Atletická kariéra.

Na britskou atletickou scénu vstoupila už ve svých 16 letech, kdy se objevila na 6. místě britských tabulek sezóny 1956 ve skoku do výšky.  Své první olympijské medaili byla dvacetiletá Mary Bignalová blízko už na olympijských hrách v Římě v roce 1960: v kvalifikaci skoku do dálky dosáhla výborného výkonu 6,33 m (nový britský rekord a také nový rekord Commonwealthu, který do té doby výkonem 6,28 m z roku 1954 držela novozélandská olympijská vítězka Yvette Williamsová). Tento výkon by později ve finále stačil na stříbrnou medaili. Ve finálovém boji však Bignalová po dvou přešlapech skočila pouze 6,01 m a skončila až na 9. místě. Lépe dopadla v olympijském finále na 80 metrů překážek, kde doběhla čtvrtá v čase 11,1 sekundy. Britská štafeta na 4x100 m, ve které byla Mary Bignalová postavena na poslední úsek, sice v Římě postoupila do finále, ale nedoběhla v něm do cíle. Atletka, rozčarovaná z římského neúspěchu, se pak na čas z atletické dráhy vytratila a dala přednost rodinným povinnostem – vdala se a měla dcerku. Dokázala se však k vrcholové atletice vrátit.  Jejím prvním mezinárodním úspěchem byly dvě bronzové medaile na mistrovství Evropy v Bělehradě v roce 1962 – v soutěži dálkařek a ve štafetě 4 x 100 metrů.  Na olympiádě v Tokiu v roce 1964 získala dokonce tři medaile. Zvítězila ve finále dálkařek v novém světovém rekordu 6,76 m, skončila druhá v pětiboji a byla členkou bronzové britské štafety na 4 x 100 metrů. Do Tokia přijela s čerstvým britským rekordem 6,58 m jako jedna ze spolufavoritek skoku do dálky, ale před hrami jasně dominovala jiná dálkařka – sovětská světová rekordmanka Taťána Ščelkanovová, které patřily tři nejdelší skoky sezóny (6,70 m 4. července v Moskvě, 6,67 m 27. srpna v Kyjevě a 6,66 m 26. července v Los Angeles). Suverénkou dálkařské soutěže, pořádané hned první den atletické části tokijských her, se však stala Mary Randová: už v kvalifikaci zlepšila olympijský rekord na 6,52 m. Ve finále vedla od prvního pokusu (6,56 m) až do závěrečné série. V druhém pokusu dosáhla výkonu 6,56 m, ve třetí sérii 6,57 m. Ve čtvrtých pokusech vytvořila další olympijský rekord (6,63 m) a v páté sérii překonala i při protivětru skokem 6,76 m světový rekord. V posledním pokusu skočila 6,61 m. Neměla ani jeden přešlap a i nejslabší z jejích šesti pokusů by stačil na stříbrnou medaili. Mary Randová se v tuto chvíli stala nejenom světovou rekordmankou a olympijskou vítězkou, ale také historicky první britskou ženou, která dokázala na olympijských hrách získat zlatou medaili v atletice. V Tokiu vybojovala zlatou medaili ještě její krajanka Ann Packerová, která vyhrála běh na 800 metrů, ten se ovšem běžel až šest dnů po finále dálky, 20.10.1964. Pozoruhodný byl i fakt, že se Velká Británie stala v Tokiu první zemí, která dokázala na jedněch hrách získat zlatou medaili jak v ženské, tak i mužské dálce: 18.10.1964 vyhrál mužský skok do dálky britský atlet Lynn Davies. Nikdy předtím (a dlouho potom) se to žádné jiné zemi nepodařilo – teprve v roce 1988 na olympijských hrách s Soulu získali zlaté medaile ve skoku do dálky Američané Carl Lewis a Jackie Joynerová-Kerseeová.  Po zlaté medaili ve skoku do dálky čekala Mary Randovou další disciplína – pětiboj. Ženský pětiboj (respektive ženský atletický víceboj jako takový) měl na hrách v Tokiu svou olympijskou premiéru a přihlásilo se do něj 21 závodnic ze 16 zemí. Mary Randová stála před střetnutím s těžkou a jen obtížně porazitelnou soupeřkou, kterou byla světová rekordmanka v této disciplíně, sovětská atletka Irina Pressová. Z tokijského pětiboje se nakonec stal sovětsko-britský duel: bo boku Mary Randové bojovala druhá britská pětibojařka, Mary Petersová ze Severního Irska. Ta nakonec skončila čtvrtá, ale za osm let se ve své disciplíně dočkala olympijské zlaté medaile – zvítězila v pětiboji na olympijských hrách v Mnichově. Už před startem bylo jasné, že první dvě disciplíny pětiboje (běh na 80 metrů překážek a vrh koulí) budou ve znamení mohutného nástupu Iriny Pressové. Na překážkách získala Pressová na olympijských hrách v Římě zlatou medaili a v kouli figurovala výkonem 17,21 metru na šestém místě jak světových tabulek roku 1964, tak i dlouhodobých světových tabulek. Hned na překážkách zaběhly Pressová a její krajanka Galina Bystrovová nejrychlejší čas (10,7 sekundy) z celého startovního pole. Mary Randová dosáhla času 10,9 sekundy. Dokonalý pokus předvedla Irina Pressová ve vrhu koulí – výkonem 17,16 metrů zůstala jen 5 centimetrů za svým osobním rekordem. Mary Randová poslala kouli do vzdálenosti 11,05 metru a náskok Pressové se stal obrovským. Pak ale přišly na řadu silné disciplíny Mary Randové. První den pětiboje končil skokem do výšky a v něm se Randová vypjala k vyrovnání osobního rekordu (1,72 m), zatímco Pressová skočila jen 1,63 metru. Silnými disciplínami Mary Randové byly i obě disciplíny druhého dne – skok do dálky a běh na 200 metrů. V dálce dosáhla Mary Randová výborného výkonu 6,55 metru (Pressová jen 6,24m) a dvoustovku vyhrála v čase 24,2 sekundy – Pressová doběhla do cíle v čase 24,7 sekundy. A přestože Mary Randová nakonec Irinu Pressovou v jednotlivých disciplínách porazila v poměru 3:2, vítězkou se (a navíc v novém světovém rekordu 5246 bodů) stala Pressová. Mary Randová ovšem vybojovala stříbrnou medaili a jako druhá žena na světě se svým výkonem 5035 dostala nad hranici pěti tisíc bodů, která byla do té doby vyhrazena právě jen Irině Pressové.

Světové rekordy Mary Randové.

na otevřené dráze.

100 m překážek.

14,3 Cardiff, 10.9.1966

skok do dálky.

6,76 m Tokio, 14.10.1964

štafeta 4x110 yardů.

45,2 Velká Británie (Madeleine Cobbová, MARY RANDOVÁ, Daphne Ardenová, Dorothy Hymanová) Londýn, 5.8.1963

trojskok.

12,22 m Street, 18.6.1959  Ve své době nejlepší ženský trojskokanský výkon všech dob. Byl samozřejmě dosažen v době, kdy ženský trojskok nebyl oficiální disciplínou, proto samozřejmě nikdy nebyl předložen k ratifikaci. Byl dosažen v exhibici a rozběžiště mělo zřejmě dolů se svažující profil.

v hale.

skok do dálky.

6,35 m Los Angeles, 13.2.1965

Rekordy Commonwealthu Mary Randové.

skok do dálky.

6,33 m Řím, 31.8.1960  6,35 m Londýn, 13.7.1963  6,44 m Londýn, 5.8.1963  6,53 m Londýn, 4.7.1964  6,58 m Londýn, 4.7.1964  6,59 m Tokio, 14.10.1964 (olympijský rekord)  6,63 m Tokio, 14.10.1964 (olympijský rekord)  6,76 m Tokio, 14.10.1964 (světový rekord, olympijský rekord)  Výkon 6,76 z olympijských her v Tokiu byl rekordem Commonwealthu 18 let – teprve v roce 1982 ho v Nice překonala Jennifer Innisová z Guyany skokem dlouhým 6,82 m.

100 m překážek.

14,3 Cardiff 10.9.1966

štafeta 4x100 m.

44,0 (elektronicky 44,09) štafeta Velké Británie (Mary Randová na 2. úseku) Tokio 21.10.1964

Mary Randová v atletických tabulkách své doby.

světové tabulky ve skoku do dálky žen v roce 1964.

6.76 Mary Randová (Velká Británie), 1940, 1, Tokio 14.10.1964  6,70 Taťána Ščelkanovová (SSSR), 1937, 1, Moskva 4.7.1964  6,60 Irena Kirszensteinová (Polsko), 1946, 2, Tokio 14.10.1964  6,546 Willye Whiteová (USA), 1939, 2, Los Angeles 26.7.1964  6,49 Aida Čujková (SSSR), 1936, 1, Kyjev 12.9.1964  6,48 Hildrun Lauferová (NDR), 1939, 1, Liberec 18.7.1964  6,46 Berit Berthelsenová (Norsko), 1944, 1, Kodaň 19.7.1964  6,46 Viorica Viscopoleanuová (Rumunsko), 1939, 1, Bukurešť 12.9.1964  6,45 Helga Hoffmannová (SRN), 1937, 2, Lodž 13.9.1964  6,40 Ingrid Beckerová (SRN), 1942, 1, Kassel 28.5.1964

dlouhodobé světové tabulky ve skoku do dálky žen k 31.12.1964.

6.76 Mary Randová (Velká Británie), 1940, 1, Tokio 14.10.1964  6,70 Taťána Ščelkanovová (SSSR), 1937, 1, Moskva 4.7.1964  6,60 Irena Kirszensteinová (Polsko), 1946, 2, Tokio 14.10.1964  6,546 Willye Whiteová (USA), 1939, 2, Los Angeles 26.7.1964  6,49 Aida Čujková (SSSR), 1936, 1, Kyjev 12.9.1964  6,48 Hildrun Lauferová (NDR), 1939, 1, Liberec 18.7.1964  6,47 Vlasta Přikrylová (Československo), 1943, 1, Hradec Králové 14.7.1963  6,46 Berit Berthelsenová (Norsko), 1944, 1, Kodaň 19.7.1964  6,46 Viorica Viscopoleanuová (Rumunsko), 1939, 1, Bukurešť 12.9.1964  6,45 Helga Hoffmannová (SRN), 1937, 2, Lodž 13.9.1964

světové tabulky v pětiboji žen v roce 1964.

5246 Irina Pressová (SSSR), 1939, 1, Tokio 16.-17.10.1964  5035 Mary Randová (Velklá Britálnie), 1940, 2, Tokio 16.-17.10.1964  4995 Galina Bystrovová (SSSR), 1934, 2, Kyjev 29.-30.8.1964  4823 Mary Petersová (Velká Británie), 1939, 1, Belfast 18.-19.8.1964  4790 Karin Balzerová (NDR), 1938, 1, Lipsko 23.-24.5.1964  4790 Dragica Stamejcicová (Jugoslávie), 1937, 5, Tokio 16.-17.10.1964  4775 Valentina Tichomirovová (SSSR), 1941, 1, Krasnodar 18.-19.10.1964  4772 Marija Zizjakovová (SSSR), 1935, 2, Moskva 4.-5.7.1964  4768 Inge Exnerová (NDR), 1940, 2, Lipsko 23.-24.5.1964  4767 Helen Frithová (Austrálie), 1939, 1, Melbourne 27.-28.2.1964

dlouhodobé světové tabulky v pětiboji žen k 31.12.1964.

5246 Irina Pressová (SSSR), 1939, 1, Tokio 16.-17.10.1964  5035 Mary Randová (Velklá Britálnie), 1940, 2, Tokio 16.-17.10.1964 4995 Galina Bystrovová (SSSR), 1934, 2, Kyjev 29.-30.8.1964  4995 Galina Bystrovová (SSSR), 1934, 2, Kyjev 29.-30.8.1964  4863 Taťána Ščelkanovová (SSSR), 1937, 1, 14.-15.8.1963  4823 Mary Petersová (Velká Británie), 1939, 1, Belfast 18.-19.8.1964  4790 Karin Balzerová (NDR), 1938, 1, Lipsko 23.-24.5.1964  4790 Dragica Stamejcicová (Jugoslávie), 1937, 5, Tokio 16.-17.10.1964  4775 Valentina Tichomirovová (SSSR), 1941, 1, Krasnodar 18.-19.10.1964  4772 Marija Zizjakovová (SSSR), 1935, 2, Moskva 4.-5.7.1964  4768 Inge Exnerová (NDR), 1940, 2, Lipsko 23.-24.5.1964

Externí odkazy.

Mary Denise Randová (později – již po skončení atletické kariéry Toomeyová, poté Reeseová, rozená Bignalová, * 10. února 1940, v historickém městečku Wells v hrabství Somerset na jihozápadě Anglie) je bývalá britská atletka, olympijská vítězka a světová rekordmanka ve skoku do dálky, historicky první britská žena, která vybojovala na olympijských hrách zlatou medaili v atletice. Je nositelkou Řádu Britského impéria (MBE). V době její největší slávy se pro ni díky novinářům i veřejnosti vžil přídomek Zlaté děvče (Golden Girl). Na hrách Commonwealthu (zúčastnila se jich v letech 1958 a 1966) startovala v barvách Anglie.

Mary Denise Rand, MBE (née Bignal on 10 February 1940) is a former English track and field athlete. She won the long jump at the 1964 Summer Olympics by breaking the world record, the first British female to win an Olympic gold medal in track and field. She remains the only Great Britain female athlete to win three medals in a single Games.


Karolinský sloh.

Předrománské umění úzce souvisí s historickým vývojem ve střední a západní Evropě v době po stěhování národů. Postupně se na území Západořímské říše rozšiřovali od 5. století barbarské státy Germánů. Nejvýznamnější jsou Frankové – postupem doby tak franská říše pokrývala dnešní Německo, Francii a Belgii. Králové z rodiny Merovejců říši rozšířili jak do střední Evropy, tak na západ. V 8. století ale jejich vliv začal upadat a do popředí se dostávali majordomové, správci královského domu.  V počátcích se setkáváme hlavně s drobnými drahocennými předměty ze zlata a drahých kamenů, v průběhu 7. a 8. století se v merovejských klášterech a v Irsku rozvíjela knižní malba. Ta je charakterizována dekorací počátečního písmene geometrickým ornamentem s rozetami stylizovanými zvířaty a lidskými postavami. Projevovaly se zde domácí vlivy skytské keltské tradice, ale i vlivy křesťanské syrsko-koptské. Nejvýznamnějšími díly jsou pak knihy Kniha z Durrow a Kniha z Kellsu. V pozadí nezůstávala ani architektura. Z oné doby se dochovala například baptisteria v Poitiers a v Aix.  S narůstajícím vlivem majordomů se ve Franské říši setkáváme se jmény jako Karel Martell (porážka Arabů roku 732 u Poitiers) či Karel Veliký (768–814). Obyvatelstvo se uchylovalo pod ochranu feudálů, vznikla řada opevněných sídel, šířil se feudalismus. Karel Veliký, vnuk Karla Martella, získal od papeže roku 800 císařskou korunu a založil tak de facto Svatou říši římskou, která trvala následujících tisíc let. Karel Veliký se cítil být nástupcem římských císařů, jeho říši se dařilo a tak na svých dvorech podporoval i kulturu. S jeho smrtí však došlo k rozkolu Franské říše ve dví a tak i k zániku karolinské renesance. Roku 843 vznikla Východofranská říše a Západofranská říše – obě spravovány Karlovci. Rozpad dokončily i vpády Maďarů, Vikingů a Saracénů.  Na dvůr Karla Velikého přicházela řada představitelů kultury hlavně z anglosaského světa, z Irska a Itálie. Obroda umění nacházela nové interpretace antických vzorů. Nejvíce se vyhraňovala architektura, kde oproti dosavadnímu chóru podle římské liturgie směrovanému na východ se připojuje i další na západ. Vzniká tak stavba s lodí ukončená na východ a západ apsidou, ve které se nachází krypta. Pro kostely je také typický pevnostní vstup mezi dvěma věžemi. Z té doby se dochovala například kaple v Cáchách, či v Saint-Germain-des-Prés. Stavěly se hrady a paláce v Cáchách, Ingelheime či Nijmegene, mezi kterými Karel cestoval. Vedle architektury i sochařství značně kopírovalo antiku, např. přebíráním různých antických sloupů, zachovalo se však i vlastní umění, což dokazuje bronzová jezdecká soška Karla Velikého uložená v Louvru. Význačné jsou také karolinské miniatury zdobené irskými pletenci, které se zhotovovaly v Cáchách, Trevíru, Remeši či Tours. Umění té doby je však úzce spjato s Karlem Velikým jako donátorem.  V roce 987 zemřel Ludvík V., poslední Karlovec. S ním také mizí karolinská renesance. V Západofranské říši se ujali vlády Kapetovci, ve Východofranské pak roku 919 nastoupil na trůn Jindřich I. Ptáčník, zakladatel otonské dynastie. Kapetovci se dělí na řadu dynastií a v podstatě vládnou v západní Evropě až do dneška (španělští králové z rodu Bourbon-Anjou). Již v průběhu karolinské renesance, na počátku 11. století, se po ochabnutí spojeném se strachem z konce světa v roce 1000 zrodil v kulturně bohatém prostředí Západofrancké říše sloh románský.

Otonský sloh.

V roce 962 byl korunován na císaře Ota I. Veliký, čímž došlo k upevnění Svaté říše římské. Otonští císaři upevnili vztahy s Vatikánem – zakládají církevní stavby. Stejně jako Karel Veliký podporovali vzdělávání a umění. Vzniká tak otonská renesance, která se rozvíjela i za panování Oty II., Oty III. a Jindřicha II..  Otonské umění se opět soustřeďovalo na dvorech císařů a jeho cílem bylo velebení císařova obrazu. Inspirovalo se v karolinské renesanci, přejímalo však i vlivy byzantské. Typickou ukázkou karolinské renesance tak může být kostel svatého Cyriaka v Olpe s apsidami, kryptami a opevněnou částí mezi věžemi, který již předznamenává nástup slohu románského jak dispozicí tak výzdobou. Postupně se stále více staví kostely s dvěma chóry, které v 9. století zmohutní až do hmoty, kterou můžeme nalézt v kostele svatého Michala v Hildesheimu. Z malířství se zachovaly fresky v kostele svatého Jiří v Oberzellu na ostrově Reichenau na Bodamském jezeře charakteristické lineární abstraktní kresbou s kolorovanými postavami zvýrazňujícími tvar. Ze stejného místa pocházejí i četné iluminace. Význačné je i sochařství, které se reprezentuje zvláště reliéfní prací. Jedná se například o antependium basilejské tvořené dřevěným reliéfem ve zlatě zobrazujícím Ježíše Krista a Jindřicha II. s manželkou, nebo dveře hildesheimského domu s výjevy z Bible. Byzantské vlivy se pak projevily zvláště v oblasti uměleckého řemesla vytříbeností linie.

Jako předrománské umění se označuje evropské umění raného středověku přibližně v 6. až 10. století. Navazovalo především na umění antického Říma, raně křesťanské umění, ovlivněno bylo i uměním byzantským a uměleckými tradicemi nově usazených národů. Relativní úpadek civilizačních center a kulturní výměny mezi nimi zapříčinil slohovou nejednotnost a nižší průměrnou uměleckou úroveň. Ty byly překonány v dobách snahy silných dynastií (Karlovci – Karel Veliký, Otoni) o obnovení jednotné římské říše.

Pre-Romanesque art and architecture is the period in European art from either the emergence of the Merovingian kingdom in about 500 CE or from the Carolingian Renaissance in the late 8th century, to the beginning of the 11th century Romanesque period. The term is generally used in English only for architecture and monumental sculpture, but here all the arts of the period are briefly described.


Oskulační kružnice.

Je dána funkce formula_1 a bod formula_2, v němž se pokusíme funkci proložit kružnicí tak dobře, jak jen to je možné. Technicky předpokládáme, že má funkce formula_3 v okolí bodu formula_4 alespoň dvě derivace formula_5 a formula_6. Dále předpokládáme, že formula_7.  Kružnice se středem v bodě formula_8 a poloměrem formula_9 je popsána známou rovnicí formula_10, respektive  formula_11  je implicitní funkce. Derivací této funkce podle formula_12 dostaneme  formula_13  druhou derivací  formula_14  Vzhledem k tomu, že bod formula_2 má ležet na této kružnici, jeho dosazením do tří výše uvedených rovnic dostaneme soustavu tří rovnic pro tři dosud neznámé parametry formula_16, formula_17 a formula_9,  formula_19  Poslední rovnice obsahuje jedinou neznámou formula_17, kterou tak můžeme dopočítat, tedy  formula_21  Z druhé rovnice nyní dopočítáme formula_16, tedy  formula_23  Dozazením souřadnic formula_8 středu kružnice do první rovnice získáme poloměr kružnice, tedy  formula_25

Křivost funkce v bodě.

Čím je menší poloměr oskulační kružnice, tím je graf funkce formula_3 v daném bodě zakřivenější. Zavádí se proto pojem křivost funkce formula_3 v bodě formula_4, coby převrácená hodnota poloměru formula_9 oskulační kružnice v tomto bodě,  formula_30

Fyzikální interpretace pojmu oskulační kružnice.

Každý další člen Taylorova rozvoje funkce "f" závisí vždy na vyšší derivaci funkce "f", která přidává další informaci o průběhu vyšetřované funkce. Kromě prvních derivací, aproximujících funkci "f" přímkou a charakterizujících okamžitou rychlost změny závisle proměnné se změnou nezávisle proměnné, jsou fyzikálně velmi zajímavé i derivace druhé, charakterizující zrychlování či zpomalování těchto změn. Je to zcela nová informace o průběhu funkce, která fyzikálně velmi často odpovídá veličině zvané intenzita silového pole. Ta je definována druhým Newtonovým zákonem, jako  formula_31  a je tedy přímo úměrná veličině F zvané síla. Rovnoměrný pohyb tělesa hmoty "m" po kružnici poloměru "r" konstantní úhlovou rychlostí ω, popíšeme vektorově, parametrickými rovnicemi  formula_32, formula_33  Odtud derivováním získáme rychlost:  formula_34, formula_35  Vektorový součet obou na sebe kolmých složek rychlosti, dává  formula_36  Druhým derivováním získáme zrychlení:  formula_37, formula_38  Vektorový součet obou na sebe kolmých složek zrychlení, dává  formula_39  Protože výsledná rychlost, jak vidno, není funkcí času, znamená to, že se s časem nemění. Jelikož ale výsledné zrychlení vyšlo přesto nenulové, nemůže vektor zrychlení obsahovat žádnou složku rovnoběžnou se směrem vektoru rychlosti (jinak by tato složka pochopitelně přispívala k časové změně rychlosti a rychlost by musela být nutně funkcí času, což ale není). I bez použití analytické geometrie tak docházíme k přirozenému závěru, že vektor celkového zrychlení je v tomto případě pohybu kolmý na vektor rychlosti a tedy na okamžitý směr pohybu hmotného bodu. Z druhého Newtonova zákona pak můžeme ihned vyjádřit velikost odstředivé síly působící na těleso, jež je tímto vektorem generována:  formula_40  Ačkoliv je rovnoměrný pohyb po kružnici jen jedním vysoce speciálním případem z množiny všech možných pohybů hmotného bodu v rovině, dá se ukázat, že jakýkoliv myslitelný pohyb lze ve skutečnosti, za pomoci derivací do druhého řádu, vyjádřit jako součet nekonečně mnoha dílčích pohybů po infinitesimálních úsecích kružnic různého poloměru. Na tento poloměr je přitom kladena jediná podmínka – aby aproximoval poloměr zakřivení grafu analyzované funkce na nějakém okolí vybraného bodu "x", s přesností do 2. řádu Taylorova rozvoje, abychom dokázali spočítat příslušná zrychlení. To zní jako velmi dobrá motivace pro konstrukci těchto, tzv. oskulačních kružnic.

Normálové zrychlení a odstředivá síla.

Vrátíme-li se na závěr k naší fyzikální motivaci pojmu oskulační kružnice, pak hledané vyjádření normálové složky zrychlení hmotného bodu, pohybujícího se po dráze "g"("x") rychlostí "v", bude dáno vztahem  formula_41  a jemu odpovídající odstředivá síla tedy bude  formula_42

Oskulační kružnice rovinné křivky v určitém bodě je kružnice, která tímto bodem prochází, má zde s danou rovinnou křivkou společnou první derivaci (společnou tečnu v tomto bodě) a rovněž i druhou derivaci (co nejvíce se v okolí tohoto bodu křivce přimyká).

In differential geometry of curves, the osculating circle of a sufficiently smooth plane curve at a given point "p" on the curve has been traditionally defined as the circle passing through "p" and a pair of additional points on the curve infinitesimally close to "p". Its center lies on the inner normal line, and its curvature defines the curvature of the given curve at that point. This circle, which is the one among all tangent circles at the given point that approaches the curve most tightly, was named "circulus osculans" (Latin for "kissing circle") by Leibniz.


Vulkán.

Zatímco u většiny sopek je složení lávy bohaté na křemičitany, láva z Ol Doinyo Lengai je velmi bohatá na sodík a uhličitany draselné (nyerereit a gregoryit). Díky tomuto neobvyklému složení, je láva vyvrhována již v relativně nízkých teplotách (přibližně 500 - 600 °C). Tato teplota je tak nízká, že se roztavená láva jeví černá v slunečním světle, na rozdíl od běžného složení hmoty, která má červenou barvu. Po vychladnutí dostává hornina šedou barvu. Obsahuje také mnohem víc tekutiny než křemičitanové lávy. Sodík a uhličitany draselné obsažené v lávě jsou nestabilní v zemském povrchu, a tak je následná hornina náchylná k rychlému zvětrávání. Sopečná krajina vzniklá tímto jevem je od jiných na světě odlišná. Vyvrhovaná láva a popel silně připomíná jakýsi sopečný saponát.

Činnost vulkánu.

Záznamy velkých erupcí hory jsou zaznamenávány od roku 1883. Další větší výbuchy se objevily v letech 1904 - 1910 a znovu mezi roky 1913 - 1915. Jedna z nejvýznamnějších erupcí proběhla v červnu 1917, kdy padal popel 48 km daleko od vulkánu. Podobné erupce nastaly v letech 1926 a 1940, mající za následek popel napadaný ve vesnici Loliondo, ležící 100 km od sopky. Při velkém výbuchu v roce 1955 vulkanologové zjistili, že jde o sodnou sopku. V srpnu 1966 navštívili dva geologové (J.B. Dawson a G.C. Clark) kráter týden po tom co byl nad sopkou zpozorován sloup černého dýmu, který šplhal do výšky přibližně 10 kilometrů a hnal se směrem k jezeru Natron. Při bližším zkoumání kráteru nalezli kuželovitý otvor ve středu jámy, skrz který sopka nepřetržitě propouští bílo - šedý popel, plyn a prach. Vulkán se zcela uklidnil až po třech týdnech. Sopečná činnost hory způsobila zemětřesení v Keni a Tanzanii v červenci 2007. Nejsilnější otřesy byly naměřeny o síle 6.0 stupňů Richterovy stupnice. Náhlé zvýšení seismické činnosti zapříčiňuje pohyb magmatu uvnitř sopky. Poslední výbuch nastal v září 2007, kdy byl popel odnesen po směru větru asi 18 km daleko.

Výstup.

Výstup na vrchol zabere 4-6 hodin. Doporučuje se výstup zahájit cca ve 24:00, aby 1) byl snesitelný s ohledem na teplotu vzduchu (dole u Lake Natron běžně přes 40 °C ve stínu), 2) V případě, že máte štěstí, můžete v noci vidět žhavou lávu (fotografie z června 2005 - teď to tam vypadá poněkud jinak).

Ol Doinyo Lengai je vulkán ležící v Tanzanii a je součástí sopečného systému Velké příkopové propadliny ve Východní Africe. „Ol Doinyo Lengai“ znamená v jazyce Masajů "Hora Bohů". Poloha hory je jižně od státní hranice s Keňou, na severu Tanzanie, poblíž jezera Natron. V této oblast leží největší soustava aktivních sopek Velké příkopové propadliny - Sopečné hory. Jedinečnost vulkánu Ol Doinyo Lengai je v tom, že produkuje lávu s velkým obsahem sodíku. V okolí se nalézá ještě několik nečinných sodných sopek, jako např. Kerimassi, Embagai, Gelai, Kitumbeine.

Ol Doinyo Lengai (Oldoinyo Lengai), "Mountain of God" in the Maasai language, is an active volcano located in the Gregory Rift, south of Lake Natron within the Arusha Region of Tanzania, Africa. Part of the volcanic system of the East African Rift, it uniquely produces natrocarbonatite lava. The 1960 eruption of Ol Doinyo Lengai led to geological investigations that finally confirmed the view that carbonatite rock is derived from magma.


Dějiny.

Titul vytvořil císař Alexios I Komnenos (1081–1118) na pro svého staršího bratra Izáka Komnena. Podle Anny Komnenovny chtěl Alexios povznést Izáka nad hodnost caesara, kterou již slíbil svému švagrovi Nikephoru Melissenovi. Anna Komnenovna srovnává hodnost sebastokratora s druhým císařem a také zaznamenává, že spolu s caesarem získal sebastokrator právo nosit korunu, ale nikoli císařskou čelenku. Za panování Komnenovců (1081–1185) byl titul nejvyšší po císaři, dokud Manuel I. nevytvořil titul despoty. V onom období byl udělován výhradně členům císařské rodiny, především mladším synům císaře.  Po dobytí Byzantské říše čtvrtou křížovou výpravou v roce 1204 se užívání titulu rozšířilo i v Latinské říši, Nikájském cisařství a Bulharské říši. V Nikájském cisařství a v obnovené Byzantské říši (po roce 1261) zůstal titul jednou z nejvyšších dvorských hodností a byl téměř vždy omezen na členy císařské rodiny. Posledním známým držitelem titulu byl Demetrios Kantakuzenos, vládce na Peloponésu koncem 14. století.  Rozlišovací barvou spojenou s titulem byla podle pramenů modř: sebastokratorův obřadní kostým se skládal z modrých punčoch a modrých bot. Jak zaznamenal Georgios Akropolites zhruba v roce 1260, odlišovali se sebastokratorové z císařské rodiny od ostatních tím, že na botách měli vyšívané zlaté orly. Do doby Georgia Kodina v polovině 14. století byly insignie spojené s titulem červeno-zlatý klobouk "skiadion" s lemem prošívaným zlatem a s pláštíkem s vyšitým jménem majitele a přívěsky stejnými, jako nosili despotové. Dále sem patřila červená tunika ("rouchon") podobná císařově, ale bez výšivek ve stylu "rizai" a odznaků vojenské moci. O plášti ("tamparion") se informace nedochovaly, ale punčochy byly modré. Nicméně když císař Jan VI. (v letech 1347–1354) povýšil své bratry Manuela a Jana do této hodnosti, dovolil jim nosit "tamparii" a stejné punčochy jako despotové. Sebastokratorovy boty a ponožky byly modré s orly vyšívanými zlatem na červeném pozadí; postroj jeho koně byl také modrý, potah sedla měl navíc čtyři červené vyšívané orly. Jeho stan byl bílý s modrými dekoracemi. Poznatky o vysokém oficiálním klobouku zvaném "karanikon" nejsou Kodinovi známy. Sebastokrator měl také právo podepisovat dokumenty zvláštním modrým inkoustem.

Bulharsko.

Kalojan patrně zdědil titul po smrti svého otce Alexandra (po roce 1232), syna Ivana Asena I. (1189 – 1196).

Srbsko.

Titul byl také užíván na dvoře Nemanjićů, kteří vládli středověkému Srbsku jako králové a císařové (1217 – 1346; 1346 – 1371).

Sebastokrator ( – "sebastokrator", bulharsky a – "sevastokrator") byl vysoký dvorský titul v pozdní Byzantské říši. Byl také používán jinými vládci, jejichž státy s ní hraničily nebo ležely uvnitř sféry jejího vlivu (Bulharská říše a Srbská říše). Slovo je složeno z části "sebastos" (ctihodný, latinský ekvivalent je "augustus") a "krator" (vládce, což se vyskytuje i ve slově "autokrator" – císař). Manželka sebastokratora byla v těchto jazycích nazývána sebastokratorissa () nebo sevastokratica ().

Sebastokrator (, "sebastokrátor"; Bulgarian and Serbian Cyrillic: севастократор; both pronounced "sevastokrator"), was a senior court title in the late Byzantine Empire. It was also used by other rulers whose states bordered the Empire or were within its sphere of influence (Bulgarian Empire, Serbian Empire). The word is a compound of ""sebastos"" ("venerable", the Greek equivalent of the Latin "Augustus") and ""krátor"" ("ruler", the same element as is found in ""autokrator"", "emperor"). The wife of a "Sebastokrator" was named sebastokratorissa (σεβαστοκρατόρισσα, "sevastokratórissa") in Greek or sevastokratitsa (севастократица) in Bulgarian and sevastokratica (севастократица) in Serbian.


Život a kariéra.

Otec byl nepříliš významným obchodníkem a v nevelkém domě žilo 20 příslušníků širší rodiny. Na lepší časy se začalo blýskat až v okamžiku, kdy vstoupil do obchodního partnerství v malé ocelárně v Kalkatě. Vydělával již dost peněz na to, aby mohl Lakšmímu zaplatit i studium ekonomie. Ten se po studiích vrátil do rodinného podniku a pomáhal při jeho expanzi do Indonésie, nicméně zakrátko se rozhodl jít svojí vlastní cestou.

Podnikatelská činnost.

Mittalovo heslo zní „časy se mění, ocel je věčná“. Mittalova strategie byla založena především na restrukturalizaci a modernizaci upadajících oceláren. Levně koupil, zainvestoval a z prodělávajících továren se rázem staly továrny ziskové. Zároveň však myslel i na suroviny, a proto jeho snahou bylo zakoupit co nejvíce dolů na železnou rudu a uhlí. Díky tomu mohl dosáhnout podílu až 40% samozásobitelství, což je nejvíce v oboru.  K nejzajímavějším převzetím patří Mittalovy akvizice v Irsku, kde koupil ocelárnu za 1 libru (asi 40 korun) spolu s jejími dluhy a v Kazachstánu, kde dokázal z naprosto ztrátové ocelárny v Temirtau udělat ziskový podnik produkující téměř sedm milionů tun oceli ročně.  V roce 2003 koupil Mittal ostravskou Novou huť. Do množství zemí, kde podniká, tak přibyla i Česká republika, kde zaměstnává zhruba devět tisíc lidí. O dva roky později se pak jeho společnost stala největším výrobcem oceli poté, co koupil americkou International Steel Group.  V roce 2006 se nejdiskutovanějším tématem ocelářského světa stala Mittalova snaha o „nepřátelské“ převzetí světové dvojky v oboru, Arceloru. Záležitost byla uzavřena 25. června 2006, kdy správní rada Arceloru schválila sloučení s holdingem Mittal. Skupina ArcelorMittal se stala největší ocelářskou skupinou na světě, která vyrábí asi 110 milionů tun oceli ročně.  Mittal je znám svým sklonem k utrácení, za rodinné sídlo ve viktoriánském stylu v Londýně, utratil neuvěřitelných 128 milionů dolarů, což je největší částka, kterou kdy kdo za nákup nemovitosti k soukromému bydlení zaplatil. Zároveň neskrblí ani při podpoře labouristické strany. V roce 2003 věnoval Tonymu Blairovi na kampaň 125.000 liber. A šestidenní pompézní svatba jeho dcery Vanishi ve Versailles se s cenou 55 milionů dolarů stala nejdražší svatbou všech dob. Jeho jmění bylo v roce 2006 odhadováno na cca 25 miliard dolarů (Mittalova rodina vlastní 88 % akcií Mittal Steel).  V roce 2007 vydělal několik miliard a jeho majetek je nyní odhadován na 32 miliard dolarů.

Lakšmí Mittal (लक्ष्मी निवास मित्तल) (často se i v českém tisku používá anglický přepis jména Lakshmi Mittal; * 15. června 1950, Sadulpur, Rádžastán, Indie) je šéf a majoritní akcionář firmy ArcelorMittal, největší ocelářské skupiny na světě. Jeho jméno je odvozeno dle hinduistické bohyně Lakšmí.

Lakshmi Niwas Mittal (; born 15 June 1950) is an Indian steel magnate, based in the United Kingdom. He is the chairman and CEO of ArcelorMittal, the world's largest steelmaking company. Mittal owns 38% of ArcelorMittal and holds an 20% stake in Queens Park Rangers F.C..


Vznik.

Základní požadavky na nový transportní letoun pro vojenské letectvo SSSR byly jeho velitelstvím navrženy a schváleny 28. června 1966. OKB S. V. Iljušina dostala 27. listopadu 1967 nařízení na vývoj a výrobu armádou koncipovaného stroje, který bude schopen nést užitečné zatížení 40 tun (88 000 lb) na vzdálenost 5 000 km (2700 NMI; 3 100 mil) v době kratší než šest hodin, který je schopen pracovat z krátké a neupravené dráhy a bude schopen vyrovnat se s nejhoršími povětrnostními podmínkami (např. na Sibiři a v arktické oblasti Sovětského svazu). Ve výzbroji měl nahradit upravené dopravní typy Iljušin Il-12D, Iljušin Il-14T i turbovrtulové An-12 a Antonov An-22.  Na podzim 1969 byla maketa Il-76 v měřítku 1:1 předvedena maketní komisi. V prosinci téhož roku byl typový návrh odsouhlasen s následnou realizací stavby prvního prototypu. V roce 1970 byl vedením projektu pověřen Iljušinův zástupce, šéfkonstruktér Genrich Vasilijevič Novožilov.

Vývoj a konstrukce.

Slavnostní roll-out se konal v březnu 1971 a ihned poté byla zahájena první etapa pozemních testů. K záletu prvního prototypu (imatrikulace SSSR-86712, výr. č. 01-01) došlo 25. března 1971 se zkušební osádkou velitele E. I. Kuzněcova z továrního letiště Chodynka. Po úspěšném dokončení zkušebního programu byl podroben únavovým testům konstrukce a kompletně rozlámán.  Druhý létající prototyp (SSSR-86711, 01-03) z tovární haly vyroloval v dubnu 1973. Po další návštěvě aerosalonu v Paříži byl v závěru zkoušek při pojíždění poškozen a následně zrušen.  Sériová produkce Il-76 byla zahájena v roce 1973 a probíhala ve výrobním závodě č.84 v Taškentu v Uzbekistánu. K úvodnímu vzletu prvního sériového stroje (SSSR-76500, 033401016) došlo 8. května 1973 se zkušební osádkou A. M. Ťurjumina. Po ukončení všech zkoušek byl stroj odstaven na základně v Žukovském a sešrotován.  Druhý sériový letoun (SSSR-76501, 033401019) vzlétl v říjnu 1973 s již instalovanou kabinou střelce s dvojicí kanónů GŠ-23 ráže 23 mm a na zádi umístěným naváděcím radarem pod SOP. V prosinci 1976 byly do provozu uvedeny další dva sériové exempláře (SSSR-76502, 063407206 a SSSR-76503, 063408209), které sloužily ke školení prvních osádek. Pravidelné lety na linkách Aeroflotu byly zahájeny 26. září 1977.  V roce 1990 byly vyvinuty modernizované varianty MF, TF, ale kvůli finančním problémům hlavního odběratele – ruského letectva – nebyly vyrobeny ve velkém. Prototyp delší varianty Il-76MF s větší kapacitou poprvé vzlétl 1. srpna 1995. Produkce byla zastavena kolem roku 1997. Některá obchodní letadla byla, počínaje rokem 2004, modernizována na Il-76TD-90VD, s využitím nových motorů "PS-90" pro splnění evropských norem hluku. V roce 2005 ČLR v Rusku objednala 34 nových Il-76MD a 4 tankery Il-78, a v továrně v Taškentu bylo dokončeno 16 neúplných strojů. Produkce Il-76 se nachází v nové továrně v Uljanovsku v Rusku, ve spolupráci s továrnou ve městě Taškent.  Poslední zásadní modernizace, Il-76MD-90A (Il-476), má zvýšit užitnou hodnotu letounu (úspora paliva, větší vzletová hmotnost 210t, zvýšený dolet). Toho je dosaženo mimo jiné díky novým motorům PS-90A, přepracovanému křídlu, moderní avionice atd. První let se uskutečnil 22. září 2012.

V populární kultuře.

Il-76 si zahrál ve Speciálu ze Středního východu pořadu Top Gear s britskou premiérou 26. prosince 2010. Na začátku pořadu s ním moderátoři i s auty přistávají na irácké letiště v otevřeném nákladovém prostoru. Po dobu cca pěti minut jsou tam dobře vidět některé detaily z vnitřku letadla.

Iljušin Il-76 (kód NATO „Candid“) je sovětský, resp. ruský čtyřmotorový transportní letoun z počátku 70. let 20. století, který byl vyvinutý jako náhrada za turbovrtulové Antonovy An-12. První prototyp stroje vzlétl 25. března 1971 a ještě téhož roku byl předveden na aerosalonu v Paříži. Sovětské letectvo obdrželo první sériové kusy v roce 1974. O dva roky později byla zalétána civilní verze pro Aeroflot, postupně vznikaly různé obměny. Výroba modernizovaného letounu pokračuje i v současnosti, v roce 2012 poprvé vzlétla hluboce modernizovaná verze Il-76MD-90A (Il-476).

The Ilyushin Il-76 (; NATO reporting name: Candid) is a multi-purpose four-engine turbofan strategic airlifter designed by the Soviet Union's Ilyushin design bureau. It was first planned as a commercial freighter in 1967, as a replacement for the Antonov An-12. It was designed to deliver heavy machinery to remote, poorly served areas. Military versions of the Il-76 have been widely used in Europe, Asia and Africa, including use as an aerial refueling tanker or command center.


Historie.

První zmínky o knoflících pocházejí z roku 2800–2600 př. n. l. z oblasti řeky Indus a doby bronzové v Číně (2000–1500 př. n. l) a také z oblasti starověkého Říma. Knoflíky využívané pro odívání se objevují v 13. a 14. století v Evropě.

Označování velikosti.

Velikost knoflíků se často označuje v tzv. anglických liniích. Jedna anglická linie je 1/40 anglického palce 0,635 mm.  Obvyklé velikosti: 16, 18, 20, 22, 24, 26, 28, 30, 32, 36, 40, 44, 48, 52, 54, 60 64

Výroba knoflíků.

Knoflíky se vyrábí lisováním na lisech, třískovým obráběním, litím do forem či vstřikováním. Pro perleťové knoflíky je surovinou perleť z lastury a ulit mlžů tropických moří i říčních škeblí. Přírodní perleť tvoří uhličitan vápenatý, vzhled perleti je nepravidelný (vlnkovitý) knoflík má nerovný povrch. Důležité je, že knoflík nesmí nikde dřít šitý materiál, nesmí porušovat nit (musí být zajištěna hladkost ouška, dírek). Z perleti se vyráběly téměř výhradně knoflíky. Pouze někteří jednotlivci se zabývali zhotovováním ozdobných předmětů, jako například spon, kalamářů, kazet, odznaků a podobně. Při výrobě knoflíků se perleť nejdříve vrtala, potom brousila, točila (knoflíkům se dával tvar či fazóna). Nato se dírkovaly, opalovaly, leštily a konečně našívaly na karty, to je na stříbrný nebo modře lakovaný papír po tuctech (dvanácti kusech) nebo veletuctech (144 kusech). Našité knoflíky pro svoji bělostnost a perleťový lesk byly velmi pěkné. Velikost knoflíků se udává sudými čísly. Od nejmenších 8 (osmiček) postupně do 60. Obyčejné košilové knoflíky jsou 18 (osmnáctky) a mají v průměru asi 11 mm. Tvar knoflíků, čili fazon se značí jmény – parizky, ostré, misky, talířky, vulsty, khesle a záleží na vyhloubení středu i podoby okraje. Podle jakosti se knoflíky třídí na 7 druhů. Práce perleťářů bývala těžká, namáhavá, poněvadž se většinou vykonávala na soustruzích poháněných šlapáním.  Pouze málo dílen si později zařídilo pohon strojů motory naftovými nebo i elektrickými. Dírkování se provádělo na strojích podobných šicím strojům po dvou nebo čtyřech dírkách. Tuto práci a našívání knoflíků na kartony obstarávaly ženy. V Předíně byli též dovední barvíři, kteří knoflíky barvením přizpůsobili kůži a látkám, na něž se našívaly.  Nitěné knoflíky jsou používané jako prádlové knoflíky, jsou vyráběny navíjením příze na hladké zinkové kroužky. Podle provázání příze se dělí na loukoťové a věnečkové.  Patentní zapínací knoflíky jsou vyráběné jako snímatelné nebo nesnímatelné. Mají různé povrchové úpravy. Použití: sportovní oděvy, džínové oblečení.  Nýtovací knoflíky se skládají ze 4 dílů (2 pro vrchní díl a 2 pro spodní díl textilie). Použitím nýtovacích knoflíků dosáhneme nerozebíratelného spojení. Nýtovací knoflíky jsou různé pro jemné a pro silné textilie. Stiskací knoflíky mají 2 protikusy, které se musí na textilii přišívat. Klasické stiskací knoflíky KIN jsou vyrobeny z mosazi nebo niklu, popř. také z plastu.

Knoflík je zařízení sloužící ke spojení dvou částí oděvu pomocí provléknutí tělesa knoflíku skrz knoflíkovou dírku. Knoflík je převážně malé deskovité tělísko, které se většinou využívá v textilním průmyslu jako součást oděvu pro otevírání a zavírání, či jako módní doplněk.

In modern clothing and fashion design, a button is a small fastener, now most commonly made of plastic but also may be made of metal, wood, or seashell, that joins two pieces of fabric together. In archaeology, a button can be a significant artifact. In the applied arts and in craft, a button can be an example of folk art, studio craft, or even a miniature work of art.


Historie.

Vlevo se ve Švédsku jezdilo oficiálně od roku 1734. Ve 20. století však narostla automobilová doprava a obyvatelé také stále více cestovali do sousedních zemí; v sousedních zemích Švédska, Norsku, Dánsku a Finsku, se již mnohem dříve jezdilo vpravo. Protože po pravé straně se jezdilo i ve většině evropských zemí, začalo se také ve Švédsku přemýšlet o zavedení pravostranné dopravy.  Toto téma přišlo na přetřes vícekrát. V roce 1955 došlo k referendu, při němž však většina národa, konkrétně 82,9 %, hlasovala proti zavedení pravostranné dopravy. Již roku 1954 bylo ovšem rozhodnuto, že se má pravostranná doprava definitivně zavést. V roce 1961 byly vypočítány náklady na tuto změnu. Gösta Hall je vyčíslil na 2,7 milionů švédských korun. O tři roky později, 10. května 1963, bylo stanoveno datum přeložení dopravy na 3. září 1967.

Provedení.

Již záhy byl rozdán objemný informační materiál, jenž měl připravit obyvatelstvo na nadcházející změnu.  V noci z 2. na 3. září 1967 byla veškerá soukromá doprava zakázána. Jednotlivá města si sama stanovila konkrétní časy. Stockholm zakázal soukromé cesty autem mezi 10 h druhého září do 15 h třetího září. V Göteborgu začal zákaz soukromých jízd platit v sobotu v 15 h do neděle 15 h. Pro Borås platil zákaz jízdy od 16 do 12 h a Karlstad si ho ustanovil od 16 do 6 h.  V 4 hodiny 45 minut se veškerá doprava musela zastavit, v 5 hodin přejela vozidla na druhou stranu a v 5 hodin 15 minut mohla pokračovat v cestě – už po pravé straně silnice. V hodině přechodu se po ulicích nacházelo mnoho lidí, kteří chtěli být svědky této historické události. Média to označovala jako lidovou slavnost a přirovnávala ke karnevalu. Přítomno bylo i mnoho zahraničních korespondentů, aby ve své vlasti podali o přeložce zprávu. Uskutečnil se i přenos přes satelit do Ameriky.  U silnic byly vztyčeny šestihranné dopravní značky s písmenem H, aby řidiči pamatovali, že se nyní mají držet na pravé straně.  Přechod proběhl celkem hladce a z pozdějších průzkumů vyplynulo, že počet dopravních nehod od zavedení pravostranné dopravy značně klesl.

Kuriozum.

Jak vyplývá z archivu švédské televize, uvažovalo se podle britských reportérů i ve Velké Británii o zavedení pravostranné dopravy, až se Británie stane členem společného trhu – pokud změna ve Švédsku proběhne bez potíží. Potíže ve Švédsku sice nenastaly, ale jak je dobře známo, Velká Británie se drží levostranné dopravy dodnes, což lze vysvětlit větší hustotou osídlení Británie, a tudíž mnohem hustší dopravou. Navíc mají britská auta volant na pravé straně.

Tramvajová doprava ve Švédsku.

Přeložení dopravy z levé na pravou stranu znamenalo v mnoha švédských městech konec tramvajové dopravy. Dnes provozují tramvaje již jen tři města, a to Göteborg, Norrköping a nyní i Stockholm, kde se v roce 1991 znovu zprovoznila linka 7 (Djurgårdslinjen).

Metro a roslagsbanan.

Metro a (uzkorozchodný městský vlak) jezdí vlevo dodnes.

Dagen H znamená ve švédštině "den vpravo", přičemž se zkratka H vztahuje na švédské slovo "höger" – vpravo, pravý, a označuje den, kdy Švédsko přešlo z levostranné k pravostranné dopravě. Tato změna nastala v neděli 3. září 1967 v 5 hodin ráno.

Dagen H (H day), today usually called "Högertrafikomläggningen" ("The right-hand traffic diversion"), was the day on 3 September 1967, in which the traffic in Sweden switched from driving on the left-hand side of the road to the right. The "H" stands for ""Högertrafik"", the Swedish word for "right traffic". It was by far the largest logistical event in Sweden's history.


Hydrogeografické údaje.

Od míst, kde se řeka Paraná stává hranicí mezi Brazílií a Paraguayí, teče přímým severojižním směrem. Tento směrový trend zachovává i po soutoku s řekou Iguacú, kdy se stává hranicí mezi Paraguayí a Argentinou. V blízkosti argentinského města Posadas naráží na překážku vyvřelých hornin masivu "Brasilia", které její tok stáčí směrem na západ. Na silně zvětralém čedičovém podloží vytváří své řečiště za vymílání množství tektonických zlomů. Vytváří tak peřeje "Los Saltos Yacyreta-Apipé" a teprve po jejich překonání teče v písčitém podloží širokým a splavným tokem až k Mar de La Plata.  Mezi peřejemi a vodopády se nacházelo mnoho ostrovů, z nichž největší nesl název Yacyretá. Průměrný průtok řeky Paraná v těchto místech se pohyboval kolem 14 000 m/s a vodní masa překonávala ve skalnatém zúžení rozdíl hladin 24 metrů.

Historie projektu a výstavby.

Jako první Evropan stanul u peřejí Benátčan Sebastiano Caboto v roce 1527. Peřeje znamenaly vždy ukončení plavby proti řece Paraná a byly popudem k návratu a zkoumání řeky Paraguay a jejich přítoků Bermejo a Pilcomayo. Peřeje tak přímo vytvářely dějiny Paraguaye, stejně jako samotná řeka Paraná v roli státních hranic. Když se začátkem 20. století prudce rostoucí zájem o výrobu elektrické energie rozšířil i do Jižní Ameriky, dostal se v případě řeky Paraná na hranice států, které byly v minulosti ve válečném stavu.  Protokol o společném využití peřejí Yacyretá byl podepsán již v roce 1925 ve Washingtonu DC, ale až v roce 1958 vznikla mezinárodní paraguaysko-argentinská komise pro společný projekt. V roce 1973 byla v Asuncionu předložena a schválena studie, na jejímž podkladě vznikla společnost "Entidad Binacional Yacyretá", fungující na základě rovnocenného rozložení projekčních i stavebních činností.  Stavba začala 7. prosince 1973, v roce 1984 byla řeka přehrazena a první agregát byl spuštěn 2.září 1994. Většina prací byla provedena v období vojenských diktatur na obou stranách, a to za bezproblémové podpory Světové banky. Původní rozpočet 1,5 miliardy dolarů byl překročen více jak sedmkrát. Stavba je na paraguayské i argentinské straně nazývána Památník korupce.

Popis.

Celková délka hrází přesahuje 67 km. Systém zajišťuje nejen vzedmutí pracovní hladiny, ale i ochranu pobřeží před rozlitím do větších ploch. Délkou přehradního systému patří vodní dílo mezi největší na světě. Plocha přehradního jezera je 1 600 km. Samotná řeka je přehrazena přes ostrov Isla Yacyretá. Vznikly tak dvě hráze přes dvě ramena. Pravostranné rameno protéká územím Paraguaye a je přehrazeno zemní hrází s přelivovou částí o propustnosti 40 000 m/s.  Levé rameno tvoří státní hranici a je přehrazeno tělesem elektrárny a přelivového pole o propustnosti 55 000 m/s. Celková propustnost vodního díla včetně hltnosti turbín je 110 000 m/s.  Ve strojovně o délce 808 metrů je instalováno 20 Kaplanových turbín o hltnosti 794 m/s a průměru 9,5 metrů. Celkový instalovaný výkon elektrárny je 3 100 MW. Optimální pracovní spád je 22 metrů.  Plavba je umožněna jednocestným jednokomorovým systémem s rozměry komory 270 x 27 metrů. Plnění komory trvá 45 minut.  Dva rybí výtahy o rozměrech vany 4 x 4 metry pracují v závislosti na průtoku a migračním období.  Dlouhodobá celoroční výroba je 19,7 miliard kWh. Energii odvádí dvě trasy 220 kV na paraguayskou stranu a pět tras 500 kV do Argentiny.

Distribuce energie.

Vodní elektrárna Yacyretá je řízena správní radou a výkonným výborem složeným ze stejného počtu členů z obou zemí: 2 x ředitel výkonného výboru, 2 x čtyři členové představenstva, 2x zástupce ministerstva zahraničních věcí.  Odběr Paraguaye činí ročně 10 – 13 %, zbytek z padesátiprocentního podílu výroby je prodáván Argentině, která energií z elektrárny Yacyretá zásobuje 22 % roční spotřeby. Odběr Argentiny představuje 45% její vodní energie.

Vodní elektrárna Yacyretá (španělsky "Represa de Yacyretá") je vodní dílo na řece Paraná na hranici Argentiny a Paraguaye. Je nejnižším stupněm na kaskádě elektráren na řece Paraná.

The Yacyretá Dam or Jasyretâ-Apipé Hydroelectric Power Station (from Guaraní "jasy retã", "land of the moon") is a dam and hydroelectric power plant built over the waterfalls of Jasyretâ-Apipé in the Paraná River, between the Argentine Province of Corrientes and the Paraguayan City of Ayolas. The dam is named for Yacyretá Island just upstream, much of which the dam submerged. The word "Yacyreta" is the Hispanicized spelling of the original Guaraní term Jasyretâ.


Historie.

První digitální hry využívaly jednoduchých mechanismů k interakci s hráčem, často disponovaly pouze osvětlenými tlačítky a zvukovými efekty. Mezi starší digitální hry patří např. Mattel Auto Race (1976) a Mattel Electronic Football (1977) s jednoduchými červenými LED displeji; stiskem tlačítek se přesunoval automobil (nebo fotbalový záložník v případě hry Mattel Electronic Football) znázorněný světlým bodem a vyhýbal se překážkám (tmavším bodům). V roce 1978 představila firma Milton Bradley Company jednoduchou hru Simon, ve stejný rok firma Parker Brothers vyvinula hru Merlin, sofistikovanější přístroj se 6 herními variantami a souborem 11 tlačítek a integrovaným LED displejem. Přes svou relativní jednoduchost byly tyto hry velmi žádané.  Počáteční úspěch Mattelu a Parker Brothers spustil na počátku 80. let 20. století celou vlnu obdobných kapesních elektronických zařízení, mezi nimi stojí za zmínku série populárních her pro 2 hráče od firmy Coleco. Další elektronické hry byly miniaturizované verze arkádových videoher. Když v roce 1979 viděl Gunpei Yokoi (pozdější herní vývojář, pracoval dlouhou dobu pro Nintendo) v japonském vlaku Šinkansen unaveného businessmana, jak si hraje s LCD kalkulačkou, dostal nápad využít hodinky i jako miniaturní herní konzoli pro ukrácení času. Japonská společnost Nintendo začala od roku 1980 vydávat série elektronických her navržených Yokoiem a nazvaných Game & Watch. S využitím technologií pro kalkulačky velikosti kreditních karet, které se objevily na trhu, Yokoi navrhl LCD hry s digitálním displejem času v rohu zobrazovacího zařízení. Pro pozdější vyspělejší hry série Game & Watch vyvinul Yokoi ovladač tvaru kříže („D-pad“) k ovládání postav na displeji. Yokoi zavedl svůj křížový ovladač i pro herní konzoli Nintendo Entertainment System a tento se následně stal standardem ve světě videoher jako náhrada joysticku.  Během 80. let zlevnily LCD displeje a začaly masově nahrazovat LED displeje v elektronických hrách. Použití obrázků libovolných tvarů v LCD a VFD hrách umožnilo nahradit hranatý „pixelovaný“ vzhled ze starších konzolí, ale i nová technologie měla své nedostatky. Veškerá grafika je statická - fixována na jednom místě, jakákoli možná pozice herního objektu na displeji je předdefinována (všechny pozice - objekty či obrázky se zobrazí během resetu hry), jednotlivé pozice se navzájem nepřekrývají. Iluze pohybu je vytvářena postupným přeblikáváním jednotlivých pozic objektu na displeji. Pozadí displeje tvoří nepohyblivé barevné kresby prostředí (např. pro digitální hru Elektronika IM02 „Jen počkej“, kde vlk chytá vajíčka slepic do košíku, je to barevné provedení kurníků). Částečně kvůli těmto omezením neposkytovalo hraní prvních LCD digitálních her takový prožitek jako u jejich LED předchůdců. Některé ze známých LCD digitálních her jsou hry série Game & Watch od Nintenda (tuto sérii okopíroval Sovětský svaz pro svou řadu Elektronika IM, která byla rozšířená v bývalém východním bloku), elektronické hry od Firmy Tiger Electronics a další. Vzniklo mnoho variant od různých výrobců, populární byly konverze arkádových videoher. Nové hry stále vznikají, vycházejí však povětšinou z karetních či deskových her.  V roce 1982 představila firma Bandai sérii LCD Solarpower, první řadu her napájených sluneční energií. Některé z nich, např. digitální hra s hororovým námětem „Terror House“, disponovaly dvěma vzájemně se překrývajícími LCD panely pro vyvolání 3D efektu. V roce 1983 série Tomytronic 3D japonské společnosti Takara Tomy simulovala počítačovou 3D grafiku užitím dvou LED panelů, které byly osvětleny externím světlem přes okénko v horní části konzole, jde o první domácí video 3D hardware.  Vznikaly další hry se 2 nebo i 3 displeji s různými scénami nabízejícími všelijaké herní variace.

Digitální hra je malé kapesní / přenosné zařízení (herní konzole) pro hraní interaktivních elektronických her, nezřídka miniaturizovaných verzí videoher. Ovládání, displej i audiovýstup je v drtivé většině součástí herního přístroje. Displej bývá (na pár výjimek) určen k hraní jediné hry, touto jednoduchostí bylo možno docílit malých rozměrů herních přístrojů, které se někdy vyrovnaly digitálním hodinkám. K zobrazení se zpočátku používaly malé žárovky a alfanumerické displeje (jako u kalkulaček), později LCD displeje a VFD displeje (Vacuum Fluorescent Display) s lepšími detaily a barvou (v případě VFD displeje). Digitální hry byly na vrcholu popularity od konce 70. let do začátku 90. let 20. století a staly se předchůdci modernějších kapesních herních konzolí (Nintendo Game Boy, Atari Lynx, PlayStation Portable aj.).

Handheld electronic games are very small, portable devices for playing interactive electronic games, often miniaturized versions of video games. The controls, display and speakers are all part of a single unit. Rather than a general-purpose screen made up of a grid of small pixels, they usually have custom displays designed to play one game. This simplicity means they can be made as small as a smartwatch, and sometimes are. The visual output of these games can range from a few small light bulbs or LED lights to calculator-like alphanumerical screens; later these were mostly displaced by liquid crystal and vacuum fluorescent display screens with detailed images and in the case of VFD games, color. Handhelds were at their most popular from the late 1970s into the early 1990s. They are the precursors to the handheld game console.


Život.

Winawer se narodil roku 1838. Pocházel z varšavské židovské rodiny a byl občanem Ruské říše. Jeho vstup na světové šachové kolbiště byl vpravdě legendární. Když roku 1867 pobýval v Paříži a navštěvoval šachovou kavárnu Café de la Régence, rozhodl se zúčastnit se šachového turnaje pořádaného u příležitosti čtvrté světové výstavy. Přestože byl v podstatě neznámý šachista, byl do turnaje přijat a k velikému překvapení skončil na druhém místě za Ignazem Kolischem, přičemž za sebou nechal Wilhelma Steinitze a dalších deset předních šachistů.  Winawer se postupně stal jedním z předních evropských šachistů 60. až 80. let 19. století. Po turnaji v Londýně v roce 1883, na kterém skončil až devátý, se ale téměř na deset let odmlčel. Když se pak k šachu opět navrátil, nedosahoval již předcházející výkonnosti.  Winawer by originální hráč se skvělými nápady. Jeho jménem je nazván extravagantní protigambit ve slovanské obraně "1.d4 d5 2.c4 c6 3.Jc3 e5". Winawerovou hrou se nazývá také zahájení "1.c4 f6", hrané poprvé v partii Marco – Winawer (Berlín, 1897), které je ovšem v rozporu se zásadami zdravé hry a Winawer jej mohl použít jen ze snahy po extravagantní originalitě nebo jako provokaci. Za Winawerovu hru bývá označován i tah "1.f3". Zavedl variantu v přijatém královském gambitu "(1.e4 e5 2.f4 exf4 3.Sc4) 3... Je7", nebo v přijatém dámském gambitu "(1.d4 d5 2.c4 dxc4 3.Jf3 Jf6 4.e3) 4... Se6!?", či ve francouzské obraně "(1.e4 e6 2.d4 d5 3.Jc3 Sb4 4.e5 c5 5.a3 Sxc3+ 6.bxc3) 6... Je7." V sicilské obraně mnoho let užíval systém (1.e4 c5 2.Jf3 e6 3.Jc3 Jc6) 4.Sb5 nebo "(1. e4 c5 2.Jf3 Jc6) 3.Sb5".

Simon Abramowič Winawer (6. března 1838, Varšava – 29. listopadu 1919, tamtéž) byl polský šachový mistr a přední světový hráč konce 19. století.

Szymon Abramowicz Winawer (Warsaw, March 6, 1838 – Warsaw, November 29, 1919) was a leading Polish chess player who won the German Chess Championship in 1883.


Život.

Fieseler se narodil ve městě Glesch (dnes část města Bergheim) v Severním Porýní-Vestfálsku jako syn tiskaře Augusta Fieselera a Kathariny Fieselerové z Koblenze. Od svých šesti let pomáhal v otcově tiskárně v Bonnu. V mládí se díky svému zájmu o techniku věnoval stavbě modelů letadel.

Stíhací pilot.

Na začátku první světové války vstoupil dobrovolně k "Fliegerabteilung" v Berlíně-Johannisthalu. Díky nedostatku pilotů a tehdejšímu nařízení se zařadil do výcviku létání. Při nehodě, která se stala při výcviku se těžce zranil a z nemocnice byl propuštěn až v únoru 1916, poté působil jako pozorovací pilot. V říjnu 1916 byl Fieseler přidělen k "Fliegerabteilung 243" a později převelen k "Fliegerabteilung 43". Následovalo přeškolení na jednomístné letouny a v květnu 1917 přesun na makedonskou frontu k "Jastě 25". Zde dosáhl Gerhard Fieseler 20. srpna 1917 svého prvního vítězství ve vzdušném souboji. Jižně od obce Prilip sestřelil nepřátelský Nieuport 17; do konce války přidal ještě 18 dalších vítězství. Byl vyznamenán Zlatým záslužným křížem a Železným křížem 1914 druhé a první třídy.

Akrobacie.

Po skončení války nastoupil opět do tiskárny, ale toužil po tom vrátit se k létání. Kvůli podmínkám z Versailles však nebylo letectvo ve Výmarské republice povoleno až do roku 1922. Fieseler v roce 1926 tiskárnu v Eschweileru zavřel a pracoval jako instruktor létání pro společnost "Raab-Katzenstein" v Kasselu. Zde se zdokonaloval v létání a jako mnoho válečných pilotů se věnoval i akrobacii. V roce 1927 předváděl v Curychu v té době odvážné kousky a začal se věnovat i prvkům vyšší akrobacie; předváděl jako jeden z prvních tři obrácené přemety za sebou. O rok později navrhl svůj první akrobatický letoun – Fieseler F1, vyrobený firmou Raab-Katzenstein. Koncem 20. let se podílel na vývoji a návrhu letounu Raab-Katzenstein RK-26 Tigerschwalbe, který byl nabídnut a poté odprodán švédské společnosti "AB Svenska Järnvägverkstaderna" ("ASJA"). Ta počátkem 30. let vyrobila 25 kusů letounů ASJA SK 10 pro švédské letectvo.  V roce 1930 však společnost Raab-Katzenstein zkrachovala a Fieseler se rozhodl postavit „na vlastní nohy“. Začal s penězi ušetřenými za akrobatická vystoupení. Koupil společnost "Segelflugzeugbau Kassel" vyrábějící kluzáky a 1. dubna 1930 ji přejmenoval ji na Fieseler Flugzeugbau (od roku 1939 "Gerhard-Fieseler-Werke GmbH"). Ačkoliv ještě nějakou dobu pokračoval ve výrobě větroňů, od roku 1932 se začal věnovat výrobě sportovních letounů podle vlastních návrhů. S jedním z nich, dvouplošníkem Fieseler Fi 2 „Tiger“, se v roce 1934 zúčastnil prvního Mistrovství světa v letecké akrobacii v Paříži. Zvítězil a domů si přivezl prémii 100 000 francouzských franků, které investoval do rozvoje své firmy. Po mistrovství, na kterém zahynuli dva z jeho soupeřů, však akrobacie nadobro zanechal.

Průmyslník.

Nejen díky členství v NSDAP získal v roce 1935 Fieseler kontrakt na stavbu licenčních letadel pro znovu budovanou Luftwaffe. Skutečný úspěch následoval o rok později, když zvítězil v soutěži vypsané "Technickým oddělením" o návrh pozorovacího a spojovacího letounu s krátkým startem i přistáním. Tento nový letoun měl používat řadový motor Argus As 10 o výkonu 240 koní. Ten se zakrátko začal vyrábět jako Fieseler Fi 156 "Storch"; do konce války jich bylo celkem vyrobeno 2 549.  Dalšími známými typy letadel, které se vyráběly u firmy Fieseler i jiných v licenci byly:  Gerhard Fieseler byl 29. května 1944 sesazen z funkce ředitele společnosti Fieseler-Werke, důvodem bylo nedosažení produkce podle plánu Luftwaffe. V té době měla společnost více než 10 000 pracovníků, mimoto i několik tisíc nuceně nasazených nizozemských dělníků ve třech továrnách v Kasselu.  Po druhé světové válce byl Fieseler nějakou dobu v zajišťovací vazbě v USA. Po propuštění znovu zprovoznil část své firmy a vyráběl součástky pro automobilový průmysl. Gerhard Fieseler zemřel v Kasselu ve věku 91 let. Je po něm pojmenována akrobatická figura, vydal i autobiografii "Meine Bahn am Himmel".

Gerhard Fieseler (15. dubna 1896 – 1. září 1987) byl německý stíhací pilot, letecké eso v první světové válce, první mistr světa v letecké akrobacii, konstruktér a výrobce letadel.

Gerhard Fieseler (April 15, 1896 – September 1, 1987) was a German World War I flying ace, aerobatics champion, and aircraft designer and manufacturer.


Dějiny.

V roce 1832 ostrov spatřil americký námořník, kapitán Michael Baker, jehož jméno dnes ostrov nese.  Spojené státy se přihlásily k vlastnictví ostrova v roce 1857 na základě Guano Islands Actu přijatého 1856. Mezi lety 1886 a 1934 byl Bakerův ostrov britským zámořským územím. Jeho zásoby guana dolovaly americké a britské firmy ve druhé polovině 19. století. V roce 1935 došlo ke krátkému pokusu o kolonizaci Bakerova a sousedního Howlandova ostrova. Byla založena osada Meyerton se čtyřmi americkými obyvateli. Ti byli evakuování v roce 1942 po japonských vzdušných a námořních útocích. Během druhé světové války byl ostrov obsazen americkou armádou.  Po válce zůstal ostrov neobydlený. Vstup na něj je dovolen jen na zvláštní povolení amerického úřadu pro ryby a zvěř, které se obvykle vydává jen vědcům a výzkumníkům.

Geografie.

Bakerův ostrov leží nedaleko od rovníku, má rozlohu 1,64 km2 (405 akrů) a délku pobřeží 4,8 km. Klima je rovníkové, s málo srážkami, stálým větrem a pálícím sluncem. Terén je nízký a písčitý: korálový ostrov obklopený úzkým zřaseným útesem, se sníženou centrální oblastí. Nejvyšší bod leží 8 m nad hladinou moře.  Na ostrově nejsou přirozené zdroje pitné vody. Nerostou zde stromy, sporá vegetace sestává z trávy a plazivých keřů. Jsou zde roztroušené zříceniny, hřbitov a zbytky staveb z někdejší osady se nacházejí nedaleko západního pobřeží. Ostrov je hnízdištěm mořských ptáků a vodního živočišstva.  Spojené státy si nárokují exkluzivní ekonomickou zónu 200 námořních mil (370 km) a teritoriální vody 12 námořních mil (22 km).

Doprava.

Na ostrově nejsou přístavy, musí se kotvit dál od pobřeží. Na západním pobřeží mohou přistávat čluny. Opuštěná přistávací dráha z války, 1665 m dlouhá, je pokrytá vegetací a nepoužitelná.

Bakerův ostrov, anglicky "Baker Island", je neobydlený atol nedaleko rovníku uprostřed Tichého oceánu, asi 3100 km jihozápadně od Honolulu. Leží zhruba v polovině cesty z Austrálie na Havaj. Jeho nejbližším sousedem je Howlandův ostrov, který leží asi 70 km na sever. Relativně nedaleko (několik set kilometrů na jihovýchod, jih a jihozápad) se také nachází souostroví Kiribati.

Baker Island (previously New Nantucket) is an uninhabited atoll located just north of the equator in the central Pacific Ocean about southwest of Honolulu. The island lies almost halfway between Hawaii and Australia. Its nearest neighbor is Howland Island, to the north-northwest; both have been claimed as territories of the United States since 1857, though the United Kingdom considered them part of the British Empire between 1897 and 1936.


Mezi králi.

Po otcově vraždě roku 1308 se Leopold snažil dostihnout a potrestat spoluviníky vražedného spiknutí a hlavně samotného vraha, svého bratrance Jana. V září 1309 společně se starším bratrem Fridrichem uzavřel na říšském sněmu ve Špýru dohodu s novým římským králem Jindřichem VII. o pronásledování a potrestání vrahů a zabavení jejich majetku. Habsburským bratřím král potvrdil veškerá jimi držená říšská léna a zorganizoval uložení ostatků jejich otce do špýrské katedrály. Leopold na sněmu přislíbil svou účast na Jindřichově římském tažení, které se konalo o rok později.  Leopold se v Itálii mnohokrát předvedl jako hrdina. Pomohl Jindřichovi pokořit Milán a v červnu 1311 se u Brescie nechal za úplatu v podobě zvýšeného žoldu, ústupků v otázce alsaských a švýcarských držav a také za jmenování nových rozhodčích o dluhu Habsburkům za ústup z moravských zástavních měst přesvědčit k prodloužení svého válečného závazku do konce roku.Svůj závazek porušil po úmorném letním obléhání Brescie, Jindřichovo vojsko opustil a vrátil se zpět domů.  Po nečekaném skonu lucemburského hraběte roku 1313 prosazoval jako nového kandidáta na římský trůn bratra Fridricha. Došlo však ke dvojí volbě a římští králové byli dva - Habsburk Fridrich I. a Wittelsbach Ludvík Bavor, což zapřičinilo mnoho neshod a bitev.  Leopold se zúčastnil kromě římské jízdy Jindřicha VII. také bitvy u Morgartenu (roku 1315), kde byli habsburští vojáci poraženi Švýcarským spříseženstvem. Bitvu u Mühldorfu nestihl. Ludvík Bavor zde získal jako cenného zajatce svého římského protikrále Fridricha a Ludvíkův spojenec Jan Lucemburský si do Čech odvezl dalšího Habsburka Jindřicha, kterého nechal uvěznit na Křivoklátě.  Leopold se snažil o osvobození bratrů, ale jeho politické snažení překazila smrt. Zemřel v únoru 1326 pravděpodobně na srdeční chorobu.

Leopold I. Slavný (4. srpna 1293, Vídeň – 28. února 1326, Štrasburk) byl rakouský a štýrský vévoda, třetí ze šesti synů římského krále Albrechta I. a jeho ženy Alžběty.

Leopold I (4 August 1290 – 28 February 1326) from the House of Habsburg was Duke of Austria and Styria – as co-ruler with his elder brother Frederick the Fair – from 1308 until his death. Born at Vienna, he was the third son of King Albert I of Germany and Elisabeth of Gorizia-Tyrol, a scion of the Meinhardiner dynasty.


Průvodcovská činnost.

Současné právní podmínky určuje Zákon 130, kterým se mění zákon č.455/1991., Sb. o živnostenském podnikání (živnostenský zákon), ve znění pozdějších předpisů, a další související normy a který vstoupil v platnost 1. 7. 2008.  Příloha č. 4 Živnost volná (k paragrafu 25 odstavec 2) obsahuje pod číslem 71 Provozování cestovní agentury a průvodcovská činnost v oblasti cestovního ruchu. Pojem vedoucí zájezdu v živnostenském zákoně není, zájemce o tuto činnost si tedy musí požádat o Provozování cestovní agentury a průvodcovskou činnost v oblasti CR.  Průvodcovská činnost byla zařazena do systému tzv. národních kvalifikací a je možné složit státní zkoušku průvodce podle tzv. kvalifikačního standardu. Autorizujícím orgánem této zkoušky je Ministerstvo pro místní rozvoj. Osvědčení o zkoušce je veřejnou listinou a má stejnou platnost jako maturitní nebo jakékoliv jiné školní vysvědčení. Osvědčení o zkoušce má také kvalifikační dovětek Evropské unie – tzv. European Qualification Framework – EQF.  Zkouška profesní kvalifikace Průvodce cestovního ruchu PK 65-021 N je nejvyšším stupněm kvalifikace průvodce cestovního ruchu v rámci tzv. celoživotního vzdělávání. Složení zkoušky je velmi důležité například i v momentu, kdy průvodce potřebuje doložit svou kvalifikaci v zahraničí.

Provádění mimo území ČR.

V cizině může průvodce provádět jen za předpokladu, že je v dané zemi průvodcovsky způsobilý a splňuje tamější požadavky k této způsobilosti. V každé zemi jsou požadavky na odbornou způsobilost průvodce jiné a průběžně se mění.V některých zemích stačí pouze ohlášení před započetím činnosti, v některých zemích je třeba vykonat tzv. rozdílovou zkoušku nebo zkoušku průvodce. Jisté je, že vždy musí průvodce prokázat průvodcovskou způsobilost v zemi původu. Tu prokáže mimo například osvědčením o zkoušce profesní kvalifikace.

Zkoušky profesní kvalifikace.

Zkouška Průvodce cestovního ruchu (PK 65-021 N) Zkouška Průvodce Prahou (PK 65-028 N) Zkouška Místní zástupce cestovní kanceláře (delegát) (PK 65-036 M) Zkouška Samostatný pracovník cestovní kanceláře a cestovní agentury PK 65-032 N)  Zkoušku lze vykonat před tzv. autorizovanou osobou.

Průvodce je lidská profese. Jedná se o člověka, který provádí průvodcovskou činnost, to znamená že podává turistům odborný výklad o přírodním, či kulturním dědictví dané oblasti nebo místa v jazyce klienta.

A tour guide (U.S.) or a tourist guide (European) is a person who provides assistance, information on cultural, historical and contemporary heritage to people on organized tours and individual clients at educational establishments, religious and historical sites, museums, and at venues of other significant interest, attractions sites.


Příprava.

Těstoviny se v osolené vodě uvaří al dente. Mezitím se na olivovém oleji opeče nadrobno nakrájená uzenina guanciale nebo pancetta (může se nahradit uzeným bůčkem), čerstvá vejce se rozkvedlají (někdy se používá pouze žloutek) a vše se smíchá dohromady. Vajíčka se mají pouze prohřát od teplých těstovin tak, aby vytvořila hmotu jemně krémové konzistence: není žádoucí je dále tepelně upravovat, aby se nesrazila jako smažená vajíčka. Špagety obalené vajíčky s kousky slaniny se stočí do hnízdečka a servírují na talíř, kde se posypou strouhaným sýrem pecorino (případně parmezánem) a čerstvě mletým černým pepřem.

Historie.

Výraz „alla carbonara“ znamená doslova „po uhlířsku“. Není jisté, zda se jídlo jmenuje podle výrobců dřevěného uhlí nebo podle tajného spolku karbonářů bojujícího za sjednocení Itálie, každopádně kombinace vajec, slaniny a těstovin je praktická pro muže trávící hodně času mimo domov (romantickou verzi o těstovinách carbonara jako pokrmu vlastenců na počátku 19. století podává Luigi Magni v hraném filmu "La Carbonara" z roku 1999). První zmínka pochází z roku 1837 od neapolského spisovatele Ippolita Cavalcantiho. Ačkoli je recept spojován s Římem, kde se také nachází populární restaurace "La Carbonara", Ada Boni se o něm v knize "La Cucina Romana", vydané roku 1930, vůbec nezmiňuje. Národním jídlem se stal až na konci druhé světové války, kdy jedněmi z mála dostupných potravin byla vejce doma chovaných slepic a slanina z přídělů amerických vojáků. Jídlo se díky své jednoduchosti a rychlé přípravě rozšířilo do světa a řada národních kuchyní si základní způsob různě upravila: může se přidat smetana, bešamelová omáčka, cibule, česnek, brokolice nebo houby, další variantou je "carbonara di mare", v níž se pancetta nahrazuje mořskými plody.

Carbonara je způsob úpravy těstovin pocházející z italské kuchyně, rozšířený především v Římě a okolí. Nejčastěji se vaří ze špaget ("spaghetti alla carbonara") nebo jejich verze z kraje Lazio, zvané bucatini, mohou se však použít i jiné druhy těstovin ("pasta alla carbonara").

Carbonara () is an Italian pasta dish from Rome made with egg, hard cheese, cured pork, and black pepper. The dish arrived at its modern form, with its current name, in the middle of the 20th century.


Osobní život.

Narodil se v Ioannině jako syn generálmajora Gregoria Papuliase. Absolvoval Aténskou univerzitu, kde studoval právo a právní vědu. Také studoval na Univerzitě v Mnichově, doktorát získal na Univerzitě v Kolíně nad Rýnem. Kromě rodné řečtiny, hovoří německy, italsky a francouzsky. Aktivně hrál volejbal a od roku 1985 byl předsedou řeckého Národního sportovního svazu.  Je ženatý s May (Maria) Panu, se kterou má tři dcery.

Politická kariéra.

Stal se jedním ze spoluzakladatelů levicové strany PASOK a blízký spolupracovník jejího dlouholetého předsedy Andrease Papandrea. Od roku 1975 byl nepřetržitě ve Výkonném výboru strany. Zastával v ní i další funkce.  Poprvé byl zvolen do parlamentu v roce 1977, za volební obvod Ioannina a v poslaneckém křesle setrval až do roku 2004, kdy se stal prezidentem státu. Ve vládách, které sestavovala socialistická strana PASOK, zastával dvakrát úřad ministra zahraničních věcí (1985-1989 a 1993-1996).  Za vlády Kostase Simitise působil po řadu let jako předseda Stálého výboru obrany a zahraničí parlamentu.

Prezidentem Řecka.

Dne 12. prosince 2004 jej předseda vlády Kostas Karamanlis, společně s vůdcem opozice Jorgem Papandreem, nominovali na úřad prezidenta republiky, který je volen na pětileté funkční období jednokomorovým parlamentem.  Dne 2. února 2005 byl kandidát zvolen drtivou většinou hlasů, 279 z 300 možných hlasů bylo pro návrh. Dne 12. března 2005 nově zvolený prezident složil ústavou předepsaný slib jako 7. prezident Třetí Helénské republiky, kdy ve funkci nahradil odstupujícího Konstantina Stefanopulose. V únoru 2010 byl znovuzvolen na druhé pětileté funkční období, které skončilo v březnu 2015. Ve funkci jej nahradil Prokopis Pavlopulos.

Karolos Papulias (řecky: "Κάρολος Παπούλιας"; narozen 4. června 1929, Ioannina, Řecko) je řecký politik, v letech 2005–2015 prezident země. Dvakrát také zastával post ministra zahraničních věcí a vykonával i další funkce v řeckém parlamentu.

Karolos Papoulias ( ; born 4 June 1929) is a Greek politician who served as President of Greece from 2005 to 2015. A member of the Panhellenic Socialist Movement (PASOK), he previously was Minister of Foreign Affairs from 1985 to 1989 and again from 1993 until 1996.


Život a kariéra.

Ibrahim Ferrer se narodil v roce 1927 Aurelii Ferrerové jako nemanželské dítě. Matka zemřela, když bylo Ibrahimovi 12 let. Od té doby si jako sirotek musel vydělávat na živobytí sám, kromě prodeje novin a sladkostí a čištění bot již v té době vystupoval také jako pouliční hudebník. Ve 14 letech založil se svým bratrancem hudební skupinu "Los Jóvenes del Son" a vystupovali spolu při různých příležitostech v okolí svého bydliště.  Ibrahim Ferrer vystupoval začátkem 50. let ve skupinách "Conjunto Sorpresa" a "Conjunto Wilson", za skutečný začátek jeho profesionální kariéry je možno považovat až jeho příchod do skupiny Pacha Alonsa "Maravilla de Beltran" v roce 1953. V roce 1957 se zpěvák přestěhoval ze Santiaga de Cuba do Havany. Vystupoval s vynikajícím kubánským hudebníkem Beny Moré a v roce 1959 obnovil spolupráci se skupinou Pacha Alonsa, která již nyní také vystupovala v Havaně pod názvem "Los Bocucos". Tato spolupráce pak trvala s přestávkami přes tři desetiletí. Po skončení kubánské revoluce se finanční situace hudebníků zhoršila a Ibrahim Ferrer si musel opět přivydělávat. Hudební kariéru ukončil v roce 1991 a pracoval jako čistič bot.  V roce 1996 přicestoval na Kubu americký kytarista a producent Ry Cooder, který zde spolu se svým kubánským spolupracovníkem, hudebníkem Juanem de Marcos González, hledal pro svůj nový projekt Buena Vista Social Club už téměř zapomenuté kubánské umělce. Juan de Marcos oslovil Ibrahima Ferrera a ten souhlasil s obnovením své kariéry. Spolu s Compayem Segundem, kterému bylo tehdy 89 let, Rubénem Gonzálezem (77 let), Omarou Portuondo a dalšími hudebníky natočili v roce 1997 v havanském studiu Egrem hudební album "Buena Vista Social Club", které o rok později získalo cenu Grammy. Celosvětovou popularitu pak hudebníkům z Buena Vista Social Clubu přinesl stejnojmenný dokumentární film Wima Wenderse z roku 1999.  První sólové album po obnovení své hudební kariéry natočil Ibrahim Ferrer v roce 1999. Album se jmenovalo "Buena Vista Social Club Presents: Ibrahim Ferrer" a prodalo se v počtu více než 1,5 miliónu nosičů. Za své druhé sólové album "Buenos Hermanos" z roku 2003 obdržel Ferrer o rok později cenu Grammy. Po celou dobu Ibrahim Ferrer také koncertoval, vystoupení Buena Vista Social Clubu v Carnegie Hall v USA je zachyceno na stejnojmenném dokumentárním filmu Wima Wenderse. Zpěvák podnikl také několik turné, při svém evropském turné zavítal v roce 2004 také do Prahy. S vydáním své poslední sólové desky "Mi Sueño" zpěvák váhal; poslední práce na desce pak dokončil nedlouho před svou smrtí.  Ibrahim Ferrer zemřel v roce 2005 ve věku 78 let v havanské nemocnici nedlouho po svém návratu z evropského turné. Byl pochován na hřbitově Kryštofa Kolumba v Havaně.

Ibrahim Ferrer Planas (20. února 1927, San Luís u Santiaga de Cuba, Kuba – 6. srpna 2005, Havana, Kuba) byl kubánský zpěvák stylů son, guaracha, bolero a latin jazz. Známý kubánský hudebník spoluúčinkoval na hudebním albu "Buena Vista Social Club", které produkoval Ry Cooder a které získalo v roce 1998 cenu Grammy. Toto album a stejnojmenný dokumentární film natočený o rok později přinesly Ferrerovi v závěru jeho kariéry mezinárodní úspěch.

Ibrahim Ferrer (February 20, 1927 – August 6, 2005) was a Cuban singer who played with Los Bocucos for nearly forty years. He also performed with Conjunto Sorpresa, Chepín y su Orquesta Oriental and Mario Patterson. After his retirement in 1991, he was brought back in the studio to record with the Afro-Cuban All Stars and Buena Vista Social Club in March 1996. He then toured internationally with these revival groups and recorded several solo albums for World Circuit before his death in 2005.


Životopis.

Narodila se v Los Angeles sexuální terapeutce Janice a židovskému scenáristovi, producentovi a režisérovi Dannymu Bilsonovi. Její rodiče se rozvedli a otec se pak znovu oženil v roce 1997 a se svou druhou ženou má Racheliny nevlastní sestry Hattie a Rosemary. Během dospívání měla Rachel rebelské období až do dopravní nehody, po které byla několik dní v bezvědomí. Podle jejích slov ji tato nehoda změnila a zastavila ji před dalšími průšvihy.

Kariéra.

Hrát začala v reklamách. Objevila se mimo jiné v několika epizodách seriálu "Buffy, přemožitelka upírů", dokonce si zahrála i v jedné epizodě jednoho z nejlepších sitcomů všech dob - "Jak jsem poznal vaši matku". Krátce po roli v "Buffy, přemožitelka upírů" se stala hvězdou seriálu "O.C.". Její postava Summer Robertsové se měla objevit jen v několika epizodách, ale protože si ji oblíbili diváci, tak ji tvůrci v seriálu nechali. Získala několik cen v kategoriích nejvíce sexy herečka, nejlepší televizní herečka (drama) a nejlepší chemie na obrazovce (vyhrála společně s Adamem Brodym).  Její první filmová role byla v romantické komedii "Poslední polibek" (2006). Později téhož roku Bilsonová dostala roli v thrilleru "Jumper" (2008), kde si zahrála po boku Haydena Christensena a Samuela L. Jacksona. V roce 2009 se objevila v romantickém dramatu "New Yorku, miluji Tě!" vedle hvězd Natalie Portmanové, Haydena Christensena, Orlanda Blooma, Andyho Garcii a Ethana Hawkea a "Waiting for Forever".  V roce 2011 získala hlavní roli v seriálu "Doktorka z Dixie". Seriál byl zrušen v roce 2015 po čtyřech sériích. V roce 2017 si zahrála vedlejší roli v seriálu "Nashville". V listopadu 2017 bylo oznámeno, že si zahraje v připravovaném dramatickém seriálu stanice ABC "Take Two". V seriálu hrála roli Elly, bývalé herečky, která hrála roli detektiva v televizním seriálu a natočila tak více jak 200 dílů. Elle se dá dohromady se soukromým vyšetřovatelem Eddiem (hraje Eddie Cibrian) a společně začnou řešit různé případy. Seriál byl odvysílání první řady v listopadu 2018 zrušen.

Osobní život.

Bilsonová začala během natáčení seriálu "O.C." chodit s představitelem Setha Cohena, Adamem Brodym. V roce 2006 se rozešli. V březnu 2007 začala randit s kanadským hercem Haydenem Christensenem, se kterým se seznámila při natáčení filmu "Jumper". Pár se zasnoubil v prosinci 2008, ale v srpnu 2010 své zasnoubení zrušil.O tři měsíce později se k sobě vrátili a dne 29. října 2014 se jim narodila dcera Briar Rose Christensen. Bilson a Christensen se rozešli v září roku 2017.

Rachel Sarah Bilsonová (* 25. srpen 1981 Los Angeles, Kalifornie) je americká herečka. Svůj televizní debut si odbyla v roce 2003 a v témže roce začal i seriál "O.C.", ve kterém ztvárnila jednu z hlavních rolí Summer Robertsové. Během let 2011–15 hrála hlavní roli dr. Zoe Hartové v seriálu "Doktorka z Dixie".

Rachel Bilson (born August 25, 1981) is an American actress. Born to a California show business family, Bilson made her television debut in 2003, and then landed the role of Summer Roberts on the prime-time drama series "The O.C." Bilson made her movie debut in "The Last Kiss" (2006) and starred in the science-fiction-action film "Jumper" (2008). From 2011 to 2015, she starred as Dr. Zoe Hart on The CW series "Hart of Dixie".


První léta.

O mládí Willema Janszoona není nic známo. První zpráva informuje o zahájení jeho služby v "Oude compagnie", předchůdci Nizozemské východoindické společnosti, jako pomocníka na lodi "Hollandia", která byla součástí druhé flotily, vyslané z Nizozemska do Nizozemské východní Indie roku 1598. 5. května 1601 opět plul do Východní Indie jako první důstojník na lodi "Lam", jedné ze tří lodí flotily Jorise van Spilbergena.  Potřetí se Janszoon vyplavil z Nizozemska do Východní Indie 18. prosince 1603 jako kapitán na lodi "Duyfken" (nebo též "Duijfken", což znamená “Malá holubice”), což byla jednou z dvanácti lodí velké flotily Stevena van der Hagen. Ve Východní Indii byl Janszoon vyslán vyhledat další obchodní odbytiště, zvláště pak ve “velké zemi Nová Guinea a dalších východních a jižních zemích”.

Námořní průzkumy.

18. listopadu 1605 vyplula loď "Duyfken" z Bantamu k západnímu pobřeží Nové Guineje. Janszoon poté přeplul východní část Arafurského moře, bez toho, že by proplul Torresovým průlivem a vplul do zálivu Carpentaria. 26. února 1606 poprvé spatřil řeku Pennefather na západním pobřeží u mysu York v Queenslandu, v blízkosti území, kde se v současné době nalézá město Weipa. Toto bylo první zaznamenané spatření australského kontinentu. Janszoon pokračoval v mapování zhruba 320 km pobřeží, které, jak se domníval, bylo jižním výběžkem Nové Guineje. Země, kterou nalezl, byla močálovitá a lidé nepřátelští. Deset z jeho mužů bylo zabito během několika průzkumů pobřeží. U mysu Keerweer (“Turnabout”), jižní části Albatrosího zálivu se Janszoon rozhodl k návratu a do Bantamu připlul v červnu 1606. Zemi, kterou objevil nazval “Nieu Zelandt” po nizozemské provincii Zeeland, avšak toto jméno se nevžilo a později je použil Abel Tasman pro Nový Zéland. "Duyfken" se ocitla na začátku Torresova průlivu v březnu 1606, několik týdnů předtím, než jím Torres proplul. Janszoon poté, co se vrátil do Nizozemska věřil, že jižní pobřeží Nové Guineje je spojeno se zemí, podél které se plavil a holandské mapy reprodukovaly tuto chybu po mnoho let.

Druhá plavba do Austrálie.

31. července 1618 Janszoon přistál u ostrova na 22° j.š. ve vzdálenosti 22 a 240 mil jihojihovýchodně od Sundského průlivu. Za toto místo je obecně považován poloostrov od místa zvaného Point Cloates (22°43′ j.š. 113°40′ v.d. / 22.717° j.š. 113.667° v.d.) až po Severovýchodní mys (21°47′S 114°09′E / 21.783°S 114.15°E) na západním australském pobřeží. Janszoon jej považoval za ostrov, aniž by ho celý obeplul.

Kariéra.

Janzsoon sloužil v Nizozemské východní Indii během několika období (1603–11, 1612–16 včetně doby, kdy byl guvernérem na Fort Henricus na Soloru, a 1618–28, během tohoto období sloužil jako admirál nizozemské flotily a byl guvernérem Bandy (1923–27). Roku 1619 byl vyznamenán zlatým řetězem v ceně 1000 guldenů, za zadržení čtyř lodí Britské východoindické společnosti, které pomáhaly Javáncům při obraně města Jakarty proti Holanďanům. V červnu 1627 se vrátil do Batavie a brzy poté jako admirál flotily osmi plavidel odplul na diplomatickou misi do Indie. 4. prosince 1628 vyplul do Holandska a 16. července 1629 podal zprávu o stavu Indií v Haagu. V té době byl ve věku okolo šedesáti let a přál si odejít do důchodu po vysilující a úspěšné službě pro svou zemi. O jeho posledních letech není nic známo, pouze se předpokládá, že zemřel roku 1630.

Dochovalé záznamy.

Původní deníky a lodní záznamy napsané během Janszoonovy plavby roku 1606 jsou ztraceny. Mapa z "Duyfkent", která ukazuje místo prvního přistání v Austrálii měla lepší osud. Existovala ještě v roce 1622, kdy Hessel Gerritsz vytvořil svoji mapu Tichého oceánu, a kam hodnoty z mapy z "Duyfkenu" zapracoval. Vytvořil tak první mapu obsahující některé části Austrálie. Tato mapa existovala ještě roku 1670, kdy byla vytvořena její kopie, která se nakonec dostala do Císařské knihovny ve Vídni a přetrvala zde zapomenuta dvě stě let. Tato mapa se částí Atlasu Blaeu Van der Hema a byla do Vídně přivezena roku 1730 princem Evženem Savojským.

Willem Janszoon (okolo. 1570–1630) byl nizozemský mořeplavec a koloniální guvernér, který jako první Evropan spatřil pobřeží Austrálie. Jeho jméno je někdy zkracováno na Willem Jansz. (s nebo bez tečky na konci). Pravděpodobně se narodil v Rotterdamu v Nizozemsku.

Willem Janszoon (; ), sometimes abbreviated to Willem Jansz., was a Dutch navigator and colonial governor. Janszoon served in the Netherlands East Indies in the periods 16031611 and 16121616, including as governor of Fort Henricus on the island of Solor. He is the first European known to have seen the coast of Australia during his voyage of 16051606.


Dějiny.

Už ve 30. letech 20. století vznikl první projekt na podzemní železnici. Dokonce začala výstavba první části tunelu, ale poté byl projekt zastaven. Později se tunel začal využívat pro podzemní parkování.  Nová iniciativa vznikla v 60. letech, kdy vznikla nová společnost na vývoj metra v Turíně, která nechala vypracovat nové projekty a studie na provoz trasy pod městským centrem a na další trasu spojující továrny FIAT s okolními čtvrtěmi. Ani tyto projekty nebyly uvedeny v život.  V 80. letech byl schválen projekt na výstavbu pěti tras lehkého metra, pouze plánovaná trasa 3 ale byla postavena podle původního projektu zatímco ostatní byly nahrazené běžnými tramvajemi nebo autobusy.  Nový projekt byl schválen v roce 1995. Trasa měla vést z "Campo Volo" na západním kraji města k hlavnímu nádraží "Porta Nuova". Kvůli nedostatku financí ale byl zastaven.  V dubnu 1999 navázal na tuto myšlenku projekt prodloužené trasy založený jako systém VAL. Výstavba začala 19. prosince 2000 v rámci budování infrastruktury pro Zimní olympijské hry 2006. První úsek mezi stanicemi "Fermi" a "XVIII Dicembre" byl otevřen 4. února 2006. Druhý úsek vedl z jihu na nádraží "Porta Nuova "a byl otevřen 5. října 2007. Stanice "Porta Susa" byla uvedena do provozu 9. září 2011. Poslední část z jihu do stanice "Lingotto" byla otevřena 6. března 2011.

Provoz.

Jízdné.

Jízdenka na jednu jízdu stojí 1,5 euro, slouží i pro další prostředky městské hromadné dopravy na dobu 90 minut, dostupné jsou i různé předplatní jízdenky s delší dobou platnosti.

Provozní doba.

Turínské metro začíná provoz ve všední dny a v sobotu v 5:30, v neděli v 7:00. Konec provozu je v 22:00 v pondělí, v 0:30 v úterý, středu a čtvrtek, v 1:30 v pátek a v sobotu a v 1:00 v neděli.

Plány na rozšíření.

Trasa 1.

V plánu je vybudování dalších dvou stanic, čímž by se trasa prodloužila až na jižní okraj města k náměstí Piazza Bengasi. Dokončení této části se nečeká před listopadem 2017.  Na západ by trasa měla dosáhnout až čtvrti "Cascine Vica" ve městě Rivoli. Součástí by měla být velká přestupní stanice "Collegno FS" napojená na nádraží v Collegnu.

Trasa 2.

Výstavba druhé trasy je ve fázi přípravy. Měla by spojovat jihozápadní předměstí (Orbassano a Beinasco) se severní čtvrtí "Barriera di Milano". Plán zahrnuje 26 stanic a křížení s první trasou metra ve stanici "Porta Nuova." Trasa by měla obsluhovat i klíčová centra města jako Turínskou politechniku a náměstí Piazza Castello.  Na jihu i na severu by mělo vést metro zčásti po povrchu, aby se snížily náklady na výstavbu, v severní části přitom nahradí již nepoužívanou železnici z Turína do opuštěného nádraží Vanchiglia.

Metro v Turíně (, zkráceně ) zahrnuje jednu trasu metra systému VAL, zajišťující dopravu v severoitalském městě Turíně. Provozuje ho veřejná společnost GTT (Gruppo Torinese Transporti) kontrolovaná městskou samosprávou, její infrastrukturu spravuje a rozvíjí firma Infratrasporti.To, vlastněná rovněž městem. Trasa je dlouhá 13,2 kilometru a má 21 stanic, spojuje železniční stanici v Collegnu s multifunkčním centrem Lingotto.

The Turin Metro () is the modern VAL rapid transit system serving Turin. It is operated by Gruppo Torinese Trasporti (GTT), a public company controlled by the municipality of Turin. The system comprises one line with 21 stations connecting Fermi station in Collegno with the Lingotto multifunctional centre in Turin.


Prostor strategií.

Účastníci hry jsou hráči, každý hráč vybírá optimální strategii ze svého prostoru strategií podle hodnot výplatní funkce. Hráčův prostor strategií tedy definuje, jaké strategie je možné hrát. Předpokládáme, že hráči jsou inteligentní (racionální), tj. že maximalizují hodnotu své výplatní funkce. Dále předpokládáme, že hráči mají dokonalé informace, tj. že znají množiny hráčů, prostorů strategií i výplatních funkcí.  Například v klasické hře kámen-nůžky-papír má jeden hráč k dispozici následující prostor strategií:  Každý z hráčů má tedy svou množinu přípustných řešení, kterou nazýváme prostorem strategií. Z této množiny volí hráči svoje rozhodnutí – strategii. Ukazatel, který zhodnotí důsledek volby strategie, se nazývá užitkovou funkci a hodnota tohoto ukazatele se nazývá výhra.

Výplatní funkce.

Pro každého hráče je definována tzv. výplatní funkce, která každé kombinaci strategií hráčů přiřadí velikost výplaty tohoto hráče. Platba neboli výplata hry je výsledek hry jednotlivých hráčů v závislosti na jimi vybraných strategiích.  Pokud uvažujeme hru hranou v normální tvaru, pak budeme rozumět trojici množin formula_3, kde formula_4 je množina hráčů, formula_5 je množina prostorů strategií a formula_6 je množina výplatních funkcí hráčů. Každému hráči formula_7 náleží strategie obsažené v příslušném formula_8. Strategie je úplný popis jak odehrát hru a každému hráči poskytuje představu o návaznosti na kroky jeho spoluhráčů. Při hraní hry v normálním tvaru si každý hráč zvolí určitou strategii formula_9 a sada všech zvolených strategií (všech hráčů) dává příslušnou hodnotu výplatní funkce formula_10 pro hráče formula_11 Všichni hráči znají strategie své i svých spoluhráčů a znají všechny hodnoty výplatních funkcí.

Inteligentní hráč.

Teorie her předpokládá, že si hráč vybírá pouze efektivní strategie. Například ve hře nazvané vězňovo dilema se předpokládá, že žádný z hráčů se nechce nechat dobrovolně uvěznit. Očekává se, že hráč je konfrontován s určitým počtem situací a dokáže si je seřadit podle svých preferencí od nejvýhodnější po nejméně výhodnou. Toto seřazení musí být úplné, tj. musí pokrývat všechny situace, a tranzitivní, tj. pokud dá hráč přednost situaci A před situací B a situaci B před situací C, musí dát přednost situaci A před situací C. Na základě preferencí situací je odvozena užitková funkce (utility function). Hráč je inteligentní (racionální) pouze tehdy, pokud maximalizuje hodnotu své výplatní funkce (tj. svojí výhru). Naopak hráči, kteří se konfliktu (hry) účastní, ale výsledek hry je nezajímá, jsou nazýváni neinteligentními hráči. Tito hráči ve hře vystupují jako náhodný mechanismus, který ovlivňuje výsledky inteligentních hráčů. Často se pro neinteligentního hráče používá též termín příroda. Termín Příroda navrhl John Harsanyi (1967-1968), nositel Nobelovy ceny za ekonomii. Představme si situaci s neúplnou informací, která zvyšuje nutnost uvažování názoru hráče na preference ostatních hráčů, jeho názory na názory ostatních o jeho preferencích, jeho názory o jejich názorech o jeho názorech na jejich preference, atd. A takto se spustí cyklický systém názorů. Právě Harsanyho teorie neúplných informací nabízí způsob doplnění struktury, ve které je informace neúplná. Hlavní principem je výpočet očekávané hodnoty. Navrhl zavést apriorní tah fiktivního hráče, nazvaného právě Příroda, který určuje typ každého hráče. Typ každého hráče a tudíž i jeho preference jsou výsledkem hodnoty náhodné proměnné, vybrané Přírodou. Klasické modely teorie her považují strategie jednotlivých hráčů za ucelený souhrn jejich chování, takže jakmile hráč nějakou svoji strategii vybere, nemá možnost své jednání již korigovat.

Konfliktní hra.

Základním pojmem teorie her je konfliktní situace. Tímto pojmem jsou označovány všechny situace, ve kterých jde o střet zájmů účastníků konfliktu. Dosažení cíle jednotlivých účastníků je omezováno nebo korigováno cíli a zájmy ostatních.  Konfliktní situace může mít charakter:  V případě antagonistického konfliktu dosažení cíle jedním z účastníků zamezí pozitivnímu výsledku ostatních, úspěch každého z hráčů je možný pouze na úkor úspěšnosti ostatních hráčů. Antagonické konfliktní situace musí vyhovovat následujícím podmínkám: Alespoň jeden účastník rozhodovací situace je inteligentní hráč, tzn. že jeho jednání je uvědomělé a volbou strategie sleduje určitý cíl V případě neantagonistického konfliktu mají všichni účastníci možnost více či méně realizovat svoje cíle. V neantagonistickém konfliktu nejsou cíle hráčů protichůdné a hráči mohou i spolupracovat.

Optimální strategie.

Optimální strategie je taková strategie, od níž žádná odchylka nemůže přinést hráči výhody, za předpokladu, že druhý hráč zachová svojí optimální strategii. Takto definované optimální strategie představují tzv. Nashovu rovnováhu (Nashovo rovnovážné řešení) a nazýváme je rovnovážnými strategiemi.  U her, které hrají dva inteligentní hráči, je poměrně snadné stanovit optimální strategii, neboť Například u her s nulovým součtem (se sumou rovnou nule) je zisk jednoho hráče záporně vzatý „zisk“ druhého hráče. V případě her hraných proti přírodě však nastávají potíže.  Rozlišujeme dvě varianty rozhodování ve hře proti přírodě, které vznikají v antagonistickém konfliktu:

Rozhodování při riziku.

Jestliže hráč 1 zná (například na základě předchozí zkušenosti) pravděpodobnost, s nimiž hráč 2 volí své strategie, pak se jedná o rozhodování při riziku.

Rozhodování při nejistotě.

Jestliže však toto rozložení pravděpodobností hráč nezná, mluvíme o rozhodování při nejistotě.

Rozhodovací principy.

V rozhodování o riziku a nejistotě využíváme Laplaceův princip. Ten navrhuje zvolit takovou strategii, která by byla optimální v případě, že by pravděpodobností, s nimiž nastanou různé stavy světa, byly shodné, tj. jako kdyby se jednalo o rozhodování za rizika se stejnými pravděpodobnosti přiřazenými jednotlivým stavům.

Ryzí a smíšená strategie.

Řešením hry v případě her v maticovém stavu může být ryzí nebo smíšená strategie. Jedná se o antagonistický konflikt s konečným počtem strategií.

Ryzí strategie.

Řešení hry v oboru čistých strategií znamená, že hráč dosáhne svého cíle pouze pomocí jediné své strategie. Ať se hra opakuje (má několik partií) nebo je hrána pouze jedenkrát (má jedinou partii), optimální chování hráče je dáno právě touto jedinou strategií. Ryzí optimální strategii hráče formula_13 budeme značit formula_14 a tato strategie přinese hráči formula_13 maximální výhru, ať již hráč formula_16 volí jakoukoli strategii. Ryzí optimální strategií hráče formula_16 budeme značit formula_18. Je to strategie, která zaručí hráči formula_16 minimální prohru, ať již hráčformula_20 volí jakoukoli strategii. Pro strategie formula_21 a formula_22 platí: formula_23 Lze tedy říci, že jakýkoliv hráč si pohorší, pokud se odkloní od své optimální ryzí strategie. Cena hry formula_24 je hodnota výplatní funkce formula_25. Pokud je cena hry nulová, jedná se o hru spravedlivou, pokud není, jedná se o hru nespravedlivou. První hráč vybírá nejvyšší z nejnižších výher, kterou nazýváme dolní cena hry. Druhý hráč naopak vybírá nejmenší z nejvyšších proher, tento výsledek hry je nazýván horní cena hry. Za předpokladu rovnosti dolní a horní ceny hry je evidentní, že oba hráči nemají lepší volbu strategií. Vyberou-li své strategie jinak, bude jejich výhra menší, resp. prohra větší. Takto vybraná dvojice strategií se nazývá "sedlovým bodem hry".

Sedlový bod.

Hledáme-li optimální řešení antagonistického konfliktu hledáme vlastně stabilní řešení, stabilní v tom smyslu, že ani jednomu hráči se nevyplatí od této strategie „utéct“. Tj. má to být takové řešení, aby pokud pouze první hráč změní strategii a druhý hráč zůstane u své strategie, potom si první hráč pohorší. Stejně tak s druhým hráčem. Ze stanovení dolní ceny hry a horní ceny hry vyplývá, že optimální řešení antagonistického konfliktu (v ryzích strategiích) existuje, pokud platí: formula_26 Pokud je tato rovnost splněna, existuje prvek v matici (hra hraná v maticovém tvaru), který je nejmenší ve svém řádku a největší ve svém sloupci. Tento prvek nazýváme sedlový bod. Obecně hra v maticovém tvaru muže mít žádný, jeden nebo více sedlových bodů. Pokud nemá žádný, neexistuje optimální ryzí strategie, pokud má jeden, určuje optimální strategii, pokud jich má více, určuje alternativní optimální (rovnovážné) strategie. Maticová hra má řešení v oboru čistých strategií právě tehdy, když má sedlový bod. Z uvedené věty plyne, že řešit hru v oboru čistých strategií znamená nalézt sedlový bod hry. Odpovídající výhra, resp. prohra je cenou hry. Pokud se sedlový bod hry nepodaří nalézt, hra nemá v oboru čistých strategií řešení.

Smíšená strategie.

Pokud se nám nepodařilo najít sedlový prvek, znamená to, že dosavadní výklad nebyl dostatečný pro nalezení rovnovážných strategií ve všech možných rozhodovacích situacích, které je možné vyjádřit jako maticovou hru. Lze to vysvětlit na hře kámen-nůžky-papír. Tato hra je hrou dvou hráčů, z nichž každý má k dispozici tři možné strategie. Podle pravidel kámen vyhrává nad nůžkami, nůžky nad papírem a papír nad kamenem. V případě, že oba hráči zvolí stejnou strategii, nastává remíza. V reálné situaci by hráči hru opakovali, od toho však v tomto okamžiku abstrahujeme a považujeme remízu za konečný výsledek hry. Hra kámen, nůžky, papír je hrou s konstantním (nulovým) součtem, která je charakterizována maticí: formula_27 Je jednoduché si ověřit, že v této matici není možné najít sedlový prvek, takže ani není možné najít Nashovo rovnovážné řešení v ryzích strategiích. Přesto danou hru běžně dohrajeme a známe odpovídající rovnovážnou strategii, která spočívá v náhodném výběru z prostoru strategií. Pro oba hráče je rovnovážnou strategií vektor (1/3; 1/3; 1/3) kde čísla představují pravděpodobnosti, že hráč bude volit první, druhou nebo třetí strategii. Tento typ strategií nazýváme smíšenými (pravděpodobnostními) strategiemi. Také pro tyto strategie platí, že hráč, který se od rovnovážné strategie odchýlí (zvolí jiné pravděpodobnosti), nemůže nic získat, ale naopak může ztratit. Pokud maticová hra nemá řešení v ryzích strategiích, použijeme tzv. smíšeného rozšíření maticové hry. Prostory strategií nyní budou představovat vektory pravděpodobnosti, s jakou hráči zvolí jednotlivé strategie. Ryzí strategie jsou tedy zvláštním případem (podmnožinou) smíšených strategií, kdy jedna z pravděpodobností je rovna jedné, a ostatní pravděpodobnosti jsou rovny nule. Pro maticové hry platí důležitá věta. Tzv. základní věta maticových her:

V teorii her je strategie kompletní sada možností, které má hráč k dispozici, aby mohl hru hrát v jakékoli situaci. Strategie tedy plně definuje možnosti hráčova rozhodování. Prostor strategií je seznam všech možných alternativ, které jsou hráči dostupné. Hra v normálním tvaru, je určená třemi množinami. Mimo jiné i množinou všech prostorů strategii: formula_1. Zde formula_2 označuje prostor strategií i-tého hráče. Strategický profil (občas nazvaný strategická kombinace) je prostor strategií pro každého hráče který plně určuje všechny akce ve hře. Profil strategie musí obsahovat pouze jednu strategii pro jednoho hráče.

In game theory, a player's strategy is any of the options which he or she chooses in a setting where the outcome depends "not only" on their own actions "but" on the actions of others. A player's strategy will determine the action which the player will take at any stage of the game.