Historie.

Historikové jsou přesvědčeni, že nejstarší nalezené hmoždíře pochází z doby 35 000 let před naším letopočtem. První hmoždíře měly podobu jen kamenného důlku s kamenným tloučkem.  Používal se ve středověkých kuchyních, ale velmi často se s ním lze setkat i v současnosti.

Kovové hmoždíře.

Mosaz.

Nejčastěji jsou hmoždíře vyrobeny z mosazi. Většina mosazných hmoždířů má na spodní straně vyraženo číslo které značí velikost hmoždíře. Lze se setkat s případy, kdy je mosazný hmoždíř zasazen v zemi, kdy sloužil k uzemnění rádia.

Bronz.

Méně často jsou hmoždíře vyrobeny z bronzu. Bronzové hmoždíře bývají dražší než mosazné. Ty nacházely využití především v lékárnách. Většinou se dělaly ze zvonoviny nebo z bronzu s 10% příměsí cínu. Bronz na hmoždíře nesmí obsahovat olova a jiné jedovaté přísady. Dříve se mohlo stát že slévárník chtěl ušetřit drahý cín pro sebe a namísto toho dal do slitiny olovo.

Zinek.

Původní lékárenské hmoždíře se vyráběly ze zinku, který se dal povrchově dobře upravovat. Zinkové hmoždíře nejsou tak pevné jako bronzové, a při pádu na zem docházelo k prasknutí těla hmoždíře.

Litina.

Litinové hmoždíře se ve velkém začaly vyrábět v době první světové války. Litinovým hmoždířům se také říká "náhražkové", neboť byly výměňovány za mosazné, ze kterých se dělaly výstelky do děl. Litina však není pro výrobu hmoždířů příliš vhodná kvůli rychlé korozi, zejména při zpracování kyselých materiálů.

Ostatní kovy.

Ostatní kovy jako cín se nehodí na hmoždíř z důvodu malé pevnosti.  V laboratořích se používají spíše porcelánové misky či méně často speciální titanové hmoždíře.

Ostatní materiály.

Sklo, porcelán a keramika.

V dnešní době se už většinou kovové hmoždíře nevyrábějí z důvodu vysoké ceny a možné koroze. Daleko častěji je využíván porcelán jako levný materiál, chemicky netečný k potravinám a chemikáliím. Porcelánové laboratorní náčiní podobné hmoždíři se nazývá třecí miska. Kvůli chemické netečnosti se používá na hmoždíře také kámen a sklo.

Dřevo.

Dřevo je velice levný materiál, který se používá především na velké hmoždíře. Tlouk může mít na konci ocelovou kouli. Dodnes ho používají v kuchyních afrických států či v některých rozvojových zemích. Dříve se takovýto hmoždíř používá se mimo jiné také k výrobě másla. Ten se pak nazývá máselnice.

Hmoždíř (či moždíř) je nádoba, sloužící k roztloukání a drcení koření nebo krystalických látek. Jeho příslušenstvím je podlouhlá palička s rozšířeným koncem, která se nazývá tlouk, tlouček nebo trdlo.

Mortar and pestle are implements used since ancient times to prepare ingredients or substances by crushing and grinding them into a fine paste or powder in the kitchen, laboratory, and pharmacy. The "mortar" () is a bowl, typically made of hard wood, metal, ceramic, or hard stone, such as granite. The "pestle" (, ) is a heavy and blunt club-shaped object. The substance to be ground, which may be wet or dry, is placed in the mortar, where the pestle is pressed and rotated onto it until the desired texture is achieved.


Popis.

Kulíšek nejmenší měří pouhých 16 cm, což je sotva velikost špačka. Rozpětí křídel je 34-45 cm. Základní barva vrchní části těla je tmavě hnědá s výraznými bílými či žlutobílými skvrnami, spodek je světlý s podélnými tmavými proužky. Na tmavohnědých letkách je světlé skvrnění, které na křídle tvoří tři až čtyři příčné proužky. Ocas je také tmavohnědý, s bílými konci per a několika světlými příčnými proužky. Má v poměru k tělu malou kulatou hlavu s nepříliš zřetelným závojem zbarvenou podobně jako záda. Duhovka je živě žlutá, zobák voskově žlutý, u kořene zelenavý, nohy opeřené, špinavě bílé s hnědými skvrnami, drápy černohnědé. Samec a samice se navzájem neliší, mláďata jsou pouze tmavší. Let kulíška je vlnkovitý, v období hnízdění létá i ve dne.  Na rozdíl od ostatních sov má poměrně vysoký pískavý hlas. Většinou se ozývá jednoduchým opakovaným pískáním, ale může přidat i jakýsi trylek. Je velmi křehký, aktivní během denního světla a při východu a západu slunce.

Rozmnožování.

Hnízdo bývá umístěno ve starých dutinách po strakapoudech. Koncem dubna či začátkem května samice snáší 5-6 bílých, jemně lesklých vajec na kterých sedí sama po dobu 28 dnů a mláďata krmí asi 6 týdnů. Vejce je kulovitého nebo oválného tvaru, váží cca 7 g. Vejce jsou snášena v rozmezí dvou dnů a samice usedá až po snesení posledního. Samec obstarává pouze potravu. Samice zůstává na hnízdě i po vylíhnutí mláďat a potravu od samce přebírá a předkládá mláďatům. Vyváděna jsou zhruba ve stáří 30 dnů a ihned dobře létají. Následující tři týdny jsou ještě voděna rodiči. Pohlavně dospělá jsou patrně v jednom roce.

Potrava.

Potravu tvoří převážně drobní hlodavci a ptáci, místy i hmyz. Loví i za dne a troufá si lovit i drobné ptáky za letu. Někdy si dělá v dutinách zásoby potravy z ulovené kořisti. Má na svou velikost silné spáry a loví i kořist větší, než je sám. Kulíšek si může uschovat potravu na zimu.

Rozšíření.

Kulíšek nejmenší žije převážně v tajze severní Evropy a ostrůvkovitě v některých horských oblastech střední a jižní Evropy, jako je Šumava, Karpaty, Pyreneje a Alpy. Místy se vyskytuje i v souvislých lesích v nižších polohách, u nás například v brdských a křivoklátských lesích. Severní hranici rozšíření tvoří hranice lesa.  Kulíšek nejmenší je stálý pták, jen horské populace přelétají na zimu do nižších poloh.

Rozšíření v ČR.

V České republice je rozšíření kulíška spíš ostrůvkovité, soustředěné hlavně do oblasti jižních a západních Čech. Celkový počet se na začátku 90. let odhadoval na 900-1300 párů. V jižních Čechách jsou to především souvislé lesní porosty v nadmořských výškách od 390 do 1260 m. V západních Čechách kromě Šumavy a Českého lesa hnízdí například i na Chebsku, Rokycansku, v Brdech a na Karlovarsku. Hnízdění bylo prokázáno i v CHKO Labské pískovce, ale i ve východních Čechách na Náchodsku. Na Moravě se vyskytují v Beskydech, v Javorníkách, na Českomoravské vrchovině a v Oderských vrších.

Kulíšek nejmenší ("Glaucidium passerinum") je nejmenší sova Evropy. Má nenápadně hnědě zabarvený hřbet s menšími bělavými skvrnami a světlou spodní stranu těla s tmavšími podélnými skvrnami. Je poměrně nenápadný, loví za soumraku, jen v době hnízdění po celý den, ale není příliš plachý. Pokud ho naleznete sedět ve větvích stromu, je možné ho pozorovat poměrně zblízka, aniž ulétne. V rámci České republiky jde o silně ohrožený, zvláště chráněný druh.

The Eurasian pygmy owl ("Glaucidium passerinum") is the smallest owl in Europe. It is a dark reddish to greyish-brown, with spotted sides and half of a white ring around the back of the neck. This species is found in the boreal forests of Northern and Central Europe to Siberia.


Obecné a hydrologické charakteristiky.

Jezero vzniklo vulkanickou činností, při níž v období pliocénu zhruba před pěti miliony let došlo k přehrazení odtoku z povodí.  Jezero bylo původně mnohem větší, než dnes. Napájí je sedm větších řek a 40 sezónních toků. Hlavními přítoky jsou řeky Gilgel Abbay, Megech, Gumara a Reb.  Ve srovnání s jinými tropickými jezery jsou vody jezera Tana poměrně studené s obvyklou teplotou přibližně od 20 do 27 °C. Voda má neutrální až mírně zásadité pH a značně nízkou průhlednost.  V důsledku značného sezónního kolísání přítoku, srážek a odparu kolísá hladina jezera Tana během roku obvykle v rozmezí 2-2,5 m, přičemž nejvyšší stavy jsou v září až říjnu, těsně po hlavním období dešťů. při vysoké hladině jsou zatápěny příbřežní roviny a trvalé mokřady v okolí jezera se s ním spojují.

Ostrovy.

V jezeře jsou také ostrovy, jejichž počet se mění s výší hladiny. Ta během posledních 400 let klesla zhruba o 1,8 m. Portugalský misionář Manoel de Almeida uvádí na poč. 17. stol. 21 ostrovů, z toho 7-8 s kláštery, "kdysi velkých, nyní však značně zmenšených." Když tento kraj navštívil kol. r. 1770 James Bruce, zaznamenal si, že domorodci uvádějí 45 obydlených ostrovů, sám však tvrdil, že jich "může být tak jedenáct." Geograf ve 20. století vyjmenoval 37 ostrovů a domníval se, že na 19 z nich jsou nebo byly kláštery nebo kostely. Největší ostrov je Daga, kde je pohřbeno několik císařů. Dalšími významnými ostrovy jsou Dek, Mitraha, Gelila Zakarias, Halimun a Briguida.

Fauna.

Jelikož žádný z přítoků nespojuje jezero s jinými velkými vodními toky a hlavní odtok Modrý Nil je přerušen vodopády, vodní fauna jezera je značně specifická v rámci druhové skladby nilského povodí. Úroveň živin v jezeře je nízká.

Ryby.

V jezeře Tana se vyskytuje 27 druhů ryb, z nichž 20 je endemických. Mezi nimi je jedno z pouhých dvou společenství kaprovitých (druhé, v jezeře Lanao na Filipínách, bylo decimováno introdukovanými druhy). Sestává z 15 poměrně velkých, až 1 m dlouhých druhů rodu "Labeobarbus." Z nich "L. acutirostris", "L. longissimus", "L. megastoma" a "L. truttiformis" jsou výhradně rybožravé a "L. dainellii", "L. gorguari", "L. macrophtalmus" a "L. platydorsus" převážně rybožravé. Jejich hlavní kořistí jsou drobné druhy rodů "Enteromius" a "Garra." Ostatní druhy rodu "Labeobarbus" v jezeře mají jiné specializované potravní návyky: "L. beso" (neendemický druh, vzdáleněji příbuzný ostatním) se živí řasami, "L. surkis" převážně makrofyty, "L. gorgorensis" makrofyty a měkkýši, "L. brevicephalus" zooplanktonem (tím se však živí všichni nedospělí příslušníci druhového společenství), "L. osseensis" makrofyty a dospělci hmyzu, a "L. crassibarbis", "L. intermedius" (neendemický, avšak blízce příbuzný ostatním druhům), "L. nedgia" a "L. tsanensis" bentickými bezobratlými, např. larvami pakomárovitých. Osm z endemických druhů rodu "Labeobarbus" se vytírá v jezerních mokřadech a ostatní sezónně putují do přítoků, kde se vytírají.  Vedle druhového společenství "Labeobarbus" jsou endemickými druhy "Enteromius pleurogramma", "E. tanapelagius", "Garra regressus", "G. regressus" a "Afronemacheilus abyssinicus". Zbývajícími neendemickými druhy jsou tlamoun nilský (v Africe velmi rozšířený, v jezeře Tana má však endemický poddruh "tana"), "E. humilis", "G. dembecha", "G. dembeensis" a velký africký sumec keříčkovec červenolemý.

Ostatní fauna.

V jezeře žije poměrně málo bezobratlých: patnáct druhů měkkýšů, z nichž jeden je endemický, a také jedna endemická sladkovodní houba.  Je odsud známo zhruba 230 druhů ptáků včetně více než 80 vodních a mokřadních druhů, např. pelikán bílý, anhinga africká, kladivouš africký, čápi, kolpík africký, ibis, kachny, ledňáčci a orel jasnohlasý. Odpočinek a potravu zde vyhledává mnoho palearktických stěhovavých vodních ptáků.  Krokodýli zde nežijí, z plazů však byla poblíž výtoku Modrého Nilu pozorována želva kožnatka africká. Zejména tam se vyskytují také hroši.

Jezero Tana () je zdrojem Modrého Nilu a největším jezerem v Etiopii. Leží ve svazovém státě Amhara na severozápadě Etiopské vysočiny. Má rozlohu 3000 až 3500 km2 v závislosti na ročním období a velikosti srážek s hladinou ve výši 1788 m n.m. Je zhruba 84 km dlouhé a 66 km široké s hloubkou do 15 m (průměrná 8 m). Jeho hlavními zdrojnicemi jsou řeky Gilgel Abbay (Malý Nil), Reb a Gumara. Vytéká z něho pouze Modrý Nil. Výše hladiny je regulována přepadovou hrází u výtoku z jezera, která řídí průtok vodopády Modrého Nilu a dodávku vody do elektrárny.

Lake Tana (also spelled T'ana,, ', '; an older variant is Tsana, Ge'ez: ጻና "Ṣānā"; sometimes called "Dembiya" after the region to the north of the lake) is the source of the Blue Nile and is the largest lake in Ethiopia. Located in Amhara Region in the north-western Ethiopian Highlands, the lake is approximately long and wide, with a maximum depth of, and an elevation of. Lake Tana is fed by the Gilgel Abay, Reb and Gumara rivers. Its surface area ranges from, depending on season and rainfall. The lake level has been regulated since the construction of the control weir where the lake discharges into the Blue Nile. This controls the flow to the Blue Nile Falls (Tis Abbai) and hydro-power station.


Mládí.

Podle jedné z verzí se narodil jako Earl J. Wojciechowski v roce 1898 v Polsku. Ve třech letech jeho rodina emigrovala do USA a změnila si jméno na Weiss. Z údajů na úmrtním listu Earla Weisse však vyplývá, že se narodil v Chicagu a jeho rodiče William a Mary se narodili ve městě Buffalo ve státě New York. Není však jasné, kdy v tomto případě došlo ke změně jména rodiny Wojciechowski na Weiss.  Earl byl známý pod svou přezdívkou Hymie. Jako mladík se věnoval krádežím a loupežím. V Chicagu se seznámil s Dionem O'Banionem a spolu rozšířili svou trestnou činnost na otevírání trezorů, většinou pomocí nitroglycerinu.  V roce 1908 byl Hymie poprvé zatčen za loupež, když se snažil ukrást zboží v obchodě s parfémy.  24. června 1920 řekl jeho bratr Fred, který končil vojenskou službu, že Earl neslouží své vlasti, protože nešel na vojnu. Hymie kvůli této poznámce vytáhl pistoli a bratra postřelil.

North Side Gang.

Dion O'Banion dal dohromady skupinu mladých mužů, která si říkala North Side Gang. O'Banionovým zástupcem se stal Hymie Weiss. Skupina se specializovala na loupeže a vydírání. S příchodem prohibice se začala věnovat přepadávání aut s nákladem alkoholu, pašování a později i výrobě alkoholu. Gang tím nesmírně zbohatl. Začal být vážnou konkurencí Al Capona.  Hymie Weiss měl četné kontakty v Kanadě a zorganizoval síť, kterou se alkohol pašoval z Kanady do Chicaga. Často jezdil do Montrealu, a to buď kvůli vyřizování obchodů nebo za svou přítelkyní, Josephine Simard.  Ústředí gangu bylo ve druhém patře obchodu s květinami (William Schofield's Flower Shop), který částečně vlastnil O'Banion a jeho společník Samuel Morton. V roce 1923 Morton zemřel poté, co ho při vyjížďce na ranči shodil ze sedla kůň. Členové gangu druhý den koně zastřelili.

Válka gangů.

10. listopadu 1924 byl Dion O'Banion zavražděn. Hymie Weiss se stal jeho nástupcem a začal dělat všechno pro to, aby smrt svého přítele pomstil. Stalo by se tak v momentě, kdy by odstranil nejen bratry Genna, ale i Johnny Torria a Al Capona. Z Weissova gangu mu při této práci měli být největšími pomocníky Bugs Moran a Vincent Drucci.  První vážný útok na Al Capona provedl Weiss 12. ledna 1925. Al Capone však vyvázl bez zranění. Stejně tak skončil první útok na Torria.  24. ledna 1925 už byl Weiss úspěšnější. Johnny Torrio byl tak vážně zraněn, že se rozhodl odejít na odpočinek. Vedení mafiánského klanu předal Al Caponovi.  25. května 1925 zabil Hymie Weiss jednoho z bratrů Genna, Angela. (Bratrů bylo celkem šest – Angelo, Sam, Pete, Tony, Mike a Jim.) 13. června 1925 byl při přestřelce, do které se zapojili i policisté, zabit Mike Genna. Další z bratrů, Tony, zemřel 8. července 1925. Zbylí členové rodiny Genna se stáhli a do války gangů se už nezapojili.  Hymie Weiss se poté zaměřil na Al Capona. Pokoušel se zjistit jeho zvyky, např. tím, že zajal některého jeho řidiče nebo bodyguarda. Když mu však nic neřekli ani po mučení, zabil je. Stejně tak skončil šéfkuchař restaurace, do které Capone chodil, protože nechtěl Caponovi do jídla nasypat jed.  20. září 1926 obědval Al Capone se svým bodyguardem Frankem Riou v restauraci Hawthorne Inn (v hotelu, kde měl své kanceláře). Kolem restaurace projel konvoj několika aut, v nichž seděli Weissovi muži. Začali střílet. Vypálili dohromady přes 1 000 střel, Al Capona však nedostali. Zabit byl jen jeden z jeho společníků, Louis Barko. Po tomto incidentu se Al Capone pokusil vyjednat mír, jednání však skončilo neúspěšně. Hymie Weiss totiž požadoval odstranění Al Caponových mužů Alberta Anselmiho a Johna Scalise, kteří osobně O'Baniona zabili.

Smrt.

Těsně po incidentu v Hawthorne Inn si nedaleko Weissova ústředí (William Schofield's Flower Shop) pronajali byty muž jménem Oscar Lundin a žena, která se představila jako Theodore Schultz. Z obou bytů bylo dobře vidět na ulici před květinářstvím. Nájemníci zaplatili na několik týdnů dopředu a zmizeli. Místo nich se do místností nastěhovali Caponovi střelci.  11. října 1926 se Hymie Weiss vracel s několika svými společníky od soudu (jednalo se o případ Joe Saltise, šéfa spřízněného gangu). Když Weiss a jeho muži vystoupili z auta, začala z okna jednoho z pronajatých bytů palba. Není jasné, zda se střílelo i z druhého bytu, našly se tam však také zbraně. Al Capone měl navíc nejméně jednu zálohu v automobilu, který stál na ulici a po ukončení střelby odjel. I z něj se údajně střílelo.  Hymie Weiss byl zasažen deseti ranami. Byl převezen do nemocnice, krátce nato tam však svým zraněním podlehl. Policisté pak našli v jeho kapse papírek, na kterém bylo dvanáct jmen. Později se zjistilo, že se jednalo o jména soudců, kteří měli figurovat v případu Saltis.  Hymiemu Weissovi bylo v době smrti 28 let.  Vedení gangu North Side Gang převzal Vincent Drucci, který však byl v roce 1927 zabit. Do čela skupiny se postavil Bugs Moran.

Earl Weiss, známý jako Hymie Weiss (1898 – 11. října 1926 Chicago), byl polsko-americký gangster působící v Chicagu za období prohibice, byl přítelem a zástupcem Diona O'Baniona. Jeho největším protivníkem byl mafiánský boss Al Capone.

Earl J. "Hymie" Weiss (born Henry Earl J. Wojciechowski; January 25, 1898 – October 11, 1926), was a Polish-American mob boss who became a leader of the Prohibition-era North Side Gang and a bitter rival of Al Capone. He was known as 'the only man Al Capone feared'.


Geografie.

Až do oblasti Saint-Étienne je v délce 322 km splavněna největší francouzská řeka Loira, množství vody však během roku silně kolísá od průtoku 25 až 10 000 m3/min.

Historie.

Saint-Étienne (sẽtẹtjen / sentétijen) se nazývá podle prvního křesťanského mučedníka Štěpána, který byl kolem roku 35 v Jeruzalémě ukamenován. Dříve těžba uhlí – město vyrostlo na dnes už vyčerpaných uhelných dolech. Město bylo známé výrobou zbraní, nožů, strojů, především textilních, a tkaním hedvábných stuh (hedvábnický průmysl). Průmysl hutnický, strojírenský, textilní – s doly se zavíraly i zbrojovky, továrny na bicykly a na textilní stroje. Průmysl optický. Výroba automobilů, pancéřovaných ploten. Kamenolomy. Pro tuto někdejší baštu francouzských komunistů nebylo snadné najít nové investice a vymanit se tak z hospodářské deprese.  Na přelomu 18. a 19. století, brzy po založení École Polytechnique v Paříži, následovala polytechnika v Saint-Étienne. Diecése byla založena až v roce 1970.

Kultura.

Město má řadu kvalitních muzeí a galerií: Museum of Modern Art, Museum Art & Industry, Museum the Mine, Museum of old Saint-Etienne, Les Ateliers et le Conservatoire des Meilleurs Ouvriers de France, Museum Urban Transport, Astronef, Planetarium, Mémorial de la Résistance et de la Déportation.  Musée d ́art et d ́Industrie přiblíží průmyslové pozadí města včetně vývoje Jacquardova revolučního textilního stavu. Rozlehlá moderní budova Musée de Beaux-Arts či Musée d ́Art Moderne na severním okraji města je jedno z nejlepších muzeí výtvarného umění ve Francii, navržené od architekta Guicharda. Má staré umění, impresionisty, postimpresionisty, evropské umění 1900–1945, klasické moderní francouzské umění po roce 1945 a velkou kolekci soudobého amerického umění včetně Andy Warhola a Franka Stelly. Z dalších osobností moderního i současného umění jsou zastoupeni mj. Monet, Kupka, Braque, Picasso, Delaunay, Hartung, César, Dine, Judd, Merz, Dubuffet, Picabia, Ernst, Miró, Rodin, Calder, Léger, Soulages, Kandinský, Polke, Arp, Richier, Oldenbourg. Muzeum moderního umění figuruje mezi velkými institucemi národními a mezinárodními jako specializované v umění moderním a současném. Co do velikosti a významu druhá sbírka ve Francii pro umění moderní, s více než 15 000 výtvarnými díly (kresby, sochařská díla, zařízení interiéru), které prezentují umělce slavné a prestižní, stejně jako jsou ve sbírce důležitá základní fotografická díla (od Nadara do našich dnů). K tomu se připojuje sbírka 900 děl designu, jedna z nejvýznačnějších ve Francii, věnovaná pracím designérů a architektů, jako jsou Eames, Le Corbusier, Prouvé...  Z (post)moderních staveb posledního období lze uvést Cité de Design na Rue Javelin-Pagnon č. 3 pro město, departement a region jako objednatele. Architekty jsou LIN Finn Geipel a Julia Andi. 200 m dlouhý a plochý prosklený objekt (hala), kombinovaný s vylehčenou kovovou věží, byl vytvořen pro Design Biennale a poté pro potřeby École Supérieure d ́Art et Design de Saint-Étienne. Dům je umístěn mezi Place d ́Armes a areálem bývalé továrny. Skleněný plášť včetně střechy je kombinován z trojúhelníkových dílců v kovové nosné příhradové konstrukci v 11 různých modulech. Objekt má skvělé experimentální teplotní řešení pohlcující či transformující sluneční záření, řešen je v kombinaci s fotovoltaickými panely, využitím podzemního tepla a chlazení.

Historické jádro města.

Mezi nejvýznamnější památky patří Place Boivin, tzv. dům Františka I. s renesanční výzdobou. Dalšími památkami jsou románský kostel Grand Église z 15.–19. století a farní kostel z 20. století povýšený na katedrálu Saint-Charles Borromée (svatého Karla Boromejského) v roce 1970.

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Externí odkazy.

Turistická kancelář města

Saint-Étienne je město na středovýchodě Francie, 60 kilometrů jihozápadně od Lyonu. "Saint-Étienne" se nachází ve Francouzském středohoří. Podle sčítání lidu z roku 1999 má město 180 210 obyvatel, v celé metropolitní oblasti však podle stejného zdroje žije 321 703 lidí. Velmi známý je místní fotbalový klub AS Saint-Étienne který vyhrál desetkrát francouzskou ligu.

Saint-Étienne (;, ; ) is a city in eastern central France, in the Massif Central, southwest of Lyon in the Auvergne-Rhône-Alpes region, on the trunk road that connects Toulouse with Lyon. Saint-Étienne is the capital of the Loire department and has a population of approximately 172,023 (2013) in the city itself and over 508,000 in the metropolitan area (2011).


Obsah.

Román líčí život kozáků za carského Ruska, za první světové války, za říjnové revoluce a krátce po ní. Hlavním hrdinou románu je Grigorij Melechov, který váhá mezi kozáckými tradicemi podonské vesnice Tatarskoje, z níž pochází, a revolučními touhami. Hledání pravdy mezi kozáky či rudými končí u Grigorije naprostou deziluzí, která jej dovede k zločinné Fominově bandě. Grigorie na jeho cestě životem provází vášnivá láska k Axiňji Astachovové, vdané ženě ze stejné vesnice. Grigorij sám je sice ženatý, ale i v osobním životě se nedovede rozhodnout pro jednu z žen. Melechovovo hledání končí tragicky. Jeho milovanou Axiňju zastřelí, jeho žena Natalja se rozhodne, že svému muži již dále nebude jen doma rodit děti, zatímco on má jinou, a nechá si udělat pokoutný potrat, po němž však vykrvácí a zemře. Sám Melechov zbraně i patrony hodí pod led do Donu a vrátí se do rodné vesnice ke svým dětem.  Celý román má čtyři díly. V prvním díle Šolochov pojednává rodinnou předhistorii Melechovových ve vsi Tatarskoje, v níž zachází až k rusko-turecké válce v letech 1877–1878. Vlastní děj prvního dílu se nicméně odehrává těsně před První světovou válkou v letech 1905–1914. První díl má tři části. V druhém díle je vylíčena vlastní revoluce od října 1916 do dubna 1918, tento díl má dvě části. Třetí díl se zabývá dobou od května 1919 a má jedinou část, čtvrtý díl, kterým celý román končí, sahá až do května 1922, kdy končí občanská válka a sovětská vojska postupně likvidují bandy na jihu země. Poslední díl má dvě části.  Hlavním motivem románu je hledání pozice člověka v surových podmínkách světa. Melechov je svědkem početných příkoří, vražd i radostí, po smrti Axiňji navíc ztrácí smysl života.

Vznik románu.

Šolochov napsal první část knihy velmi rychle v roce 1925. Pojednal v něm o únorové revoluci roku 1917 a vládě Kerenského a nakonec i o říjnové revoluci. Poté si však uvědomil, že kozácká privilegia a život ve vesnicích okolo Donu zůstává čtenáři nepochopitelný, a tak již napsané částí předsadil první díl. Třetí díl psal další čtyři roky, poslední díl potom osm let. Díky tomu první a druhý díl vyšel v roce 1928, třetí díl v roce 1932 a čtvrtý díl teprve v roce 1940. Souborné vydání Tichého Donu vyšlo v roce 1941, první české vydání v roce 1945.  Podle románu byl natočen i stejnojmenný film.  Šolochov napsal první díl knihy ve velmi mladém věku. To zavdalo řadě tehdejších literárních kritiků i spisovatelů, včetně Alexandra Solženicyna a Roje Medvěděva, důvod k opakujícím se obviněním z plagiátorství. Skutečné autorství bylo připisováno Fjodorovi Krjukovi, kozákovi a bělogvardějskému veliteli, který zemřel v roce 1920 na tyfus. K podobnému závěru došel na základě statistické analýzy textu i A. T. Fomenko.  Možnost přinejmenším částečného plagiátorství Tichého Donu novodobě připouští i historik Brian J. Boeck. Ten se navíc ve svém textu „Stalinova Šehrezáda“ a knize „Stalinův písař –Literatura, ambice a přežití – Život Michaila Šolochova“ zaobírá mj. i podstatným vlivem sovětského vůdce Josifa Vissarionoviče Stalina na podobu dalších pokračování románu a také oporou, jaké se Šolochovi dostalo od dalšího spisovatele Maxima Gorkého.

Tichý Don (rusky "") je hlavní dílo Michaila Šolochova a jedno z nejvýznamnějších prozaických děl sovětské literatury. Šolochov za tento čtyřdílný epický román z prostředí donských kozáků obdržel roku 1965 Nobelovu cenu za literaturu. Pojednává zejména o období 1. světové války a občanské války v Rusku.

And Quiet Flows the Don or Quietly Flows the Don (, literally "Quiet Don") is an epic novel in four volumes by Russian writer Mikhail Alexandrovich Sholokhov. The first three volumes were written from 1925 to 1932 and published in the Soviet magazine "Oktyabr" in 1928–1932, and the fourth volume was finished in 1940. The English translation of the first three volumes appeared under this title in 1934.


Charakteristika.

Většina zástupců čeledi svlačcovité jsou ovíjivé dřevnaté nebo bylinné liány, nalezneme zde však také byliny, keře a dokonce i stromy (např. povijnice "Ipomoea arborescens"). V rostlinách jsou často přítomny mléčnice obsahující bělavý latex, který je však někdy nezřetelný. Listy jsou střídavé, povětšině jednoduché, přisedlé až dlouze řapíkaté, bez palistů. Žilnatina listů je zpeřená nebo dlanitá. U některých zástupců (kokotice, "Merremia aturensis") jsou listy redukované na šupiny. Čepel listů je nejčastěji srdčitá, méně často hrálovitá, podlouhlá nebo jiných tvarů, celistvá nebo zpeřeně či dlanitě členěná.  Květy jsou často nápadné, oboupohlavné, většinou pravidelné, pětičetné, jednotlivé nebo ve vrcholových či úžlabních květenstvích. Kalich je 5-četný, často vytrvalý, kališní lístky jsou volné. Koruna je srostlá, nejčastěji kolovitá, zvonkovitá nebo nálevkovitá. Tyčinek je 5, přirostlých ke koruně. Semeník je svrchní, srostlý ze 2 plodolistů (u některých druhů povijnice i více) a se stejným počtem komůrek. Čnělky jsou volné nebo srostlé. V každém plodolistu je několik (2 až 10) vajíček. Plodem je tobolka (někdy je plod nepukavý nebo puká nepravidelně), měchýřek nebo bobule.  Čeleď svlačcovité zahrnuje více než 1600 druhů v 57 rodech. Největší rody jsou povijnice ("Ipomoea", asi 500 druhů), kokotice ("Cuscuta", 145), žakmontka ("Jacquemontia", 115) a svlačec ("Convolvulus", 100 druhů). Celkem 13 rodů z této čeledi je monotypických, tedy zahrnujících jediný druh.

Rozšíření.

Svlačcovité jsou kosmopolitně rozšířená čeleď. Nejvíce druhů roste v tropech, zejména v Africe a tropické Americe. Vyskytují se v deštných lesích (především nížinných), na savanách i pouštích. Jsou to převážně světlomilné rostliny.  V české květeně tuto čeleď zastupuje svlačec obecný ("Convolvulus arvensis"), opletník plotní ("Calystegia sepium") a několik druhů kokotice ("Cuscuta"). V Evropě se mimo dalších druhů ze zmíněných rodů ve Středomoří vyskytují 2 druhy povijnice ("Ipomoea sagittata" a "I. stolonifera") a keřovitý druh "Cressa cretica".

Ekologické interakce.

Květy svlačcovitých jsou opylovány nejčastěji včelami, přičemž u některých zástupců jsou vytvořeny velmi specializované vazby. Květy často rozkvétají jen na několik hodin a poté opadávají. Některé druhy povijnic rozkvétají na noc a jsou opylovány můrami nebo netopýry. Semena jsou šířena nejčastěji větrem nebo vodou, řidčeji zvířaty.

Taxonomie.

Svlačcovité jsou dobře vymezená čeleď. V současné taxonomii byl vřazen parazitický rod kokotice ("Cuscuta"), řazený dříve do samostatné čeledi kokoticovité ("Cuscutaceae").S nástupem molekulárních metod se pozice čeledi svlačcovité v taxonomickém systému příliš nezměnila. Podle kladogramů APG je sesterskou skupinou čeleď lilkovité ("Solanaceae").

Význam.

Z povijnice batátové ("Ipomoea batatas") pocházejí batáty neboli sladké brambory. Rostlina pochází ze Střední Ameriky, dnes je pěstována po celých tropech a subtropech. Vlhkomilná povijnice vodní ("Ipomoea aquatica") je v Asii oblíbená zelenina.  Z hlíz mexické povijnice počistivé ("Ipomoea purga") se připravují léky proti zácpě, hlístům a vodnatelnosti. Podobným způsobem jsou používány i hlízy "Ipomoea turpethum" v Asii a "Ipomoea pterodes" v Karibiku. Obsahují látky ze skupiny glykoretinů, velmi toxické pro ryby. Nálev z květů povijnice "Ipomoea pes-caprae" se používá na Kubě při střevních potížích a zevně při zánětech kloubů.  Některé druhy svlačcovitých obsahují indolové alkaloidy a mají halucinogenní účinky. Ve Střední Americe jsou takto využívána semena povijnice fialové ("Ipomoea violacea") a "Rivea corymbosa".  Mnohé druhy jsou u nás pěstovány jako letničky, zejména svlačec trojbarevný ("Convolvulus tricolor"), povijnice nachová ("Ipomoea purpurea"), povijnice laločnatá ("Ipomoea lobata"), řidčeji i povijnice dlanitolistá ("Ipomoea quamoclit"). "Argyreia nervosa" je robustní liána, pěstovaná jako okrasná rostlina v teplých krajích. Drobný druh "Dichondra micrantha" je pěstován v teplých oblastech Spojených států jako půdopokryná rostlina nahrazující trávník.  Povijnice "Ipomoea pes-caprae" je pantropicky rozšířený druh, rostoucí na pobřežních písčinách. Občas je také vyséván k jejich zpevnění.

Přehled rodů.

"Aniseia", "Argyreia", "Astripomoea", "Blinkworthia", "Bonamia", "Calycobolus", "Calystegia", "Cardiochlamys", "Cladostigma", "Convolvulus", "Cordisepalum", "Cressa", "Cuscuta", "Decalobanthus", "Dicranostyles", "Dichondra", "Dipteropeltis", "Erycibe", "Evolvulus", "Falkia", "Hewittia", "Hildebrandtia", "Humbertia", "Hyalocystis", "Ipomoea", "Iseia", "Itzaea", "Jacquemontia", "Lepistemon", "Lepistemonopsis", "Lysiostyles", "Maripa", "Merremia", "Metaporana", "Nephrophyllum", "Neuropeltis", "Neuropeltopsis", "Odonellia", "Operculina", "Paralepistemon", "Pentacrostigma", "Petrogenia", "Polymeria", "Porana", "Rapona", "Remirema", "Rivea", "Sabaudiella", "Seddera", "Stictocardia", "Stylisma", "Tetralocularia", "Turbina", "Wilsonia", "Xenostegia"

Svlačcovité ("Convolvulaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu lilkotvaré ("Solanales"). Jsou to většinou ovíjivé byliny s nápadnými květy. Z naší květeny sem náleží svlačec, opletník a kokotice. Z užitkových rostlin jsou nejdůležitější sladké brambory neboli batáty, některé druhy poskytují léčiva i halucinogeny nebo jsou pěstovány jako okrasné rostliny.

Convolvulaceae (), known commonly as the bindweed or morning glory family, is a family of about 60 genera and more than 1,650 species of mostly herbaceous vines, but also trees, shrubs and herbs, and also including the sweet potato and a few other food tubers.


Začátky.

Narodil se jako Giacomo Colosimo V Kalábrii v Itálii v roce 1877. Když dospíval, imigroval se svými rodiči do Spojených států, do Chicaga. Změnil si jméno na Jim Colosimo.  V Chicagu pracoval jako čistič bot, prodavač novin, metař a poslíček. Svou kriminální činnost začínal kapesními krádežemi, mezi jeho aktivity patřilo také vydírání a zejména kuplířství. To se stalo hlavním předmětem jeho zájmu.  Mladé dívky lákal na snadné výdělky, pak je bil, věznil a obchodoval s nimi.

Růst jeho říše.

V roce 1902 se Jim Colosimo oženil. Vzal si Victorii Moresco, majitelku dvou nevěstinců, která byla starší než on. Společně si otevřeli další nevěstince a za několik let už jich měli desítky. Kromě toho kontroloval Jim Colosimo oblast hazardních her.  Colosimo byl díky svým aktivitám velmi bohatý a v oblasti řízené prostituce a obchodu s ženami neměl v Chicagu konkurenci.  V roce 1909 ho začala vydírat skupina Mano Nera (Černá ruka). Jim Colosimo věděl, co to znamená, protože stejnou činnost v mládí také vykonával. Mano Nera by chtěla stále víc peněz a kdyby neplatil, přišlo by na řadu násilí. Paní Moresco proto pozvala na pomoc svého synovce z New Yorku, kterým byl Johnny Torrio. Torrio přijel do Chicaga a připravil předání peněz. Když si tři členové skupiny pro peníze přišli, byli zastřeleni.  Jim Colosimo vzal poté Torria k sobě a svěřil mu dohled nad svými záležitostmi.  V té době také Colosimo otevřel restauraci Colosimo's Cafe. Původně to byla jen kavárna a restaurace, později také kabaret a noční klub, hrály se zde hazardní hry. Colosimo budovu používal jako své ústředí.  Do Colosimovy restaurace chodili samí lepší lidé, byla poměrně luxusní. Byla také místem, kde se Jim Colosimo zamiloval do kabaretní zpěvačky Dale Winter, dívky z Ohia, kterou tam zaměstnal.  Jim Colosimo vládl chicagskému podsvětí a Torriovi přenechával stále více odpovědnosti. Roku 1919 si Torrio otevřel nevěstinec (The Four Deuces), ve kterém zaměstnal mladého Al Capona, který se právě přestěhoval z New Yorku.

Prohibice.

16. ledna 1920 začala prohibice a Torrio tlačil na Colosima, aby se pustili do obchodu s alkoholem. Jim Colosimo to však odmítal. Vystačil si se svými nevěstinci a bál se rizika, které by nová oblast podnikání mohla přinést. Jeho rozhodnutí také ovlivnila Dale Winter.  Jim Colosimo opustil Victorii Moresco a 17. dubna 1920 si vzal devatenáctiletou Dale Winter.

Smrt.

Nedlouho po sňatku zařídil Torrio schůzku, kde se měl Colosimo setkat se svým obchodním partnerem. Schůzka byla naplánovaná na 11. května 1920 v restauraci Colosimo's Cafe.  Když přišel Colosimo do svého podniku, byl zastřelen. Vraždu zorganizoval Torrio za pomoci Al Capona a Frankie Yala.  Konal se obrovský pohřeb, na který přišli nejen Colosimovi přátelé a známí, ale také významní představitelé města.  Colosimova vdova Dale údajně neměla na peníze po svém choti nárok, protože sňatek měl být právně neplatný. Dale Winter se po Colosimově smrti odstěhovala do New Yorku a v roce 1924 se znovu provdala. Živila se dále jako zpěvačka a herečka.  Po smrti Colosima začal organizaci řídit Johnny Torrio.

Giacomo Colosimo, známý jako (Big) Jim Colosimo (1877 Cosenza, Itálie – 11. května 1920 Chicago) byl první, kdo sjednotil chicagskou kriminální scénu na přelomu 19. a 20. století. Colosimovi nástupci, kteří po něm přebírali vedení jeho organizace, už byli považováni za mafiánské bossy.

Vincenzo Colosimo (; February 16, 1878 – May 11, 1920), known as James "Big Jim" Colosimo or as "Diamond Jim", was an Italian-American Mafia crime boss who emigrated from Calabria, Italy, in 1895, and built a criminal empire in Chicago based on prostitution, gambling, and racketeering. He gained power through petty crime and by heading a chain of brothels. From about 1902 until his death in 1920, he led a gang that became known after his death as the Chicago Outfit. Johnny Torrio was an enforcer whom Colosimo imported in 1909 from New York and who seized control after his death. Al Capone, a Torrio henchman, allegedly was directly involved in the murder.


Popis.

Sviňucha kalifornská je nejmenším kytovcem na světě. Dosahuje délky 120 až 150 cm a váhy od 30 do 55 kg. Samice bývá obvykle poněkud větší než samec. Tělo má šedou barvu, v horní části obvykle výrazně tmavší než vespod. Břicho je velmi světlé. Tmavě zbarvený pruh kůže se táhne od spodní čelisti po kořen prsních ploutví. Ty jsou tmavě zbarvené. Okolo ústní dutiny a očí má černý proužek. V čelistech se nachází 34 až 40 zubů, které tvarem připomínají žaludy. Stejně jako další kytovci mají i tyto sviňuchy sonar, který slouží ke komunikaci, navigaci a vyhledávání kořisti.

Ekologie, chování.

Žije osamoceně nebo v malých skupinách (nejčastěji 2, maximálně 10 jedinců). Sdružuje se v pobřežních mělkých vodách (do 50 metrů), na otevřené moře vyplouvá jen zřídka. Na rozdíl od jiných druhů sviňuch dobře snáší poměrně vysoké teploty vody (až 36 °C). Živí se menšími rybami mnoha různých druhů, hlavonožci a korýši (kraby).

Rozmnožování, život.

Jelikož se jedná o spíše samotářský druh, samci se snaží vyhledat postupně co nejvíce samic a spářit se s nimi. Páření probíhá od půlky dubna do května. Doba březosti je asi 10,6 měsíce. Rodí se vždy jedno mládě, které při narození měří 0,6 až 0,7 metru. Matka ho kojí přibližně rok, pak bývá odstaveno. Pohlavní zralosti dosahuje sviňucha po 3 až 6 letech. Dožívá se okolo 20 let.

Populace.

V současnosti je sviňucha kalifornská podle IUCN kriticky ohroženým druhem, kterému bezprostředně hrozí vyhubení. V roce 1997 žilo v Kalifornském zálivu asi 567 těchto zvířat, v roce 2008 to bylo přibližně 245 kusů. Populace dále klesala a podle odhadů čítala v roce 2015 97 jedinců. Na začátku roku 2017 vyšla zpráva CIRVA ("Comité Internacional para la Recuperación de la Vaquita"), která psala o tom, že stav druhu poklesl za posledních 5 let o 90 % a že na světě zbývá posledních 30 jedinců. Zpráva IUCN publikovaná v roce 2017 počítala s 18 dospělými kusy, odhad z března 2018 hovořil jen o asi 12 jedincích a odhad z března 2019 pak jen o 10.

Hrozby, ochrana.

Hlavní hrozbou pro přežití druhu je v dlouhodobé perspektivě tzv. "bycatch" neboli nezáměrné zachycování v rybářských sítích a následné udušení. Rybáři na severu Kalifornského zálivu nelegálně loví dalšího místního kriticky ohroženého endemita jménem smuha MacDonaldova ("Totoaba macdonaldi"), především kvůli jejímu plovacímu měchýři, a sviňucha je častou nechtěnou obětí těchto lovů. Odhaduje se, že ročně takto přijde o život 7 až 15 % populace. Dalšími nebezpečími jsou příbuzenské křížení, zamoření pesticidy a změny životního prostředí.  Severní část Kalifornského zálivu a okolní pevnina byla vyhlášena mexickou biosférickou rezervací "Alto Golfo de California y Delta del Río Colorado" o celkové výměře 934 756 ha (z toho 527 608 ha vodní plochy), která figuruje na seznamu světového přírodního dědictví UNESCO pod názvem „Ostrovy a chráněná území Kalifornského zálivu“. Konkrétní doporučení ohledně ochrany druhu vydává organizace "Comité Internacional para la Recuperación de la Vaquita" založená roku 1997. Ačkoliv se v posledních letech plánovaly různé záchranné akce a programy (mj. chov v zajetí), předpokládá se, že druh v nejbližší době vyhyne.

Sviňucha kalifornská ("Phocoena sinus"), ve španělštině se používá též pojmenování "vaquita marina - mořská kravička", je savec z řádu kytovců, čeledi sviňuchovitých a rodu "Phocoena". Jedná se o endemický živočišný druh, který žije pouze na severu Kalifornského zálivu v Mexiku. Je bezprostředně ohrožena vyhynutím, celková populace čítala začátkem roku 2019 jen asi 10 jedinců.

The vaquita ("Phocoena sinus") is a species of porpoise endemic to the northern end of the Gulf of California (Sea of Cortez, Vermilion Sea). Averaging 150 cm (for females) or 140 cm (for males) in length, it is the smallest of all living cetaceans. Today, the species is on the brink of extinction. Recent research estimates the population at fewer than 19 individuals. The steep decline in abundance is primarily due to bycatch in gillnets from the illegal totoaba fishery.


Popis.

Vikve jsou jednoleté nebo vytrvalé přímé, poléhavé, vystoupavé nebo popínavé byliny. Lodyhy jsou obvykle větvené, poměrně tenké a na rozdíl od hrachorů nebývají křídlaté. Listy jsou sudozpeřené s 1 až 13 páry lístků a zakončené úponkou nebo hrotem, výjimečně lichozpeřené ("V. subvillosa"), složené z celokrajných nebo výjimečně zubatých lístků. Palisty jsou celokrajné nebo zubaté. Květy jsou modré, purpurové, červené, fialové, žluté nebo bílé, často dvoubarevné, v úžlabních hroznech, řidčeji v úžlabních svazečcích nebo jednotlivé. Květenství bývají bez listenů nebo s opadavými listeny. Kalich je zvonkovitý, zakončený 5 zuby. Zuby jsou asi stejně dlouhé nebo jsou horní kratší. Pavéza je nehetnatá, na vrcholu tupá. Tyčinky jsou dvoubratré (9+1). Semeník je stopkatý nebo téměř přisedlý, se 2 až 8 vajíčky a lysou nebo chlupatou čnělkou. Lusky jsou obvykle zploštělé, suché, pukající 2 chlopněmi, uvnitř bez přehrádek. Obsahují 2 až 8 kulovitých nebo podlouhlých semen.

Rozšíření.

Vikve jsou rozšířeny v počtu asi 140 až 160 druhů v mírných oblastech severní polokoule s přesahy do tropické východní Asie, tropické východní Afriky, do Jižní Ameriky a na Havaji.  V České republice se jako původní druhy vyskytuje celkem 17 druhů vikví. Mezi nejběžnější druhy náleží vikev ptačí ("Vicia cracca"), vikev huňatá ("Vicia villosa"), vikev plotní ("Vicia sepium"), vikev setá ("Vicia sativa"), vikev čtyřsemenná ("Vicia tetrasperma") a vikev chlupatá ("Vicia hirsuta"). Některé druhy jsou k nám též vzácně zavlékány nebo zplaňují z kultur.  V Evropě se vyskytuje celkem asi 55 druhů vikví. Některé evropské druhy mají celkový areál rozšíření značně rozsáhlý, např. vikev setá ("Vicia sativa"), vikev plotní ("V. sepium"), vikev chlupatá ("V. hirsuta"), vikev čtyřsemenná ("V. tetrasperma"), vikev tenkolistá ("V. tenuifolia") se vyskytují od západní Evropy až po Japonsko. Mnohé druhy vikví jsou rozšířené téměř po celém Středomoří ("Vicia articulata", "V. bithynica", "V. hybrida", "V. lutea", "V. narbonensis", "V. onobrychioides", "V. tenuissima", "V. peregrina", "V. pubescens", "V. benghalensis"), jiné jen v jeho východní polovině ("V. ervilia", "V. melanops", "V. barbazitae") nebo v západní polovině ("V. disperma"). V Alpách dosahují alpínského a subalpínského stupně druhy "Vicia cracca", "V. sylvatica" a v jihozápadní části Alp i "V. pyrenaica", v Pyrenejích "Vicia pyrenaica", "V. argentea", "V. cracca" a "V. orobus". Druh "Vicia orobus" má atlantské rozšíření, vyskytuje se pouze v západní Evropě od Španělska až po Norsko a Island.

Obsahované látky.

Vikve obsahují toxickou neproteinovou aminokyselinu kanavanin, kyanogenní glykosidy (např. vicianin) a polyacetylenové sloučeniny polyiny (wyeron). V semenech bývají obsaženy lektiny, bílkoviny se schopností srážet červené krvinky. V semenech bobu obecného jsou obsaženy glukoalkaloidy vicin a konvicin a mají také vysoký obsah látky zvané L-DOPA (L-3,4-dihydroxyfenylalanin). Semena je nutno před použitím tepelně upravit. U osob s deficitem glukózo-6-fosfát dehydrogenázy způsobuje konzumace bobů chudokrevnost. Toto onemocnění je známo jako fabismus.

Význam.

Bob obecný ("Vicia faba", syn. "Faba vulgaris") pochází ze Středomoří nebo jihozápadní Asie podobně jako hrách setý a čočka jedlá a je kultivován již od mladší doby kamenné. V historických dobách patřil mezi běžné luštěniny, po objevu Ameriky jej nahradily fazole. Některé druhy vikví jsou občas pěstovány samostatně nebo ve směskách jako pícniny, např. vikev huňatá ("V. villosa"), vikev setá ("V. sativa"), vzácněji i vikev olysalá ("V. glabrescens"), vikev čočková ("Vicia ervilia", vikev článkovaná ("V. articulata"), vikev narbonská ("V. narbonensis") a vikev panonská ("V. pannonica"). Vikve podobně jako mnohé jiné bobovité rostliny obohacují půdu dusíkem, neboť mají na kořenech hlízky s bakteriemi schopnými vázat vzdušný dusík.

Odkazy.

Externí odkazy.

Vikev ("Vicia") je velký rod rostlin z čeledi bobovité, zahrnující asi 160 druhů. Vikve jsou přímé nebo popínavé byliny s motýlovitými květy nejčastěji v hroznovitých květenstvích. Rostou v počtu asi 160 druhů v mírných oblastech severní polokoule a místy i v horských oblastech tropů. V České republice roste celkem 17 druhů vikví, z nichž některé náleží mezi velmi běžné rostliny. Do rodu "Vicia" náleží také bob obecný ("Vicia faba"), stará luštěnina pěstovaná již od doby kamenné. Jméno rodu nese asteroid (1097) Vicia objevený 11. srpna 1928 K. W. Reinmuthem v Heidelbergu.

Vicia is a genus of about 140 species of flowering plants that are part of the legume family (Fabaceae), and which are commonly known as vetches. Member species are native to Europe, North America, South America, Asia and Africa. Some other genera of their subfamily Faboideae also have names containing "vetch", for example the vetchlings ("Lathyrus") or the milk-vetches ("Astragalus"). The broad bean ("Vicia faba") is sometimes separated in a monotypic genus "Faba"; although not often used today, it is of historical importance in plant taxonomy as the namesake of the order Fabales, the Fabaceae and the Faboideae. The tribe Vicieae in which the vetches are placed is named after the genus' current name. Among the closest living relatives of vetches are the lentils ("Lens") and the true peas ("Pisum").


Historie.

Nejstarší psané zmínky o Domažlicích se datují ke konci 10. století, kdy zde existovala pouhá osada.  "„K významné fortifikačně statutární změně lokality dochází v 60. letech 13. stol., kdy se trhová osada z rozhodnutí českého krále mění v opevněné královské město. Vznik nově vysazeného města spadá do období rozmachu zakladatelské a opevňovací aktivity českého krále Přemysla Otakara II. Tehdy se Domažlice spolu s dalšími vybranými příhraničními lokalitami stávají součástí velkolepého hraničního opevnění proti Bavorsku i jednou z důležitých opor Přemyslovy státnické politiky.“" Místní hrad se stal sídlem purkrabího, pod jehož pravomoc náležely i svobodné chodské vsi. Roku 1373 byly předměstí a okolní vsi vypáleny bavorskými vojsky.  V období husitských válek se město přidalo na stranu Táboritů. V srpnu roku 1431 bylo obléháno vojsky čtvrté křížové výpravy v čele s markrabětem Fridrichem Braniborským a kardinálem Giulianem Cesarinim, jež 14. srpna mezi Domažlicemi a městečkem Kdyně porazily spojené husitské svazy pod velením Prokopa Holého (bitva u Domažlic). V období pozdní gotiky byl vylepšen městský obranný systém, přičemž došlo k výstavbě kruhové hlásky na náměstí, jež dodnes tvoří klasickou dominantu Domažlic. Z roku 1592 pak pochází nejstarší vyobrazení města, podle něhož se dají vysledovat proměny centrální zástavby.  Počátkem 17. století se Domažlice i přilehlé obce připojily ke stavovskému povstání, na které po Bílé hoře navázalo povstání Chodů. Celkově znamenalo 17. století pro město úpadek. Situace se postupně zlepšovala až v 18. století. Tehdy se již začal rozvíjet drobný průmysl a Domažlice se staly důležitým trhovým městem. 19. století přineslo české národní obrození. Národopisná oblast Chodska se tehdy stala velmi oblíbenou pro mnohé významné osobnosti. V této době došlo k další modernizaci města - bouraly se hradby a některé brány, hradební příkopy byly zasypány, a město se mohlo rozšiřovat i za své původně jasně stanovené území.  V neděli 22. února 1891 pronesl v sále Baucově předvolební projev před třemi stovkami voličů profesor Tomáš Garrigue Masaryk.  13. srpna 1939 se při příležitosti Vavřinecké poutě, jako vyjádření odporu odstoupení československého pohraničí, konalo velké protestní shromáždění. Domažlice totiž, díky svému převažujícímu českému obyvatelstvu, zůstaly na území Protektorátu Čechy a Morava, zatímco mnohé obce v jejich okolí se podle procentuálního zastoupení Němců staly součástí říše. Celou situaci komplikoval ještě fakt, že hranice byla častokrát utvořena velmi nesmyslně. Vlak z Plzně do Domažlic údajně sedmkrát přejížděl tehdejší státní hranici. V květnu 1945 město osvobodila americká armáda.  Roku 1948 byla uzavřena hranice a Domažlicko, dříve významná příhraniční oblast na rozhraní Čech a Bavorska, se stala oblastí na výspě východního bloku. Rozvoj města se ale nezastavil zcela.  V roce 1960 Domažlice obhájily status okresního města. Moderní okres Domažlice od toho roku zahrnoval území o ploše přibližně 1 140 km2. Do jeho území byla spojena největší města jako Kdyně, Horšovský Týn nebo Holýšov, spolu s přilehlými obcemi. To podpořilo rozvoj průmyslu i služeb ve městě.  Postupně vznikly nové průmyslové závody a budovy správních úřadů. Vlivem výstavby sídlišť, zejména na Týnském předměstí, rostl počet obyvatel. Ten v 70. letech překračuje počet 10 000 a nadále stoupá. Sídlištní výstavba nezasáhla citelněji do historického jádra města.  Po roce 1989 došlo po otevření hranic k opětovnému rozvoji turistického ruchu ve městě i okolí. Město začalo spolupracovat se svým bavorským „protějškem“ Furth im Wald. Mezi nejvýznamnější počiny současné doby můžeme řadit přeložku silnice I/26, která v roce 1998 odvedla tranzitní dopravu z předměstí; a výstavbu nové nemocnice, která nahradila nevyhovující areál v roce 2006.

Památky.

V centru města se nachází historické jádro s měšťanskými domy ze 14. až 16. století, dnes jsou součástí městské památkové rezervace. Dochovaly se také zbytky již zmíněného gotického opevnění, zámek (ten vznikl přestavbou původního hradu v 18. století), gotický farní kostel a klášter.

Chodské slavnosti.

Každý rok v srpnu se v Domažlicích konají známé Chodské slavnosti. Jejich tradice byla zahájena bezprostředně po skončení druhé světové války – pouť na Vavřinec se opět konala 12. srpna 1945. Církevní význam této akce byl za komunismu potlačován, ale folklorní ráz původní poutě se zachoval. Oslavy se ale přesunuly od kostela sv. Vavřince do města. Po revoluci jsou slavnosti opět spojovány s svatovavřineckou poutí a jsou nejvýznamnější kulturní akcí na Domažlicku.

Obyvatelstvo.

Národnostní složení.

Podle údajů ČSÚ ze Sčítání lidu v roce 2001 žilo v Domažlicích 11 048 obyvatel. 93,75 % občanů bylo národnosti české, 1,49 % slovenské, 1,13 % vietnamské a 0,22 % německé. Zbylé národnostní skupiny jsou v zastoupení pod 20 občanů.

Náboženství.

Ke dni sčítání bylo z celkového počtu obyvatel zjištěno 30,87 % věřících. Z nich 87,48 vyznávalo římskokatolické náboženství, 3,52 % věřících se řadilo k českobratrské evangelické církvi. 1,29 % věřících byli potom členové Církve československé husitské. 57,48 % bylo bez vyznání, u 11,66 % obyvatel nebyla zjištěna příslušnost či nepříslušnost k určitému náboženství.

Služby a instituce.

Město zřizuje městskou knihovnu, kulturní středisko, domov s pečovatelskou službou, základní uměleckou školu, dvě základní školy "(Msgre. B. Staška a Komenského)", mateřskou školu s mnoha pobočkami, dětské jesle a plavecký bazén. Dalšími významnými vzdělávacími ústavy jsou Gymnázium Jindřicha Šimona Baara, 2 střední odborná učiliště a vyšší odborná škola. V Kozinově ulici byla počátkem roku 2006 otevřena nová budova nemocnice. Nahradila starou, nevyhovující nemocnici v ulici U nemocnice, která teď už u nemocnice vlastně vůbec není. Ve městě sídlí také územní odbor Policie České republiky, Hasičský záchranný sbor Domažlice, okresní hygienická stanice a okresní soud.  Možnosti nákupů zajišťuje prodejna Albert (na náměstí), diskontní prodejna PENNY MARKET (ve Švabinského ulici) a 2 prodejny Jednoty (v Mánesově a Švabinského ulici). Na náměstí Míru a v přilehlých ulicích najdeme potom širokou síť obchodů všeho druhu od oděvních, přes elektro, až po různá papírnictví nebo železářství. Zejména v centru města najdeme velké množství restaurací různého druhu a cenových kategorií - od českých hospod, různých barů a heren až po pizzerie. Restauračních zařízení ve městě je celkem asi 70.  Na katastru města najdeme 6 hotelů a několik penzionů a ubytoven. Nejvyšší počet lůžek má hotel Družba na Týnském předměstí (88).

Doprava.

Do roku 1998 se v Domažlicích nacházela křižovatka silnic I/26 "(Plzeň-Folmava)" a I/22 "(Vodňany-Strakonice-Klatovy-Domažlice)". V tom roce byla ale vybudována přeložka a silnice I/26 Domažlicemi již neprochází. Původní silnice I. třídy se stala součástí silnice II/193 Domažlice-Horšovský Týn-Stříbro-Žlutice.  Domažlice jsou čtyřsměrným železničním uzlem. Protínají se tam tratě č. 180 Plzeň-Furth im Wald, č. 184 Domažlice-Poběžovice-Planá u Mariánských lázní a č. 185 Domažlice-Klatovy. Na území města je 1 železniční stanice "(Domažlice)" a 1 zastávka "(Domažlice město)".  Domažlice jsou také cílovou stanicí mnohých autobusových linek sjíždějících se z různých koutů okresu. Rovněž zde ale projíždějí nebo končí i dálkové linky, např. ve směru na Plzeň. Ve městě není vybudováno žádné autobusové nádraží. Autobusy jsou odstavovány na terminálu v Poděbradově ulici, vzniklém v roce 1990. Mnohé linky zajíždějí také k železniční stanici. V provozu je jedna linka městské autobusové dopravy v Domažlicích, za tarif MHD se přepravuje i na městských úsecích regionálních linek.A především autobusové a vlaková doprava.

Průmysl.

Stejně jako mnohá jiná česká města, i Domažlice hodlají přilákat na své území nové investory. Proto je budována průmyslová zóna. Jako nejvhodnější místo pro její realizaci byla zvolena lokalita bývalých kasáren jižně od silnice I/22 Draženov-Klatovy. Stávající průmyslové podniky ve městě jsou zaměřeny především na strojírenskou a textilní výrobu. Nezaměstnanost ve městě se drží na velmi nízké úrovni - v Domažlicích a okolí podle údajů ÚP Domažlice z ledna 2007 jen 5,60 %.

Členění města.

Město se v současnosti skládá ze dvou katastrálních území a šesti místních částí. V letech 1980–1990 byla součástí Domažlic dnešní obec Babylon.

Správní území.

Domažlice byly dříve okresním městem, v současnosti je obcí s rozšířenou působností a pověřeným obecním úřadem. Okres Domažlice ale stále existuje a skládá se z 85 obcí, obvod obce s rozšířenou působností čítá 30 obcí.

Okolní obce.

Řazeno po směru hodinových ručiček:

Okolí města.

Na nedalekém Čerchově byla postavena s přispěním města Domažlice Kurzova rozhledna, ze které je krásný výhled na město.  Nad městem na vrchu Baldov stojí v torzu nedokončený a mezigeneračně obměněný husitský Národní památník Domažlice, který je s jeho robustní základnou složeného základního kamene z roku 1931 zapsán v Ústředním státním seznamu chráněných kulturních památek ČR a v roce 2015 byl nově doplněn o obří prstencový žulový kalich. Památné místo k sobě přitahuje zaslouženou zvýšenou pozornost široké veřejnosti také naučnou stezkou a originální sochařskou galerií pod širým nebem, vzniklou právě z podnětu legendární světoznámé středověké bitvy, která zásadně předznamenala postupné rozšiřování protestantismu a náboženské tolerance v celé Evropě. Zájem světové veřejnosti o toto vojensky a historicky přitažlivé místo v České republice mělo podpořit také barvité velkoformátové výtvarné panoráma, zachycující vítězoslavnou scénu z Bitvy u Domažlic. Autorem návrhu velkoplátna z roku 1935 s plastickým popředím ve formátu 9 krát 30 metrů, které dosud čeká na jeho úplné dokončení, byl akademický malíř Jan Šebek.

Domažlice (, německy "Taus", latinsky "Tusta") je město v Plzeňském kraji a tradiční centrum Chodska, 47 km jihozápadně od Plzně a 10 km od německých hranic na řece Zubřina. Žije zde obyvatel. Sestávají z vlastního města, čtyř předměstí a vsi Havlovice. Historické centrum města je městskou památkovou rezervací.

Domažlice (; ) is a town in the Plzeň Region of the Czech Republic. Domažlice is also a Municipality with Extended Competence and a Municipality with Commissioned Local Authority within the same borders.


Historie.

Za první opevněné sídlo na území Jindřichova Hradce můžeme považovat pohraniční přemyslovské hradiště z 9. až 10. století. Na konci 12. století okolní region získal do sféry vlivu mocný rodu Vítkovců, z nějž se po smrti Vítka I. z Prčice oddělili páni z Hradce, kteří vlastnili zdejší panství až do roku 1604, kdy vymřeli po meči.  Kolem roku 1220 nechal první pán z Hradce, Jindřich, syn Vítka I. z Prčice, vystavět na základech starého slovanského hradiště nový gotický hrad, který nazval Nový hrad, nebo Nový dům ("Nova domus") – odtud dodnes používané německé označení "Neuhaus." Jméno hradu se brzy přeneslo i na vznikající tržní osadu v podhradí. Díky své strategické poloze mezi Prahou a Vídní zaznamenala tato osada v brzké době nebývalý vzestup. Roku 1255 byl v souvislosti s ní zmiňován panský rychtář, zajišťující chod městečka a dohlížející na provoz tržiště.  Přelomovým rokem se stal rok 1293, kdy byl Jindřichův Hradec poprvé zmíněn jako město. V této době již měl Hradec s největší pravděpodobností dobudováno opevnění a v následujících desetiletích se pokračovalo s plánovitou výstavbou převážně kamenných měšťanských domů. V první třetině 14. století přišli do města minorité, kteří založili kostel sv. Jana Křtitele a následně přilehlý klášter. Po polovině 14. století se stavební ruch zaměřil na budování farního kostela Nanebevzetí Panny Marie.  Ve 14. století rovněž posílil vliv obchodníků a řemeslníků, hlavně pak soukeníků. Právě soukenictví se na několik staletí stalo klíčovým odvětvím. Jindřichohradečtí soukeníci vyváželi své zboží nejen do ostatních měst v Čechách, ale i daleko do zahraničí. Druhým důležitým odvětvím bylo pivovarnictví, jehož počátky sahají rovněž do 14. století. Zdejší panský pivovar se stal v 16. století největším pivovarem v jižních Čechách, definitivně byl zrušen roku 1967.  Rozkvět města plynule pokračoval v 15. století a vrcholu dosáhl v 16. století, v době vlády Jindřicha IV. z Hradce a jeho syna Adama. Ke gotickým stavbám se přidávaly stavby renesanční, hlavně díky přítomnosti mnoha italských stavebníků, přestavujících hrad na moderní zámek. Tito architekti a kameníci pracovali i pro mnohé bohatší měšťany a tak vzniklo na rynku mnoho velmi výstavných domů s podloubími. Jindřichův Hradec se v této době dostal do desítky největších měst v Čechách, z poddanských měst byl největší. Zlatý věk města končí rokem 1604, kdy vymřeli páni z Hradce, a panství převzal Vilém Slavata z Chlumu a Košumberka. Vypuknuvší třicetiletá válka byla počátkem úpadku Jindřichova Hradce, byť byl v té době dokonce druhým největším městem celého Království Českého. Koncem 17. století převzali panství Černínové z Chudenic a vlastnili je až do roku 1945.  18. století znamenalo pro město útlum, třebaže z této doby pochází jedna z dominant – sloup Nejsvětější Trojice. Roku 1773 zasáhl Jindřichův Hradec ničivý požár a v roce 1801 další, ještě katastrofálnější. Vyhořelo přes 300 domů a několik desítek lidí uhořelo. Jindřichův Hradec získal po požáru nový klasicistní vzhled. V první polovině 19. století se stalo město centrem národního obrození. Následná krize soukenictví a nerealizovaná stavba železniční tratě z Prahy do Vídně zpomalily rozvoj města. V době starostování V. Naxery (1882–1908) se stalo město živým kulturním centrem. V této době byla konečně přivedena do Hradce trať (1887). V témže roce došlo na přestavbu bývalého vodního mlýna na Křižíkovu elektrárnu a město dostalo, jako druhé v Čechách, provizorní elektrické osvětlení. Dne 1. dubna následujícího roku se rozsvítilo elektrické světlo ve městě natrvalo. Jindřichův Hradec byl prvním městem v Rakousko-Uhersku, kde bylo zavedeno elektrické osvětlení i do soukromých domů.  Jindřichův Hradec je také pravděpodobným rodištěm Adama Michny z Otradovic (1600). V letech 1831–1835 pobýval v místním pivovaru Bedřich Smetana, jenž zde utrpěl vážný úraz, který zapříčinil jeho pozdější hluchotu.  K 1. listopadu 1940 vláda Protektorátu Čechy a Morava svým nařízením č. 388/1940 „o některých změnách obvodů zemských úřadů v Praze a v Brně“ připojila Jindřichův Hradec s okolím k zemi Moravskoslezské a učinila tak na více než na čtyři a půl roku toto město nejzápadnější obcí této země. Po osvobození Československa roku 1945 se Jindřichův Hradec vrátil zpět do Čech.

Přírodní poměry.

Na jihovýchodním okraji města se nachází přírodní památka Pískovna na cvičišti.  Na území obce v katastrálním území Dolní Radouň je přírodní památka Rybníky u Lovětína.

Obyvatelstvo.

Počet obyvatel.

Ač bylo blízké okolí města až do poloviny 20. století z velké části osídleno Němci, a ač byli páni z Hradce velmi proněmecky orientováni, mělo české obyvatelstvo města vždy drtivou většinu. V 16. století se počet obyvatel pohyboval mezi čtyřmi a pěti tisíci. Z roku 1828 máme první přesný údaj – 4 562 osob. V následujících desetiletích počet obyvatel poměrně prudce stoupal: 6 986 v roce 1848, 8 706 v roce 1886 a 9 285 v roce 1900.  Podle sčítání 1921 zde žilo v 816 domech 9 590 obyvatel, z nichž bylo 4 688 žen. 9 067 obyvatel se hlásilo k československé národnosti, 239 k německé a 40 k židovské. Žilo zde 7 595 římských katolíků, 396 evangelíků, 97 příslušníků Církve československé husitské a 247 židů. Podle sčítání 1930 zde žilo v 1 155 domech 10 467 obyvatel. 9 792 obyvatel se hlásilo k československé národnosti a 551 k německé. Žilo zde 8 237 římských katolíků, 559 evangelíků, 614 příslušníků Církve československé husitské a 234 židů.  V první polovině 20. století se počet obyvatel příliš neměnil, a to ani po vysídlení Němců po 2. světové válce, což ovšem neplatí pro dříve německé okolí města. Nárůst počtu obyvatel opět pokračoval od 60. let v souvislosti se založením velkých továren.

Obecní správa.

Jindřichův Hradec byl dříve okresním městem, v současnosti je obcí s rozšířenou působností a pověřeným obecním úřadem. Okres Jindřichův Hradec ale stále existuje a skládá se ze 106 obcí, ORP z 58 obcí.

Členění města.

Město Jindřichův Hradec se skládá z 10 katastrálních území, na kterých leží 14 místních částí:  Součástí města byla dříve i dnes samostatná obec Velký Ratmírov.

Pověsti.

Veliký zvon z kostela Nanebevzetí Panny Marie nechal odlít měšťan Hanuš Knauer za peníze, které jeho kůň vyhrabal ve stáji. Zvon měl prý tak mohutný hlas, že jej bylo slyšet na dvě hodiny cesty.  K městu se též vztahuje pověst o Bílé paní (spojována s postavou Perchty z Rožmberka nebo Markéty z Hardeggu).  K Černé kuchyni a postavě Markéty z Hardeggu (manželka Jindřicha II. z Hradce) se váže tradice rozdávání sladké kaše chudým na Zelený čtvrtek.

Jindřichův Hradec (, ) je město v Jihočeském kraji, 43 km severovýchodně od Českých Budějovic na řece Nežárka. Žije zde obyvatel. V těsné blízkosti historického jádra Jindřichova Hradce, které je městskou památkovou rezervací, se nachází rybník Vajgar o rozloze 49 ha.

Jindřichův Hradec (; ) is a town in the South Bohemian Region of the Czech Republic. It has approximately 21,500 inhabitants and is the capital of the Jindřichův Hradec District.


Etymologie názvu.

Slovo "Moodle" bylo původně akronymem pro Modular Object-Oriented Dynamic Learning Environment (Modulární objektově orientované dynamické prostředí pro výuku). V angličtině jej lze také považovat za sloveso, které popisuje proces líného bloumání od jednoho k druhému, dělání věcí podle svého, hravost, která často vede k pochopení problému a podporuje tvořivost. V tomto smyslu se vztahuje jak k samotnému zrodu Moodlu, tak k přístupu studenta či učitele k výuce v on-line kurzech. V češtině se slovo Moodle považuje za vlastní jméno s charakterem neživotného podstatného jména mužského rodu a skloňuje se podle vzoru "hrad" (Moodle, bez Moodlu,...; s náležitou výslovností).

Vývoj.

Původním autorem programu Moodle je Martin Dougiamas, který koordinuje jeho vývoj dodnes. První prototypy byly napsány v jazyce Python nad aplikačním serverem Zope. Poté byl přepsán do jazyka PHP a první verze byla zveřejněna 20. srpna 2002. Na české lokalizaci se pracuje od 10. ledna 2003. Moodle podporuje řadu typů databází, především PostgreSQL a MySQL.  Komunitu vývojářů Moodlu zastřešuje společnost Moodle Pty Ltd. se sídlem v australském městě Perth. Poskytováním komerční podpory a dalších souvisejících služeb se zabývá řada institucí a firem z celého světa; některé z nich jsou nositelem certifikátu Moodle Partner a mohou tak používat značku MoodleTM. V České republice jsou dva oficiální Moodle Partneři:

Charakteristické rysy (features).

Tvůrci kurzu v prostředí Moodle mají k dispozici řadu modulů, z nichž sestavují jeho obsah. Nastavení modulů i jejich jednotlivých instancí lze dále přizpůsobovat a využívat je tak v různých pedagogických situacích. Kromě modulů dodávaných přímo v distribuci je k dispozici řada rozšiřujících modulů.  Pomocí standardně dodávaných modulů lze do on-line kurzu vkládat např.:  Moodle umožňuje evidenci studijních výsledků. Činnost uživatelů je zaznamenávána v podrobných protokolech a souhrnných statistikách. Je možno jej napojit na další systémy, např. autentizační (Active Directory, LDAP, Shibboleth), komunikační (Jabber), sociální (Mahara) nebo pro správu webového obsahu (Postnuke).

Moodle [ˈmuːdəl] je softwarový balíček pro tvorbu výukových systémů a elektronických kurzů na internetu. Moodle je poskytován zdarma jako otevřený software spadající pod obecnou veřejnou licenci GNU.

Moodle is a free and open-source learning management system (LMS) written in PHP and distributed under the GNU General Public License. Developed on pedagogical principles, Moodle is used for blended learning, distance education, flipped classroom and other e-learning projects in schools, universities, workplaces and other sectors.


Popis.

Jedná se o vytrvalou rostlinu s horizontálním vřetenovitým oddenkem, rostliny proto tvoří víceméně souvislé a husté porosty. Listy jsou řapíkaté, střídavé, s listovými pochvami. Čepele listů jsou hrálovité až střelovité, žilnatina je zpeřeně větvená. Na čepeli jsou většinou velké černé skvrny, vzácněji skvrny chybí (u podobného árónu východního skvrny chybí vždy). Je to jednodomá rostlina s jednopohlavnými květy. Květy jsou v květenstvích, ve ztlustlých klasech, někdy se tento typ květenství nazývá palice. Květenství podepřeno nápadným listenem, který tvoří toulec. Stopka květenství dosahuje cca do 1/2 až 3/4 délky řapíku listu (u árónu východního to je do 3/4-4/5). Otevřená část toulce je 3,5-5x delší než uzavřená (u árónu východního to je mnohem méně, jen 1,5-2x delší). Květenství se skládá z mnoha květů, které jsou uspořádány do spirály. Naspodu palice jsou samičí květy, nad nimi je úsek samčích květů a nad nimi soubor sterilních květů v podobě brvitých výrůstků na cibulkovité bázi. Nahoře je palice prodloužená v bezkvětý kyjovitý výrůstek. Okvětí chybí. Tyčinek je 3-4, prašníky jsou většinou žluté (árón východní je má většinu fialové). Gyneceum je složeno z 1 plodolistu, je monomerické, semeník je svrchní. Plodem jsou červené bobule uspořádané do plodenství. Jedná se o tetraploida s počtem chromozómů 2n=56 (árón východní je diploid, 2n=28).

Rozšíření ve světě.

Árón plamatý roste v Evropě, chybí na úplném jihu a neroste ani v severní Evropě (na sever dosahuje cca po nejjižnější Švédsko). Jeho rozšíření je díky taxonomickým problémům těžké přesně stanovit, zvláště ve východní části areálu. Mapka rozšíření je zde: (viz jen subsp. "maculatum"), je ji však nutné brát trochu s rezervou.

Rozšíření v ČR.

V ČR roste roztroušeně v západní části republiky, od nížin do podhůří. Najdeme ho nejčastěji v luzích a vlhčích typech mezofilních listnatých lesů, vyžaduje spíše živné a hlubší půdy. Na Moravě zřejmě zcela chybí, je nahrazen druhem árón východní ("Arum cylindraceum"). V četných publikacích však údaje o árónu plamatém z Moravy najdeme. Je tomu tak proto, že dříve lidé druhy nerozlišovali, popřípadě je rozlišovali špatně.

Árón plamatý ("Arum maculatum") je druh jednoděložné rostliny z čeledi árónovité ("Araceae"). Občas se vyskytují i jiné fonetické varianty rodového jména, hlavně áron, někdy i aron nebo arón, které jsou asi nesprávné. Kaplan in Kubát (2002) i Dostál (1989) udává árón (oboje dlouhé).

Arum maculatum is a common woodland plant species of the family Araceae. It is widespread across most of Europe, as well as Turkey and the Caucasus. It is known by an abundance of common names including snakeshead, adder's root, arum, wild arum, arum lily, lords-and-ladies, devils and angels, cows and bulls, cuckoo-pint, soldiers diddies, priest's pintle, Adam and Eve, bobbins, naked girls, naked boys, starch-root, wake robin, friar's cowl, sonsie-give-us-your-hand, jack in the pulpit and cheese and toast. The name "lords-and-ladies" and other gender-related names refer to the plant's likeness to male and female genitalia symbolising copulation.


Situace.

Souostroví se skládá ze čtyř větších a mnoha menších ostrovů, celkem jich je okolo 70. Jsou přibližně ohraničeny 60° až 61° jižní zeměpisné šířky a 44° až 46° západní zeměpisné délky.  Ostrovy vytvářejí řetězec asi 140 km dlouhý, přibližně rovnoběžný s 60. a pultou rovnoběžkou. Z jižní strany je od Antarktidy vzdálené 600 km odděluje Weddellovo moře a ze severní strany jejich břehy omývá Skotské moře, které je již součásti Atlantského oceánu. Jižní Orkneje se považují za součást Antarktidy.  Největším ostrovem je Coronation Island s výměrou 450 km2. Druhým největším je nejvýchodnější Laurie Island, 12,5 km dlouhý ostrov nepravidelného tvaru. Pak podle velikosti následují Powell Island a Signy Island. Nejzápadnější skupinou celého souostroví jsou Inaccessible Islands.

Historie.

Za objevitele Orknejských ostrovů v roce 1821 se považují dva američtí lovci tuleňů Nathaniel Palmer a George Powell, od kterých získaly původní pojmenování Powell Group. V roce 1823 ostrovy navštívil anglický mořeplavec a velrybář James Weddell, který dal souostroví i několika ostrovům dnešní názvy. Důkladný průzkum ostrovů provedl až Skot Bruce William Speirs s expedici na lodi Scotia v roce 1903. Zřídil zde také prvou meteorologickou stanici, později prodanou Argentině, která je dodnes v provozu a je tak nejstarší fungující výzkumnou stanicí v Antarktidě.  V roce 2013 došlo poblíž ostrova k zemětřesení o síle 7,7.

Politické poměry.

V roku 1908 si oficiálně pro sebe nárokovalo Spojené království Velké Británie a Irska část Antarktidy (sektor), do které mj. spadaly Jižní Orkneje a Jižní Shetlandy spravované z Falklandských ostrovů. Roku 1940 vznesla Argentina svůj nárok na část britského sektoru a prohlásila ho za součást svého území; v nárokované části se mj. nacházejí i Jižní Orkneje. Na zbylou část britského sektoru si činí nárok Chile.  Roku 1962 byly Jižní Orkneje vřazeny do nově ustaveného Britského antarktického území, které bylo řízeno z Falkland. V roce 1989 přešlo Britské antarktické území (BAT) pod přímou správu londýnského Ministerstva zahraničí ("Foreign and Commonwealth Office").  Jižní Orkneje leží, byť jen velmi těsně, jižně od 60. rovnoběžky a proto i pro ně platí tzv. Smlouva o Antarktidě ve které signatáři mj. stvrdili, že po dobu účinnosti smlouvy bude sice platit politické rozdělení Antarktidy podle stavu z roku 1959 i všechny v té době vznesené nároky, ale bude pozastaveno uplatňování vlastnických práv k těmto územím.

Geologie.

Střední a západní ostrovy jsou součásti podmořského pokračování jihoamerických And, podmořského horského hřbetu Scotia Ridge spojujícího Jižní Ameriku s Antarktickým poloostrovem. Jeho vznik se datuje do období Alpinského vrásnění, zaledněné podloží ostrovů je převážně sopečného původu. Kolem 90 % povrchu je pokryto ledovci nebo je trvale zasněženo.

Podnebí.

Počasí je ovlivňováno blízkosti Weddellova moře, které v tamním zimním období zamrzá a uzavírá přístup k ostrovům. Přes zamrzlé moře proniká chlad z antarktického kontinentu až ostrovům, na kterých je v tuto dobu spíše kontinentální klima. Při jasné obloze teplota klesá hodně nízko, výjimečně i pod -30 °C. V průběhu tamního krátkého léta ledové kry Weddellova moře ustupují ke kontinentu a k ostrovům pronikají časté tlakové níže provázené nízkou oblačností s mnohými přeháňkami. Počasí je v létě vlhké a poměrně teplé, průměrná teplota v malé nadmořské výšce je asi +3 °C, výjimečně vystoupí nad +15 °C a v některé dny zase poklesne pod bod mrazu.  Podnebí je větrné, vanou časté západní větry. Asi po 60 dnů v roce jsou klasifikovány jako vichřice, dosahují rychlostí blížící se k 200 km/h. Až 280 dnů v roce sněží nebo jsou sněhové přeháňky, téměř 80 % dnů je zataženo a jen ve 14 % je slunečno.

Fauna a flóra.

Na nezaledněných místech vyrůstají pouze ty nejodolnější rostliny mechorosty, lišejníky, řasy a houby. Na březích ostrovů rostou pod mořskou hladinou řasy a v okolí ostrovů obsahuje voda hodně fytoplanktonu. Z krytosemenných rostlin na zvlášť klimaticky příznivých místech vyrůstají tráva metlice antarktická ("Deschampsia antarctica") a vytrvalá rostlina z čeledě hvozdíkovitých "Colobanthus quitensis".  Na pobřežích si pravidelně stavějí hnízda, snášejí vejce a krmí svá mláďata tučňáci kroužkoví, tučňáci oslí, tučňáci uzdičkoví a dále albatrosi, buřňáci, buřňáčci, chaluhy, kormoráni, racci, rybáci a štítonosi.  Ze savců připlouvají na ostrovy vyvádět své potomstvo tuleni krabožraví, tuleni leopardí, tuleni Weddellovi, rypouši sloní a lachtani antarktičtí. Trvale na ostrovech suchozemští savci nežijí. Ve studených oceánských vodách v blízkosti ostrovů žije mnoho krilu, korýšů, ryb a dalších mořských živočichů až po chráněné velryby.

Lidé.

Na Laurie Islandu je počínaje rokem 1903 v nepřetržitém provozu meteorologická stanice provozována nyní Argentinou. Na Signy Islandu pracuje od roku 1947 výzkumná biologická stanice Spojeného království, která je od roku 1996 obsazena pouze od listopadu do dubna.

Poštovní známky.

Pro ostrovy nechala britská poštovní správa zhotovit v roce 1944 emisi 6 známek Falklandských ostrovů s přetiskem SOUTH ORKNEYS/DEPENDENCY OF. Dva roky poté zde platily známky Falklandských dependencí a od roku 1963 poštovní známky Britského antarktického území.

Jižní Orkneje (anglicky: South Orkney Islands) je skupina ostrovů na severozápadě Antarktidy, rozkládá se severně od Antarktického poloostrova. Jsou součásti Britského antarktického území (BAT), nejsou trvalé osídleny.

The South Orkney Islands are a group of islands in the Southern Ocean, about north-east of the tip of the Antarctic Peninsula and south-west of South Georgia Island. They have a total area of about. The islands are claimed both by Britain (as part of the British Antarctic Territory since 1962, previously as a Falkland Islands Dependency), and by Argentina as part of Argentine Antarctica. Under the 1959 Antarctic Treaty, sovereignty claims are held in abeyance.


Výhody.

Za předpokladu, že impedance vysílače a přijímače v diferenciálním signalizačním okruhu jsou stejné, vnější elektromagnetické rušení ovlivňuje oba vodiče téměř stejně. Protože přijímač detekuje pouze rozdíl mezi vodiči, technika odolává elektromagnetickému rušení v porovnání s jedním vodičem se společnou zemí. Diferenciální signály lze používat pro signály analogové (např. symetrické audio, ) i digitální (např. sériová komunikační rozhraní RS-422, RS-485, Ethernet po kroucené dvoulince, sběrnice PCI Express, rozhraní DisplayPort, HDMI a USB).

Tolerance na posun země.

Díky tomu, že při diferenciálním přenosu přijímač vyhodnocuje pouze vzájemný rozdíl signálů, nemá posun potenciálu země žádný vliv na přenášený signál.

Vhodnost pro použití s nízkonapěťovou elektronikou.

Při výrobě přenosných a mobilních zařízení používají návrháři a výrobci stále nižší napájecí napětí, aby se snížil příkon i vyzařované elektromagnetické rušení. Nízké napájecí napětí však snižuje šumovou odolnost. Diferenciální signalizace pomáhá při řešení tohoto problému, protože při stejném napájecím napětí poskytuje dvojnásobnou šumovou odolnost proti zapojení se společnou zemí:  Uvažujme digitální systém se společnou zemí s napájecím napětím formula_1, u něhož vysoká logická úroveň H představuje napětí formula_2 a nízká logická úroveň L napětí 0 V. Rozdíl mezi oběma úrovněmi je formula_3. U diferenciálního systému se stejným napájecím napětím bude vysoká logická úroveň H reprezentována rozdílem napětí formula_2, nízká logická úroveň L rozdílem napětí formula_5. Rozdíl mezi vysokou a nízkou logickou úrovní je tedy formula_6, což je dvojnásobný rozdíl oproti systému se společnou zemí. I kdyby rušivé napětí na jednom vodiči bylo jiné než na druhém, je u diferenciálního systému nutná dvojnásobná úroveň rušení pro způsobení chyby, než u systému se společnou zemí. Jinými slovy, diferenciální signalizace zdvojnásobuje šumovou odolnost.

Odolnost proti elektromagnetickému rušení.

Odolnost proti elektromagnetickému rušení neplyne přímo ze samotné diferenciální signalizace, ale je důsledkem postupů obvyklých při přenosu diferenciálních signálů na symetrických vedeních. V systému s diferenciálním přijímačem se žádoucí signály sčítají a šum se odečítá. I signály se společnou zemí jsou odolné proti rušení, pokud se použijí symetrická vedení a zakončená diferenciálním zesilovačem.

Porovnání se signalizací se společnou zemí.

Při signalizaci se společnou zemí vysílač generuje napětí, které přijímač porovnává s pevným referenčním napětím vůči zemi, která je společná pro oba konce. V mnoha případech zapojení se společnou zemí nelze vůbec použít. Dalším problémem je elektromagnetické rušení, které systém signalizace se společnou zemí může způsobovat ve snaze pracovat vysokou rychlostí.

Použití.

Použití diferenciálních signálů minimalizuje elektronický přeslech a elektromagnetické rušení, jak na straně vyzařování tak na straně příjmu šumu a může dosáhnout konstantní nebo známou charakteristickou impedanci, což umožňuje používat metody přizpůsobení impedancí důležité pro přenosové vedení vysokorychlostního signálu i pro vysoce kvalitní přenos audio signálu symetrickým vedením a symetrickými obvody.  Diferenciální páry mohou být realizovány:  Druhý bod lze považovat za obdobu obvyklé implementace diferenciálních párů pomocí známého kabelu s kroucenými páry na deskách plošných spojů.  Diferenciální páry obecně přenášejí diferenciální nebo semi-diferenciální signály, jako například vysokorychlostní digitální sériová rozhraní včetně LVDS diferenciálního ECL, PECL, LVPECL, Hypertransport, Ethernet po kroucené dvoulince, Serial Digital Interface, RS-422, RS-485, USB, Serial ATA, TMDS, FireWire a HDMI atd. nebo jiné vysoce kvalitní nebo vysokofrekvenční analogové signály (například video signál, symetrický audiosignál, atd.).

Přenosová vedení.

Typ signalizace je dán typem přenosového vedení, které propojuje dvě zařízení (čipy, moduly). Při signalizaci se společnou zemí se používají koaxiální kabely, u nichž jeden vodič úplně odstiňuje druhý od okolního prostředí. Všechna stínění jsou navzájem spojena pro vytvoření společné země. Diferenciální signalizace používá symetrické páry vodičů. Pro krátké kabely a nízké frekvence jsou obě metody ekvivalentní, takže pro levné obvody se společnou zemí se společnou zemí lze používat levné kabely. Když je signalizační rychlost vyšší, vodiče se začnou chovat jako přenosové vedení.

Použití v počítačích.

Diferenciální signalizace se často používá v počítačích pro omezení elektromagnetického rušení, protože při použití microstripů a čipů není úplné stínění možné kvůli geometrickým omezením a také kvůli faktu, že stínění nefunguje pro stejnosměrný proud. Pokud a nízkonapěťový signalizační okruh sdílí společnou zem se stejnosměrným výkonovým napájecím okruhem, výkonový proud vracející se zemí může v signalizačních okruzích naindukovat značné napětí. Tento problém může do určité míry omezit nízká impedance země.  Obvyklým řešením je použití vyvážených párů vedení typu microstrip, který nevyžaduje další vrstvu desky plošných spojů jako stripline. Protože každé vedení způsobí odpovídající proudový obraz v zemní rovině, která je nezbytná pro napájení, pár se chová jako čtyři vodiče, a proto má menší přeslechovou vzdálenost než jednoduchý izolovaný pár. Ve skutečnosti se chová stejně dobře jako kroucená dvoulinka. Nízký přeslech je důležitý, pokud je mnoho vodičů směstnaných do malého prostoru, což je na deskách plošných spojů obvyklé.

Vysokonapěťová diferenciální signalizace.

Vysokonapěťová diferenciální signalizace () používá vysokonapěťové signály, kterými se v počítačové elektronice zpravidla myslí napětí 5 voltů nebo více.  SCSI-1 definovalo vysokonapěťovou diferenciální (HVD) implementaci, u které byla maximální délka kabelů mnohonásobně větší než u standardního SCSI se společnou zemí. Při použití HVD mohla SCSI zařízení používat kabely s maximální celkovou délkou 25 metrů, zatímco SCSI se společnou zemí umožňuje maximální délku kabelu 1,5 až 6 metrů, podle rychlosti sběrnice. LVD verze SCSI dovoluje kratší délku kabelu než 25 m, nikoli kvůli nižšímu napětí, ale protože tyto SCSI standardy umožňují mnohem vyšší rychlosti než starší HVD SCSI.  Zatímco "vysokonapěťová diferenciální signalizace" je obecný termín, který popisuje množství systémů, "nízkonapěťová diferenciální signalizace" () je zvláštní systém definovaný normou TIA/EIA.

Diferenciální signál, diferenciální signalizace () je způsob přenosu informace dvěma komplementárními elektrickými signály, při němž se dvěma samostatnými vodiči posílá stejný elektrický signál, ale s opačnou polaritou. Obvody přijímače nevyhodnocují napětí mezi signálovým vodičem a zemí jako u signalizace se společnou zemí, ale pouze rozdíl mezi dvojicí signálových vodičů.

Differential signaling is a method for electrically transmitting information using two complementary signals. The technique sends the same electrical signal as a "differential pair" of signals, each in its own conductor. The pair of conductors can be wires (typically twisted together) or traces on a circuit board. The receiving circuit responds to the electrical difference between the two signals, rather than the difference between a single wire and ground. The opposite technique is called single-ended signalling. Differential pairs are usually found on printed circuit boards, in twisted-pair and ribbon cables, and in connectors.


Popis.

Argánie je stálezelený strom s kulovitou korunou, připomínající olivovník. Dorůstá obvykle výšky 6 až 10 metrů, výjimečně však může být až 20 metrů vysoký. Někdy má jen keřovitý vzrůst. Je to pomalu rostoucí a dlouhověká dřevina. Dožívá se stáří 150 až 200 let, byly však nalezeny exempláře i 250 let staré. Kmen i větve jsou pokroucené. Na větévkách jsou kolcové trny. Listy jsou jednoduché, obkopinaté, krátce řapíkaté až téměř přisedlé, kožovité, na líci tmavě zelené, na rubu světlejší, 2 až 4 cm dlouhé, vyrůstající ve svazečcích. Květy jsou žlutozelené, drobné (o průměru asi 0,5 cm), oboupohlavné, pětičetné, uspořádané v klubkovitých květenstvích vyrůstajících buď z úžlabí větévek nebo z uzlin výhonů. Kališní lístky jsou na bázi krátce srostlé. Koruna je zvonkovitá, hluboce členěná do 5 laloků. Tyčinek je 5 a někdy jsou sterilní. Semeník je svrchní. Plodem je příjemně vonící, za plné zralosti žlutě zbarvená peckovice obsahující 1 až 3 semena. Dužnina plodů je štiplavá a hořká, rovněž jádra mají velmi hořkou chuť.

Rozšíření.

Argánie se vyskytuje v jihozápadním Maroku a západním Alžírsku. Nespojitá oblast přirozeného rozšíření této dřeviny v Maroku sahá přibližně od města Safi na severu po řeku Dra na jihu a zahrnuje i region řeky Souss a úpatí Vysokého Atlasu a Antiatlasu do nadmořských výšek okolo 1100 metrů, řidčeji i výše (do 1500 metrů). Dřevina tvoří v jihozápadním Maroku dominantní složku řídkých lesních porostů, označovaných jako arganový les ("argan woodland"). Je to unikátní biotop, který se jinde na světě nevyskytuje. Pokrývá plochu asi 600 000 až 800 000 ha. Ještě začátkem 20. století byla rozloha těchto porostů více jak dvojnásobná. Přes tento úbytek je to 2. největší lesní ekosystém v Maroku po lesích dubu cesmínovitého, které se nacházejí ve vyšších horských polohách. Druh zasahuje také do nejzápadnějšího Alžírska (oblast Tindúf), kde je vázán na břehy sezónních říčních toků. Podle některých zdrojů se vyskytuje také v Mauritánii a Západní Sahaře. Strom je vysazován i v některých jiných zemích s aridním klimatem, např. v Izraeli.

Plody.

Plody – arganové ořechy jsou podobné olivám, jsou však větší a po dozrání žluté. Dozrávají v červnu a v červenci. Uvnitř dužnatého oplodí se nachází velmi tvrdý ořech s maximálně třemi semeny ve tvaru mandle. Ze semen se vyrábí arganový olej.  Ořechy se nejprve zbaví dužnatého obalu a pak se vyloupnou ze skořápky. Vzácný arganový olej se tradičně získává mletím semen na kamenných mlýncích. Pro použití arganového oleje pro potravinářské účely se ořechy před mletím ještě opraží, aby se zbavily nahořklé chuti. Pro kosmetické využití oleje se ořechy nepraží.

Ochrana.

Argániové porosty jsou pod ochranou UNESCO. Biosférická rezervace byla vyhlášena v roce 1998 a rozkládá se na ploše více než 2.560.000 hektarů.

Ekologické interakce.

Květy argánie jsou silně vonné, neobsahují nektar a opylovačům nabízejí pouze pyl. Jsou opylovány především dvoukřídlým hmyzem, zejména bzučivkami a pestřenkami. Květy navštěvují také drobní brouci z čeledi květomilovití ("Alleculidae"). Na krátké vzdálenosti je možný i přenos pylu větrem. Na šíření semen se podílejí pasoucí se kozy, které plody polykají a později při přežvykování potravy opět vyplivují. Jedná se tak o speciální případ endozoochorie. Bylo zjištěno, že semena z kozího bachoru vycházejí po různě dlouhé době, někdy dokonce až po 6 dnech. Semena jsou poměrně velká, trávicím traktem koz neprocházejí a v jejich trusu se tedy za běžných okolností nenacházejí.  Na kořenech argánie žijí v symbióze mykorhizní houby rodu "Glomus". Srovnávací pokusy prokázaly, že semenáče s mykorhizní houbou na kořenech jsou znatelně životaschopnější než semenáče bez této houby.

Taxonomie.

Druh byl popsán C. Linnéem již v roce 1753 jako "Sideroxylon spinosum". V roce 1918 pak byl vyčleněn do samostatného monotypického rodu "Argania". Výsledky fylogenetických studií však ukázaly, že "Argania spinosa" představuje vývojovou linii uvnitř vývojového stromu rodu "Sideroxylon" a činí jej tak parafyletickým. Současná taxonomie se proto kloní k zařazení druhu opět do rodu "Sideroxylon". V opačném případě by bylo nutno rozštěpit tento rod na větší počet samostatných monofyletických rodů, představujících jednotlivé vývojové linie.

Význam.

Argánie je v jižním Maroku ekologicky i ekonomicky důležitá dřevina, poskytující domorodcům mnohostranný užitek. Hlavním produktem je arganový olej, který se získává z jader plodů. Má hnědavou barvu a vysokou nutriční hodnotu. V Maroku je tento olej značně ceněný a jeho cena je dvojnásobná oproti ceně olivového oleje. Roční produkce se pohybuje pouze v rámci regionu As-Sawíra mezi 1000 a 2000 tun. Vyváží se také do zahraničí, kde slouží zejména v kosmetickém průmyslu a potravinářství. Tradičně pecky sbírají pastýři koz, neboť kozy plody konzumují a pecky poté vyplivují. V minulosti se věřilo, že semena procházejí jejich trávicím systémem a sběrači je vybírají z trusu. Tyto pověsti se však ukázaly jako nepravdivé. V Maroku se z mandlí, medu a arganového oleje tradičně připravuje mandlové máslo. Po extrakci oleje z jader zbývá čokoládově zbarvená pasta zvaná "amlou", která se po oslazení používá v domácnostech Berberů jako krém na chléb. Voní podobně jako arašídové máslo.  Arganový olej je bohatý na vitamín E, snižuje hladinu cholesterolu v krvi, podporuje krevní oběh, pomáhá zažívání a zesiluje obranyschopnost organismu. Berbeři v jižním Maroku jej používají také při ošetřování planých neštovic a akné. Listy a plody slouží v oblastech arganového lesa jako hlavní krmivo pro kozy, ovce i hovězí dobytek.  Dřevo argánie je těžké, velmi tvrdé a trvanlivé, odolné vůči dřevokaznému hmyzu. Používá se zejména na různé tesařské práce, využívá se i jako kvalitní palivo a k výrobě dřevěného uhlí. Jako topivo při vaření slouží i skořápky plodů. Strom je vysazován ke stabilizaci půd proti erozi, neboť má rozsáhlý a hluboký kořenový systém. Také se používá na větrolamy a živé ploty.

Argánie trnitá ("Sideroxylon spinosum", syn. "Argania spinosa"), česky též dvojčet trnitý, je druh rostliny z čeledi zapotovité ("Sapotaceae"). Je to trnitý suchomilný strom s jednoduchými listy, vzhledově podobný olivovníku. Květy jsou drobné a žlutavé, plodem je žlutá peckovice. Strom se vyskytuje pouze v Maroku a nejzápadnějším Alžírsku. V jihozápadním Maroku je dominantní dřevinou endemického ekosystému, známého jako arganový les. Porosty byly v roce 1998 vyhlášeny biosférickou rezervací. Rostlina poskytuje obyvatelstvu mnohostranný užitek. Z plodů se získává ceněný arganový olej. Dřevina je zdrojem stavebního dřeva a paliva a má význam v medicíně. Listy a plody jsou významným krmivem koz a jiných hospodářských zvířat. Navzdory starší mylné a dosti rozšířené informaci neprocházejí semena trávicím traktem koz.

Argania (Berber: ⴰⵔⴳⴰⵏ "argan") is a genus of flowering plants containing the sole species Argania spinosa, known as argan, a tree endemic to the calcareous semidesert Sous valley of southwestern Morocco and to the region of Tindouf in southwestern Algeria. Argan trees grow to high and live up to approximately 200 years. They are thorny, with gnarled trunks and wide spreading crown. The crown has a circumference of about and the branches lean towards the ground.


Mládí.

František se narodil v Château de Neuilly, Neuilly-sur-Seine ve Francii. Vzdělán pro námořnictvo, byl v roce 1836 jmenován poručíkem. Jeho první zřetelná služba byla v bitvě u Veracruzu v listopadu 1838, velel lodi "Créole", když zajal mexického generála Mariana Aristu.  Princ byl povýšen na kapitána a v roce 1840 byl pověřen převezením pozůstatků Napoleona ze Svaté Heleny do Francie.

Manželství.

1. května 1843 se v Rio de Janeiro oženil s Františkou Karolínou Portugalskou, sestrou Petra II. Brazilského. Jejich syn Petr z Penthièvre (1845–1919) byl také vychováván do námořnictva a nějaký čas navštěvoval Námořnickou Akademii v USA. Kníže ze Joinvillu navštívil akademii a požádal o upřímný odhad charakteru jeho syna, chování a jeho schopnost pro námořní službu. Petr se nikdy neoženil, ale byl otcem dvou nemanželských dětí. Pár měl také dceru Františku, která se v roce 1863 provdala za svého bratrance Roberta ze Chartres. Tímto sňatkem se Františka stala předkem žadatele francouzského trůnu, Henriho d'Orléans.

Námořní operace.

V roce 1844 vedl námořní operace na pobřeží Maroka, bombardování Tangeru a okupaci As-Sawíry a byl odměněn hodností Viceadmirála. V následujícím roce publikoval v "Revue des deux Mondes" článek o nedostatcích Francouzského námořnictva, který přitahoval značnou pozornost, a svým nepřátelstvím vůči ministru Guizotovi, stejně jako strojeností špatné vůle vůči Spojenému království, získal značnou popularitu. Únorová revoluce 1848 ho přesto stejně jako ostatní orléanská knížata zasáhla. Urychleně opustil Alžírsko, kde sloužil, a našel útočiště v Claremontu, Surrey, se zbytkem své rodiny.  Dále už nemohl pokračovat v kariéře u námořnictva. V roce 1851 oznámil svou kandidaturu na francouzské prezidentské volby, které se konaly v roce 1852 a doufal, že připraví cestu pro případnou obnovu monarchie. Pokus stát se druhým "princem-prezidentem" byl přerušen, když první prezident Ludvík Napoleon Bonaparte uskutečnil vlastní nástup na trůn. V roce 1861, po vypuknutí americké občanské války, jednal s Washingtonem, D.C. a poskytl službu svého syna a dvou synovců k dispozici vládě Spojených států.  Po svržení Druhého Francouzského císařství vstoupil v roce 1870 do Francie, odkud byl okamžitě vyhoštěn vládou národní obrany. Když se vrátil do Francie inkognito, vstoupil do armády generála Louise d'Aurelle de Paladines pod jménem "plukovník Lutherod", bojoval statečně před Orléansem a poté, když prozradil svou totožnost, oficiálně požádal o povolení sloužit. Gambetta ho však zatkl a poslal zpět do Anglie.

Pozdější život.

V Národním shromáždění v únoru 1871 byly knížeti navráceny dva departmenty a byl zvolen k zasedání za Haute-Marne. Po dohodě s Thiersem však kníže nezaujal své místo, dokud nebyl Thiers zvolen prezidentem prozatímní republiky. Jeho hluchota mu zabránila, aby v Shromáždění přispěl jakýmkoli příspěvkem, a v roce 1876 odstoupil. V roce 1886 ho ustanovením zákona proti předchůdcům na trůně zbavili jeho postavení viceadmirála, ale i nadále žil ve Francii a zemřel v Paříži v červnu 1900.

Práce.

Kníže ze Joinville byl autorem několika esejů a pamfletů o námořních záležitostech a dalších záležitostech veřejného zájmu, které byly původně publikovány z větší části buď anonyně nebo pseudonymně a následně byly publikovány pod jeho vlastním jménem po pádu císařství. Jeho díly bylo napříkladː "Essais sur la marine française" (1853); "Études sur la marine" (1859 and 1870); "Guerre d'Amérique, campagne du Potomac" (1862 and 1872); "Encore un mot sur Sadowa" (Brusel, 1868); a "Vieux souvenirs" (1894). Joinville měl také pověst malíře. Byl přítomen červencové revoluci v roce 1830, kdy byl král Karel X. nahrazen orléanským francouzským králem Ludvíkem Filipem. V řadě portrétů francouzského národního života zobrazoval několik významných událostí v životě bourbonské monarchie. Jakmile se králové vojáci objevili na náměstí Place de la Concorde, vykreslil je, jak střílejí na dav. Když dav napadl Palais Royal, namaloval Karla X. s Ludvíkem Filipem, jeho uchvatitelem, stojícím za ním a král mával davům dole. Ve slavné scéně nakreslil ženu na vrcholu, jak ji nějací muži podávají Trikoloru, když pochodovali 31. července 1830. Delacroixův obraz silně kontrastoval s královským motivem obrazů Joinvilla. Celkem Joinville namaloval 35 akvarelů.

František Ferdinand Francouzský (14. srpna 1818 – 16. června 1900) byl třetím synem orléanského vévody a pozdějšího krále Francie Ludvíka Filipa a jeho manželky Marie Amálie Neapolsko-Sicilské. Byl také admirálem Francouzského námořnictva a talentovaný umělec.

François-Ferdinand-Philippe-Louis-Marie d'Orléans, prince de Joinville (14 August 1818 – 16 June 1900) was the third son of Louis Philippe, Duke of Orléans, afterwards king of the French and his wife Marie Amalie of Bourbon-Sicilies. He was an admiral of the French Navy, and a talented artist.


Výroba.

Pórobeton se stejně jako klasický beton vyrábí ze třech základních složek — plniva, pojiva a vody. V případě pórobetonů se jako plnivo používá křemičitý písek nebo elektrárenský popílek (popř. škvára nebo struska). Jako pojivo se používá cement, vápno, nebo směs cementu s vápnem.  Dělení pórobetonu dle jeho složení:

Složky pórobetonu.

Plnivo.

Používáme jednak přírodní (křemičité drobné kamenivo nebo horniny vulkanického původu), jednak umělé (nejčastěji elektrárenský popílek, popřípadě vysokopecní strusku, škváru apod).  Vazba oxidu hlinitého AlO, oxidu železitého FeO, popřípadě oxidu hořečnatého MgO, a jejich krystalická forma je druhým kvalitativním znakem vhodnosti popílku. Létavé elektrárenské popílky vhodné pro výrobu pórobetonu obsahují nejméně 45% oxidu křemičitého, nejvýše 35% oxidu hlinitého, nejvýše 18% oxidu železitého a maximálně 2% síry SO a oxidu hořečnatého. Jsou velmi jemné. Zbytek na sítě 0,2mm může být maximálně 5 % z hmotnosti vzorku na sítě 0,063 v rozmezí od 20 do 35%. Popílek má pórovitou strukturu, která má vliv na množství mikropórů. Mikropóry jsou faktorem ovlivňujícím objemové změny při změně vlhkosti.  V oblasti šedého pórobetonu, tedy materiálu s příměsí popílku, existují jisté kontroverze. Popílek vzniklý spalováním uhlí může obsahovat malé množství zdraví nebezpečných látek, například olovo, kadmium a rtuť, či arzén. V současné době neexistuje žádná odborná studie, která by potvrzovala stabilitu těchto látek v pórobetonu. Není tedy známo, zda nemůže stopové množství nebezpečných látek z popílku unikat do okolí (především do půdy a podzemních vod). Navíc při řezání a demolici pórobetonových tvárnic tak může teoreticky docházet k inhalaci prachu. I proto se objevují hlasy pro zařazení popílku do nebezpečných látek na území Evropské unie.  Bílý pórobeton (příměsí je písek) je v současné době považován za šetrnější variantu, neboť je vyráběn z materiálů přírodního původu. Při výrobě bílého pórobetonu lze navíc použít odpad vzniklý jeho produkcí a všechny komponenty se mohou po demolici budovy znovu použít. Bílý pórobeton je oproti šedému chemicky i mechanicky stabilnější, neboť písek obsahuje více oxidu křemičitého, který zvyšuje podíl přírodní stabilizační substance – tobemoritu. Na druhou stranu šedý pórobeton má na základě testů několikanásobně vyšší smrštivost a po letech může být nestabilní. Bílý pórobeton nemá tendenci v průběhu let měnit svou strukturu, praskat, či se odlupovat.

Autoklávovaný pórobeton.

Autoklávovaný pórobeton je lehký beton vyrobený z křemičité jemnozrnné vápenné, cementové nebo cementovápenné malty vylehčené plynem, který vzniká chemickou reakcí hliníkové přísady, a vytvrzený parou pod tlakem.

Vlastnosti pórobetonu.

Lehké stavební hmoty umožňují snižovat hmotnost nejen občanských, ale i průmyslových a zemědělských staveb, a tím i snižovat stavební náklady. Hlavní úspory vyplývají z měřené spotřeby stavebních hmot. V důsledku toho jsou nižší náklady na dopravu, a to jak surovin, tak i hotových prefabrikátů.  Hmotnost výrobků z lehkých stavebních hmot můžeme snižovat však jen do určitých mezí v souladu s požadavky statickými a tepelně i zvukově izolačními.  Pórobeton určený pro výrobu zdících prvků rozlišujeme dle pevnosti do skupin: P1,8, P2, P3, P4, P6. Čísla udávají zaručenou pevnost v tlaku MPa.  Faktor difúzního odporu μ = 5/10.

Pórobeton je druh lehkého betonu (objemová hmotnost < 2000 kg/m v suchém stavu) s dobrými tepelně a zvukově izolačními schopnostmi. Jedná se o beton tzv. přímo lehčený, což znamená, že vylehčení bylo dosaženo při výrobě vytvořením pórů přímo do vlastní hmoty betonu.

Autoclaved aerated concrete (AAC) is a lightweight, precast, foam concrete building material suitable for producing concrete masonry unit (CMU) like blocks. Composed of quartz sand, calcined gypsum, lime, cement, water and aluminum powder, AAC products are cured under heat and pressure in an autoclave. Invented in the mid-1920s, AAC simultaneously provides structure, insulation, and fire- and mold-resistance. Forms include blocks, wall panels, floor and roof panels, cladding (façade) panels and lintels.


Historie.

Kostel založila roku 431 Licinie Eudoxie, manželka císaře Valentiniána III. a roku 437 jej papež Sixtus III. vysvětil. Kus okovů, kterými byl spoután svatý Petr ve vězení, odkud ho podle Skutků apoštolských vysvobodil anděl, dostala podle legendy císařovna Aelia Eudocia na pouti do Jeruzaléma od tamního patriarchy Juvenala. Věnovala je své dceři Licinii, která jej ukázala papeži. Papež Lev I. je prý porovnal s Petrovými řetězy z římského Mamertinského vězení a zjistil, že se k nim dobře hodí. Relikvie, která se v kostele stále ukazuje, dala kostelu i jméno. Kostel byl upraven v renesančním slohu zdejším kardinálem Giuliano della Rovere, který se roku 1503 stal papežem jako Julius II. Pozdně barokní výzdoba je dílem F. Fontany.

Popis.

Trojlodní basilika má do náměstí prosté průčelí s arkádami v přízemí a malými okny v patře. Uvnitř je zaklenuta renesanční valenou klenbou a vyzdobena barokními štuky a freskou, základní stavba včetně 20 dórských sloupů je ale zachována. Pod hlavním oltářem je zasklená schránka s okovy.  V pravé boční lodi je vysoký náhrobek papeže Julia II. V horním patře nad sarkofágem je socha Panny Marie s dítětem, v dolním patře je uprostřed socha Mojžíše v nadživotní velikosti, která patří k nejslavnějším dílům Michelangelovým. Sochy po stranách představují Leu a Ráchel a pocházejí z jeho dílny. Náhrobek měl být původně mnohem větší a měl být umístěn v bazilice sv. Petra ve Vatikánu, kde je papež pohřbený, sem byl umístěn roku 1545.  V levé boční lodi je náhrobek kardinála a filosofa Mikuláše Kusánského (†1464).

San Pietro in Vincoli čili bazilika svatého Petra v okovech je římský titulární kostel na pahorku Esquilin, severně od Kolosea. Starověká stavba byla několikrát upravena, zachovala si však původní charakter. Uvnitř je náhrobek papeže Julia II. s Michelangelovými sochami a v kostele je pohřben i Mikuláš Kusánský.

San Pietro in Vincoli (Saint Peter in Chains) is a Roman Catholic titular church and minor basilica in Rome, Italy, best known for being the home of Michelangelo's statue of Moses, part of the tomb of Pope Julius II.