky přestavována po požáru v roce 1258. Zároveň byla k severní boční lodi přistavěna kaple zasvěcená původně sv. Voršile, dnes sv. Norbertovi.  Další přestavba přišla po vyplenění baziliky husity a dlouhém chátrání až za opata Jana Lohelia v letech 1601–1605, kdy byla stržena příční loď a staré věže průčelí a postaveny nové. V renesančních úpravách pokračoval i jeho nástupce Kašpar z Questenberka, který v letech 1630–1631 nechal baziliku prodloužit a zbudovat nové průčelí. K jižní lodi pak nechal přistavět kapli Panny Marie Pasovské.  Současná barokní podoba baziliky je dílem italského architekta Anselma Luraga, který vedl přestavbu poté, co byla v roce 1742 a 1751 poškozena při francouzském a pruském bombardování Prahy. Bazilika byla důkladně opravena po roce 1993.

Knihovna.

Strahovská knihovna je jednou z nejcennějších a nejlépe zachovaných historických knihoven nejen v Česku. Uchovává přes 200 tisíc knih, z toho přes 3000 rukopisů a 1500 prvotisků, uložených ve zvláštním depozitáři. Knihovnu tvoří dva sály, Teologický a větší Filosofický, a spojovací chodby mezi nimi.

Teologický sál.

Nejstarší část dnešní knihovny, tak zvaný Teologický sál, vznikl v letech 1671–1674 podle návrhu a pod vedením G. D. Orsiho. Nástropní fresky od strahovského řeholníka Siarda Noseckého jsou z let 1721–1727. V sále je uložena hlavně teologická literatura, většinu severní stěny pokrývají různá vydání Bible.

Kabinet kuriozit a spojovací chodba.

Obě spojovací chodby slouží také jako knihovny, na západním konci severní spojovací chodby je takzvaný kabinet kuriozit, předchůdce pozdějších muzeí. V zasklených skříních jsou zde umístěny pozoruhodné přírodniny (lastury, vycpaná zvířata apod.).

Filosofický sál.

Hlavní klenutý sál historické knihovny, nazvaný Filosofický, o rozměrech asi 10 x 32 m sahá přes dvě patra budovy a má zhruba v polovině výšky ochoz. Vznikl úpravou původní sýpky v letech 1783–1785 s novým průčelím od I. J. Palliardiho a sochami Ignáce Františka Platzera. Roku 1792 byl upraven tak, aby se sem mohl přestěhovat knihovní mobiliář z roku 1778 ze zrušeného kláštera v Louce u Znojma. Nástropní fresky jsou od F. A. Maulbertsche z roku 1794 a znázorňují duchovní vývoj lidstva.

Obrazárna.

Strahovský klášter po staletí pečoval o vzdělanost a kulturu. Již v 18. století zde existovala hodnotná sbírka obrazů. Rok po svém zvolení strahovským opatem (1834) se Jeroným Josef Zeidler rozhodl pro vybudování obrazárny. Stalo se tak v souvislosti se zájmem o "Růžencovou slavnost", stěžejní dílo Albrechta Dürera, jež bylo v té době v majetku kláštera. Do obrazárny bylo hned po zřízení umístěno na 400 obrazů. V průběhu dalších let byla získána řada významných děl a byl také pořízen katalog. V sedmdesátých letech 19. století čítala obrazárna přes tisíc položek. Sál se stovkami obrazů navštěvovaly ročně desítky, později stovky zájemců z celé Evropy. Přesto byla možnost zhlédnout sbírku omezena jejím umístěním v prostorách klauzury. Po násilném zrušení kláštera roku 1950 došlo k rozchvácení sbírek, nejhodnotnější části převzala pražská Národní galerie a další díla se většinou dostala do správy památkových objektů.  Společně s obnovení řeholního života byl v letech 1992–1993 fond obrazárny z větší části scelen, sbírka nyní obsahuje půldruhého tisíce maleb. Od roku 1993 je část kolekce poprvé veřejnosti prezentována ve stálé expozici, představující výběr části nejkvalitnějších obrazů z časového rozmezí 14. až 19. stol. Současná expozice je výběrem tematických celků, jež jsou ve strahovské sbírce obsaženy.

Současnost kláštera.

V současnosti je opatem Královské kanonie premonstrátů na Strahově Rmus. D. Daniel Peter Janáček, O.Praem. (zvolen 26. června 2018). Ke kanonii patří celkem 75 řeholníků, žijících v klášteře samotném nebo na farách po celé České republice a v části Slovenska.

Strahovský klášter, plným názvem Královská kanonie premonstrátů na Strahově ( "Monasterium Strahoviense", starým označením též Mons Sion), je nejstarší premonstrátský klášter v Čechách, založený roku 1143, a jedna z nejvýznamnějších architektonických památek České republiky. V klášteře, jehož konvent byl obnoven po roce 1990, sídlí také Památník národního písemnictví, součástí kláštera je slavná Strahovská knihovna a obrazárna.

Strahov Monastery () is a Premonstratensian abbey founded in 1143 by Jindřich Zdík, Bishop John of Prague, and Vladislaus II, Duke of Bohemia. It is located in Strahov, Prague, Czech Republic.


Geografie.

Ostrov má zhruba tvar obdélníku, jehož delší strana je orientována severojižním směrem. Pobřeží je velmi členité. Na severu je oddělen od pevniny průlivem Chacao, který má v nejužším místě necelé dva kilometry. Na východě leží mezi ostrovem a pevninou chráněný záliv Corcovado a záliv Ancud. Na ostrově pokračuje pevninské pohoří Cordillera de la Costa, nejvyšší vrchol má nadmořskou výšku 866 metrů. Chiloé leží na hranici Patagonie, obvykle však není pokládán za její součást. Kolem ostrova se nachází množství menších ostrůvků, které společně s hlavním ostrovem tvoří souostroví Chiloé – k největším z těchto ostrůvků patří např. Quinchao.

Přírodní poměry.

Ostrov má mírné vlhké podnebí, průměrná roční teplota se pohybuje okolo 11 °C a srážky okolo 3000 mm. Většinu území pokrývají rašeliniště nebo husté pabukové a fitzroyové lesy s množstvím mechů a kapradin. Typickými rostlinami jsou jahodník chilský, rozpylec lékařský, jehož plody slouží jako náhražka pepře, a jedlá barota chilská, připomínající dvoumetrovou reveň. Obyvateli lesů jsou vzácné druhy pudu jižní a pes Darwinův, v okolí vodních toků žije hvízdák chilský, ve skalách hnízdí buřňák temný. Na pobřeží ostrova se nacházejí kolonie tučňáků a lachtanů, v okolním moři žije plejtvák obrovský, velryba jižní nebo plískavice jižní. Na ochranu ohrožených kytovců byl v obci Puñihuil spuštěn "Projekt Alfaguara" (španělsky „plejtvák“), zaměřený na vědecký výzkum a osvětu návštěvníků. Na ostrově jsou dvě přírodní rezervace: na severozápadě Národní park Chiloé a na jižním pobřeží soukromý park Tantauco, který vlastní chilský prezident Sebastián Piñera.  Ostrov je pro své klima a přírodní poměry srovnáván s Irskem.

Historie.

Název Chiloé znamená v jazyce původních obyvatel z kmene Huilliche „země racků“. Ostrov byl podle archeologických nálezů osídlen již před sedmi tisíci lety, pro Španěly jej zabral roku 1558 guvernér Chile García Hurtado de Mendoza, který založil město Castro. Byl zaveden systém encomiend, zrušený po povstání domorodců v roce 1712. Po vyhlášení nezávislosti Chile se ostrov odmítl k novému státu připojit a zůstal baštou zbytků koloniální armády, která kapitulovala až roku 1826. V roce 1960 bylo západní pobřeží ostrova vážně poničeno vlnou tsunami vzniklou v důsledku velkého chilského zemětřesení.  Památkami na období christianizace jsou dřevěné kostely na Chiloé, šestnáct z nich bylo roku 2000 zapsáno na seznam světového dědictví UNESCO. Největší z nich je chrám svatého Františka v Castru s dvojicí věží dosahujících výšky 42 metrů. Typickým obydlím jsou dřevěné domky "palafitos", které stojí na pobřeží na kůlech a jsou natřeny pestrými barvami.

Ekonomika.

Na ostrově se provozuje převážně těžba dřeva, pastevectví a pěstování brambor místní odrůdy "Michuñe". V okolním moři se loví ryby a slávka peruánská, lososi se chovají také v sádkách. Na významu získává ekoturistika, založená na zdejší přírodě a klidném životním tempu.

Doprava.

Ostrov je přístupný trajektem nebo letecky, letiště se nachází v Mocopulli. V letech 2017–2020 probíhá výstavba visutého mostu Chacao přes průliv Chacao, tento projekt byl dlouhá léta odkládán. Mělo by se jednat o nejdelší visutý most v Jižní Americe. Na ostrově však panují obavy, jestli nedojde větším přílivem dopravy k poškození identity ostrova.

Chiloé (plným jménem Isla Grande de Chiloé – "Velký ostrov Chiloé" – jedná se o největší ostrov ze souostroví) je ostrov v Tichém oceánu nedaleko jižního pobřeží Chile. Má rozlohu 8 394 km2 a je tak čtvrtým nebo pátým největším ostrovem jihoamerického kontinentu – rozlohou srovnatelný s Korsikou či Kyprem. Spolu s okolními ostrůvky tvoří souostroví Chiloé, které je jednou ze čtyř provincií regionu Los Lagos. Hlavním městem je Castro se zhruba čtyřiceti tisíci obyvateli, dalšími významnými sídly jsou Ancud a Quellón. Obyvatelstvo tvoří indiánsko-španělští míšenci, nazývaní "Chilotes" a hovořící specifickým nářečím.

Chiloé Island (Spanish: "Isla de Chiloé"), also known as Greater Island of Chiloé ("Isla Grande de Chiloé"), is the largest island of the Chiloé Archipelago off the coast of Chile, in the Pacific Ocean. The island is located in southern Chile, in the Los Lagos Region.


Hráčská kariéra.

Hokejovou kariéru začal v šesti letech, kdy se stal členem mládežnického týmu Litvínova. Do československé hokejové ligy vstoupil v 16 letech rovněž za litvínovský klub. Ve dvaceti letech se stal kapitánem litvínovského hokejového týmu a ve stejném věku také začal hrát za národní reprezentaci. S československým týmem získal celkem tři tituly mistrů světa: v roce 1972 na šampionátu v Praze, v roce 1976 v polských Katovicích a v roce 1977 v rakouské Vídni. Celkem odehrál na světových šampionátech jedenáct turnajů a zúčastnil se dvou zimních olympijských her: v roce 1972 v japonském Sapporu pomohl vybojovat bronz a v roce 1976 v rakouském Innsbrucku získal stříbro. V letech 1977–1980 byl kapitánem reprezentace, v roce 1978 získal Zlatou hokejku. Za reprezentaci se zúčastnil celkem 256 zápasů a zaznamenal 132 gólů, v československé lize odehrál 544 zápasů a vstřelil 347 gólů. Celkovým počtem gólů v lize a reprezentaci je na 5. místě v Klubu hokejových střelců deníku Sport.  V roce 1981 legálně opustil Československo a odešel hrát do zámořské NHL, kde až do roku 1983 působil v týmu Vancouver Canucks. Tehdy se vrátil do Evropy a v letech 1983–1985 hrál ve švýcarském týmu EV Zug. Po návratu do Československa ukončil aktivní sportovní kariéru v roce 1987 v Litvínově.

Trenérská kariéra.

Od roku 1986 působil jako trenér, nejprve v domovském Litvínově, později v německém Freiburgu.  Koučem československé reprezentace se stal v roce 1991 a pod jeho vedením získal národní tým v následujícím roce bronzové medaile na olympiádě i na mistrovství světa. O rok později přivedl ke stejnému úspěchu na mistrovství světa českou hokejovou reprezentaci. V roce 1994, po dvou neúspěšných turnajích, reprezentaci opustil a odešel do Itálie (národní tým v tomto roce na světovém mistrovství spadl na sedmé místo).  V roce 1997 se Hlinka k české reprezentaci vrátil a pod jeho vedením získal tým na mistrovství ve Finsku bronzovou medaili. Jeho největší úspěch přišel následujícího roku, kdy na olympiádě v roce 1998 v japonském Naganu získal jím vedený národní tým historicky první zlaté olympijské medaile v hokejovém turnaji. O rok později se čeští hokejisté stali i mistry světa. V roce 1999 mu prezident Václav Havel udělil Medaili Za zásluhy III. stupně.  V únoru 2000 opustil místo trenéra české reprezentace, odešel do NHL a na konci sezóny se stal hlavním koučem týmu Pittsburgh Penguins – prvním Evropanem v této funkci. Jeho angažmá zde skončilo po několika nepovedených zápasech na začátku ročníku 2001/2002. V letech 2001–2002 následně působil jako generální manažer českého národního týmu. Po olympiádě v Salt Lake City trénoval jednu sezónu ruský tým Avangard Omsk.  Mezinárodní federace ledního hokeje ho v roce 2002 uvedla do Síně slávy. V roce 2003 se podílel na dokumentu České televize „Hokej v srdci - Srdce v hokeji“.  Potřetí se hlavním trenérem národního týmu stal v květnu 2004, kdy podepsal dvouletou smlouvu. Ještě před první reprezentační akcí následující sezóny, kterou byl Světový pohár, ale v srpnu 2004 zahynul na následky autonehody v Karlových Varech.

Osobní život.

Narozen v Mostě, žil s rodinou nejprve v Louce u Litvínova a od svých 10 let přímo v Litvínově. Absolvoval průmyslovku, následně vystudoval ekonomii v Praze na VŠE a současně i obor trenérství na Fakultě tělesné výchovy a sportu Univerzity Karlovy. Z prvního manželství měl syna Ivana, druhou manželku Liběnu si vzal v roce 1998.  Zemřel 16. srpna 2004 v karlovarské nemocnici, kam byl převezen po autonehodě s nákladním vozem na silnici I/6 mezi Karlovými Vary a Olšovými Vraty. Je pohřben na Olšanských hřbitovech v Praze. Ještě toho roku byl po něm pojmenován litvínovský zimní stadion.

Ivan Hlinka (26. ledna 1950 Most – 16. srpna 2004 Karlovy Vary), přezdívaný „Šéf“, byl československý hokejový útočník a později trenér, jedna z největších osobností historie českého a československého hokeje.

Ivan Hlinka (January 26, 1950 – August 16, 2004) was a Czech professional ice hockey player and coach. He is considered to be one of the most important figures in Czech ice hockey history. A big centre, his playing style was comparable to Phil Esposito, often scoring with shots from the slot.


Vznik pojmu.

Jako profesor molekulární biologie hledal Maturana odpověď na otázku, co znamená „vznik života“, čili čím se živé liší od neživého. Přitom pochopil, že buňka je „autonomní, do sebe uzavřená dynamika molekulárních procesů sebeprodukce, otevřená průtoku molekul.“ Vzniká, když se v důsledku vlastní dynamiky stane oddělitelnou entitou, a to tak, že si vlastními operacemi vytvoří hranici a existuje pak jako autonomní totalita v molekulárním médiu, s nímž má neustálé vzájemné výměny. Autopoietický systém je dynamická složená entita, tvořící jednotu jako uzavřená síť produkcí vlastních složek tak, že  Autopoiéze tedy není vlastnost živých systémů, nýbrž sám způsob jejich bytí: jakmile se zastaví, systém hyne a zaniká. Autopoietický systém tedy není souhrn svých složek, neboť ty se neustále vyměňují, nýbrž vznik a udržování určité organizace těchto výměn. Je určen svojí strukturou, nikoli svými složkami či materiálem. V tomto ohledu se buňka podobá třeba tornádu, anebo na druhé straně společenskému klubu, kde se členové střídají a zůstává jen jistá organizace.

Rysy autopoietických systémů.

Podstatným rysem autopoietických systémů je tedy konzervace, uchovávání a udržování jednak autopoiéze samé, jednak adaptací, což jsou podstatné podmínky existence živých systémů. Maturana dokonce hovoří o „zákonech konservace“. Živé systémy jsou tedy historické v tom smyslu, že uchovávají autopoiézi, to jest 1) život sám a adaptace, a 2) reprodukci života ve specifické formě uprostřed neustálých změn všeho ostatního. Autopoietický systém tedy existuje ve dvojí oblasti, totiž „navenek“ jako organismus, uchovávající svoji identitu, a „uvnitř“, kde se realizuje jako koordinace složitých procesů.  Maturana trvá na tom, že autopoietické systémy jsou „strukturálně vázané“ na své prostředí, že se vždy mění v „operační koherenci“ s ním, což je podle něho výměr adaptace. Žijí jen potud, pokud uchovávají svou organizaci a adaptační vztah ke svému prostředí, což je jejich „kognitivní doména“. Systém vzniká v okamžiku, kdy se začne konservovat jeho organizace a adaptační vztah k prostředí. Organismus tedy není celek o sobě, nýbrž jen ve vztahu ke svému prostředí. Identitu určitého organismu tvoří určitý způsob vedení života, který se uchovává ve strukturálních vazbách na prostředí.  Tento vztah nelze popsat pomocí vstupů a výstupů jako ve fyzice, neboť vnější působení nerozhoduje o tom, co se v jeho důsledku v systému stane. Vnitřní chování systému je určeno jeho strukturou a vnější podněty mohou jen spouštět změny, dané touto strukturou. Takové změny pak Maturana považuje za poznání ("cognition"). Proto si ani lidský pozorovatel nemůže činit nárok, že by viděl něco, co existuje nezávisle na něm, neboť i jeho poznání je určeno jeho vlastními možnostmi (například možnostmi jeho smyslů, přístrojů nebo jazyka).

Jazyk a poznání.

Jazyk je pro člověka specifický způsob života v pospolitosti, jímž koordinujeme koordinovaná chování mezi sebou. Jako lidské bytosti žijeme v praxi řeči (Maturana užívá novotvar „"languaging"“ jako sloveso), v níž teprve vystupují předměty a jež tak vytváří „domény sdílených předmětů“ či „domény intersubjektivity“, a to v libovolně velkém počtu. První z nich vzniká v jazykové hře matky s dítětem.  Obvyklé pojetí poznání jako poznání něčeho, co existuje nezávisle na mně, má problém s vědomím sebe sama, neboť „já“ neexistuji nezávisle na sobě. Musí proto sebe sama rozdvojovat na „já“ a „sebe“, na subjekt a objekt, a v důsledu toho si představovat sebe jako předmět, věc. Naopak chápeme-li poznání jako vztah, jenž se u člověka děje řečí, snadno nahlédneme, že i „já“ vzniká v řeči stejně jako jakékoli jiné téma, je vědomí sebe přirozeným důsledkem řeči.

Věda.

Maturanovo pojetí autopoiéze je založeno na jiném chápání poznání a tudíž i vědy. Ústředním tématem poznání není skutečnost, nýbrž zkušenost, neboť „skutečnost“ je jen výkladový pojem, vytvořený pro vysvětlení zkušenosti. Co se nám skutečně „dává“ je zkušenost a nic jiného. Zkušenost si také vykládáme na základě koherence této zkušenosti – jejích opakování, pravidelností a soudržnosti, případně zákonitostí. Také věda se zabývá výkladem zkušeností pozorovatelů a je jen kulturní zvyk naší civilizace, že chceme pro všechno hledat vnější příčiny.  Vědecký postup spočívá podle Maturany v následujících krocích:  Tento postup nazývá Maturana „kritériem ověření“ (criterion of validation) a neopírá se o předpoklad nezávisle existující skutečnosti jako běžné chápání vědecké metody. „Jako vědci říkáme, že aplikujeme experimentální vědeckou metodu, jenže co skutečně děláme je aplikace kritéria ověření vědeckých vysvětlení. Vědecké výklady tedy nevysvětlují nezávislou skutečnost, nýbrž zkušenosti pozorovatele.“

Autopoiéze ve společenských vědách.

Maturanův odvážný a neobvyklý koncept vyvolal mnoho diskusí, hlavně v teorii vědy. Našel však významné uplatnění jako výkladový princip v sociologii. Maturana už naznačil podstatné podobnosti mezi buňkou a např. klubem (viz výše), domníval se však, že autopoiéze ve vlastním slova smyslu je možná jen na molekulární úrovni, neboť jen ta má tyto rysy sama v sobě a nemusí se opírat o jiné vrstvy jsoucna. To je v očích jiných vědců omyl, neboť i molekulární úroveň se v jistém smyslu „opírá“ o vlastnosti (nebo lépe „specifický způsob bytí“) atomů, a to velmi podobně, jako se společnost „opírá“ o specifické vlastnosti a schopnosti lidí.  Na tomto základě vybudoval německý sociolog Niklas Luhmann velmi vlivnou „systémovou teorii společnosti“ jako autopoietického vydělování jejích subsystémů (např. vědy, práva, hospodářství nebo náboženství). Princip autonomního fungování, „operačního uzavření“ a udržování organizace a adaptací při neustálém střídání osob, stejně jako význam vnějších vztahů a vzájemného působení s okolím je zde možná ještě nápadnější a dovoluje nové pohledy na fungování lidských společností a institucí.

Autopoiesis nebo autopoiéze (z řec. "autos", sám, a "poiein", dělat, tvořit) je nový epistemologický pojem, který chce vystihnout povahu systémů, jež nelze vysvětlit z vnějších příčin, nýbrž které vznikají a udržují se díky své vlastní struktuře. Pojem vytvořil chilský molekulární biolog Humberto Maturana se svým žákem F. Varelou v roce 1973 původně na vysvětlení živé buňky jako procesu, který se organizuje a udržuje sám. Maturana tím rozumí, že se

The term autopoiesis () refers to a system capable of reproducing and maintaining itself. The original definition can be found in "" (1st edition 1973, 2nd 1980): The term was introduced in 1972 by Chilean biologists Humberto Maturana and Francisco Varela to define the self-maintaining chemistry of living cells. Since then the concept has been also applied to the fields of cognition, systems theory, architecture and sociology.