Ligier ve Formuli 1.

Ligier je známý především pro svou účast v závodech F1 v letech 1976-1996. V roce 1976 vstoupil do seriálu s dvanáctiválcem Matra, se kterým roku 1977 dokázal Jacques Laffite vyhrát velkou cenu Švédska. Toto vítězství je považováno za první čistě francouzské vítězství ve Formuli 1.  Roku 1979 Ligier ukončil spolupráci s Matrou a vyvinul nový vůz s motorem Cosworth, Ligier JS11. S tímto vozem vyhrál Laffite první dva závody šampionátu. Posléze však Williams a Ferrari nasadili nové, aerodynamicky upravené vozy a zbytek sezóny již nebyl pro Ligier tak úspěšný.  JS11 a jeho následovníci učinili z Ligier jednu z nejúspěšnějších stájí počátku osmdesátých let. Ovšem ačkoli byl tým sponzorován významnými společnostmi jako je Talbot, SEITA, nebo Francaise des Jeux, jeho sláva začala upadat už roku 1982. V roce 1985 se sice podařil menší comeback díky turbo motoru od Renaultu, ale do předních pozic se stáj už nikdy nedostala. Když pak Renault v roce 1986 opustil prostředí sportu, Ligier se ocitl bez stálého dodavatele motorů. Postupně se tak u něj vystřídaly krátkodobé spolupráce s výrobci Alfa Romeo, Megatron, Judd, Ford, Lamborghini a Mugen-Honda.  Během posledních let své existence měl Ligier velice malou podporu fanoušků a finanční problémy. Paradoxně byl Ligier v této době úspěšnější než v letech minulých. To se přisuzuje zejména talentu aerodynamika Franka Dernieho, vývojáře slavného Williamse Alana Jonese, který pravidelně porážel Ligier v sedmdesátých letech. Samotný majitel Guy Ligier se ke konci soustředil spíš na svůj osobní profit než na úspěch celého týmu. Byl také známý svými divokými cholerickými výbuchy a aspoň tím tak výrazně přispěl k charakteru dnešní F1. Po další nepovedené sezoně 1992, kdy se Ligieru nedařilo i přesto, že jezdil na stejném motoru jako tehdy dominantní Williams, Guy Ligier prodal stáj Cyrilu de Rouvremu. V dalších čtyřech letech pak dosáhl osmi pódiových umístění, což ostře kontrastuje s neschopností obsadit stupně vítězů v letech 1987-1992.  Monopost JS43 s motorem Mugen-Honda se v roce 1996 ukázal jako solidní vůz, téměř srovnatelný s novými Williamsy. Olivieru Panisovi se s ním dokonce podařilo dosáhnout vítězství ve velké ceně Monaka, ačkoli šlo o závod kde pouze čtyři vozy dokončily plnou vzdálenost.  Po této sezoně byl tým prodán Alainu Prostovi a pro sezonu 1997 se tak přejmenoval na Prost Grand Prix. Ač byla stáj výrazně sponzorována mnoha francouzskými společnostmi, nedokázala se výrazně prosadit a v roce 2002 vyhlásila bankrot.  Tým tradičně používal čísla 25 a 26.

Ligier JS49 (2005).

V roce 2005 se Ligier vrátil na trh s „gentlemanským“ vozem, sportovním prototypem JS49.

Ligier a Onorak Automotive.

V současnosti Ligier ve spoluráci dál vyvíjí závodní speciály:

Současnost.

V České republice je firma Ligier od roku 2014 zastoupená modely vozů od 15 let a kategorií vozů pro profesionální využití, Ligier Professional. Kategorii vozů od 15 let zastupují modely Ligier JS50, JS50L a JSRC.

Současné modely 2016.

Užitkové vozy Ligier Professional jsou v dlouhém a krátkém šasi (L1 a L3) s modely Flex a Be Sun. V naftovém i elektrickém provedení. Opět jsou i pro patnáctileté nebo s řidičským průkazem AM (moped).  Firma Ligier se v současné době zabývá i vývojem dopravních prostředků bez řidiče. Elektromobil s označením EZ10. Na projektu se podílí s firmami Easy Mile a Robotics.

Ligier je francouzský automobilový výrobce, založený bývalým závodníkem a ragbistou Guy Ligierem. Společnost vstoupila na trh vozem Ligier JS2, silničním závodním automobilem s šestiválcem Maserati, který poháněl i Citroën SM. JS2 byl považován za výborně navržené auto s dobrým poměrem hmotnosti a výkonu. Zajímavé je, že poslední verze Citroënu SM byla vyráběna v továrně Ligieru ve francouzském Vichy. Energetická krize v roce 1973 zapříčinila konec výroby JS2 a Ligier změnil své zaměření na mikrovozy, např. Ligier JS6 s mopedovým motorkem. Dnešní Ligier patří společnosti Piaggio.

Ligier is a French automobile and minibus maker created by former racing driver and rugby player Guy Ligier, specialized in the manufacturing of microcars. Ligier is best known for its involvement in the Formula 1 World Championship between 1976 and 1996.


Historie.

Klášter v obci "Floriacum" (později Fleury) patrně založil roku 651 Leodebold, opat kláštera Saint-Aignan v Orléans, protože se mu tam nepodařilo zavést řeholi svatého Benedikta. Nově založený klášter měl dva kostelíky, zasvěcené sv. Petrovi a Panně Marii. Třetí opat kláštera Mommolus měl vidění a požádal mnicha Aigulfa, aby se vydal do Itálie a přinesl z opuštěného kláštera Montecassino ostatky svatého Benedikta. Tamní klášter zničili roku 577 Langobardi a ostatky zůstaly ve zříceninách. Po dlouhém putování a přes odpor papeže Vitaliana se mniši vrátili s ostatky a snad roku 660 je uložili ve zdejším kostele. V této souvislosti se obec Fleury přejmenovala na Saint-Benoît-sur-Loire.  Roku 865 klášter zpustošili Vikingové, počátkem 10. století jej reformoval opat Odo z Cluny a za opatů Abbona (988-1004) a Gauzlina (1004-1030) dosáhl vrcholu své slávy, zejména díky své škole, knihovně a písárně, kde vznikaly slavné rukopisy. Jedním z nich je "Livre de jeux", sbírka středověkých náboženských divadelních her. Roku 1026 klášter zničili Normani a v následujícím roce začal opat Gauzlin s obnovou. Postavil patrovou věž, dnešní nartex na západním konci kostela, který pak sloužil i jako noclehárna pro poutníky. Roku 1067 se začal stavět závěr kostela s kryptou a byl vysvěcen roku 1108, kdy zde byl pohřben král Filip I. Francouzský. Stavba lodi začala kolem 1150 a roku 1218 byl celý kostel vysvěcen.  Za francouzské revoluce byl klášter zrušen a z větší části zbořen, zůstal jen současný kostel sv. Benedikta a Panny Marie a knihy byly odvezeny do městské knihovny v Orléansu. Teprve roku 1865 se mohlo začít s obnovou, ale roku 1905 byli mniši zákonem opět vypuzeni. Až po roce 1944 mohl být klášter obnoven.

Popis.

Klášterní kostel svatého Benedikta patří mezi nejvýznamnější románské stavby ve Francii. Uvnitř je 73 m dlouhý, 17 m široký, výška klenby v lodi je 20 m a v kopuli 24 m.  Nejstarší částí je věžový nartex na západní straně se sloupovou síní v přízemí a poutnickou noclehárnou v patře. Síň je rozdělena na devět polí sloupy s bohatě zdobenými hlavicemi, na jedné z nich je vytesán latinský nápis „Unbertus me fecit“ (Unbertus mě udělal). Prosté trojlodí má románské sloupy s bohatě zdobenými hlavicemi a gotickou křížovou klenbu, která na ně plynule navazuje.  Chór s věncem apsid byl postaven do roku 1108 a je bohatě členěn. Za hlavním oltářem Panny Marie je prostor přepažen chórovou přepážkou (lettner), za níž je druhý, vyvýšený chór s oltářem sv. Benedikta a pod ním částečně podzemní krypta. Ta sleduje půdorys nadzemního chóru s věncem apsid a ostatky světce jsou pohřbeny přesně pod horním oltářem. Kolem chóru jsou čtyři půlkruhové kaple (apsidy), oddělené sloupy, a nad sloupy je slepá arkáda, která spojuje oba prostory. Barevná mramorová dlažba v chóru pochází z doby kolem roku 400 a byla sem přenesena z Říma. Ležící postava je náhrobek krále Filipa I. z roku 1108.

Klášter Saint-Benoît-sur-Loire (často též Fleury-sur-Loire) je benediktinský klášter v Saint-Benoît-sur-Loire v departementu Loiret v centrální Francii. Leží na řece Loiře, asi 160 km jižně od Paříže a asi 50 km východně od Orléans. Patřil mezi nejvýznamnější středověké kláštery a protože uchovává ostatky svatého Benedikta, byl i významným poutním místem, kam snad putoval i svatý Vojtěch.

Fleury Abbey (Floriacum) in Saint-Benoît-sur-Loire, Loiret, France, founded about 640, is one of the most celebrated Benedictine monasteries of Western Europe, which possesses the relics of St. Benedict of Nursia. Its site on the banks of the Loire has always made it easily accessible from Orléans, a center of culture unbroken since Roman times. Today the abbey has over forty monks and is headed by the abbot Etienne Ricaud.


Děj.

Ve 175 dopisech autor vypráví příběh dvou libertinských šlechticů – Vikomta de Valmont a Markýzy de Merteuil – jejichž největší zálibou je zahrávání si s city ostatních lidí. Bezostyšně svádějí a následně vypočítavě odvrhují nevinné oběti. Brzy se však sami dostávají do nebezpečně úzkých smyček svých vlastních her. Nejčastější je korespondence mezi postavami vikomtem de Valmont a markýzou de Merteuil; Cecilií Valangesovou a Sofií Carnayovou (přítelkyně); Cecilií Valangesovou a markýzou de Merteuil; vikomtem de Valmont a paní de Tourvel.  Valmont je ve společnosti známý jako „proutník“, ale markýza de Merteuil ve společnosti předstírá, že je počestná a ctnostná. V korespondenci Valmonta a markýzy si oba navzájem „přátelsky radí“, ale oba se snaží ovládnout toho druhého.  Paní de Volanges chce provdat svou patnáctiletou dceru Cecilii za bohatého hraběte de Gercourt, kterému je šestatřicet let. Markýza de Merteuil se mu chce pomstít, protože hrabě de Gercout ji opustil i když se kvůli němu vzdala vikomta de Valmont, a požádá tedy Valmonta, aby Cecilii svedl. Pro něj to ale není žádná „výzva“, navíc se zrovna snaží získat dva roky vdanou, počestnou, cudnou a bohabojnou dvaadvacetiletou ženu soudce, paní de Tourvel, která v té době pobývá s Valmontem na venkově u jeho tety. Valmont s markýzou de Merteuil uzavírá sázku, pokud se mu podaří svést paní de Tourvel (tedy mít s ní sex), tak s ním markýza stráví noc. Markýza de Merteuil tedy přivádí Cecilii do cesty maltézského rytíře Dancenyho, oba hrají na harfu, což je sblíží, později se do sebe zamilují a stávají se milenci. Markýza získává Ceciliinu důvěru. Danceny ale postupuje na markýzin vkus velmi pomalu, markýza tedy zařídí, aby Cecilie jela na venkov za Valmontem. Cecilie a Valmont se stanou milenci, ale Valmont nadále svádí paní de Tourvel, která se do něj nakonec také zamiluje, za což sama sebe obviňuje a uniká před láskou do Paříže. Valmont ji navštíví, ona se mu přizná, že ho miluje. Valmont se ale netouží s nikým citově vázat, a tak se s ní rozejde. Nicméně před tím stihl splnit svou sázku s markýzou. Paní de Tourvel z žalu onemocní a nakonec zemře. Valmont se dostává do sporu s markýzou, kvůli sázce, jež markýza odmítá splnit. V hádce se Valmont od markýzy dozvídá, že je pouhou loutkou v jejích rukou a že Valmont vždy učinil to, co markýza chtěla. Ze stejných důvodů se rozešel i s paní de Tourvel, kterou Valmont upřímně miloval, kvůli markýziným intrikám se s ní rozešel a dokonce to považoval za své svobodné a správné rozhodnutí. Markýza, aby zničila Valmonta, poví Dancenymu o poměru Valmonta a Cecilie. Danceny vyzve Valmonta na souboj a zabije ho. Když Valmont umírá, vyjasní Dancenymu, že za vše může markýza de Merteuil a jako důkaz předává Dancenymu svůj deník a svou korespondenci s markýzou, aby ji uveřejnil. Což mladý Danceny učiní a markýza de Merteuil ztratí svou „počestnou tvář“ a společnost ji okamžitě zavrhne a opovrhuje jí. Zcela zlomená s vědomím, že Valmont nad ní přece jen zvítězil, i když ho to stálo život, onemocní neštovicemi, ztratí svůj půvab i majetek a odjíždí z Paříže. Cecilie již neobnoví s Dancenym narušený vztah a uteče do kláštera, aby se stala jeptiškou. Danceny odchází na Maltu, kde chce na vše zapomenout.

Filmové adaptace.

Choderlosovo dílo dodnes poutá tisíce čtenářů a dočkalo se i několika filmových a televizních zpracování:

Divadelní adaptace.

Divadelní hru podle románu napsal Christopher Hampton. V Česku se hraje pod názvem "Nebezpečné vztahy". Lindsay Duncan a Alan Rickman si zopakovali jejich role na Broadwayi, kterou též režíroval Howard Davies. Premiéru si odbyli 30. dubna 1987 v Music Box Theatre a odehrávali celkem 149 představeních.

Audio.

Román byl vydán i jako audiokniha s Vilmou Cibulkovou (markýza de Merteuil), Klárou Issovou (Cecílie Volangesová), Kristýnou Frejovou (paní de Tourvel), Jiřím Dvořákem (vikomt de Valmont) a Janem Medunou (rytíř Danceny). Role vypravěče se zhostil Igor Bareš.

Nebezpečné známosti (francouzsky "Les Liaisons dangereuses") je epistolární román francouzského spisovatele Choderlose de Laclose, který vyšel prvně v roce 1782 a svou otevřenou kritikou mravů a vztahů určitých společenských vrstev si získal velkou pozornost. Do češtiny přeložila Dagmar Steinová.

Les Liaisons dangereuses (; English: Dangerous Liaisons) is a French epistolary novel by Pierre Choderlos de Laclos, first published in four volumes by Durand Neveu from March 23, 1782.


Historie.

Vytvoření tohoto území bylo výsledkem rozhodnutí Berlínského kongresu o vzniku Bulharska. Jeho iniciátorem byla obava Osmanské říše z porušování práv muslimských menšin v případě, že by se stalo součástí Bulharska. Vzhledem k tomu, že většina obyvatelstva byli však Bulhaři, velmi záhy se ukázalo, že Východní Rumélie funguje de facto jako druhý bulharský stát (již v prvních volbách získali Bulhaři 31 zástupců z celkem 36 křesel místního sněmu). Ten navíc nebyl pod kontrolou bulharského panovníka, nehrozila tam řada autoritativních výpadů, jaké Bulharsko ze Sofie během 80. let 19. století zažilo, takže se tam mohli uchýlit např. různí pronásledovaní spisovatelé. Prvním guvernérem byl Alexandr Bogoridi.  V roce 1885 svrhli místní Bulhaři správce Gavril-pašu Krestoviče a umožnili příchod bulharské armády. To znamenalo faktický konec Východní Rumélie. V zahraničí však řada zemí ostře protestovala proti rozšiřování bulharského území; zatímco Istanbul se zmohl pouze na formální protesty a následně za menší územní ústupky v Rodopech bulharskou anexi uznal z smlouvou z Tophane, Srbsko vyhlásilo Bulharsku válku a jeho vojska zahájila z jihu tažení na Sofii. Srbové očekávali, že využijí faktu, že Bulhaři mají armádu daleko od své metropole, nacházející se nedaleko od srbských hranic, byli však nakonec poraženi.

Správa.

Stát se dělil na šest okresů, jejich sídelními městy byly Plovdiv, Pazardžik, Chaskovo, Stara Zagora, Sliven a Burgas. Vydával také poštovní známky, které patří ke sběratelským raritám.  Pomaci se odmítli k Východní Rumélii připojit a vytvořili vlastní stát pod tureckou ochranou, zvaný Tamrašská republika, který zanikl roku 1886.

Obyvatelstvo.

Obyvatelstvo tvořili převážně Bulhaři, avšak se tu nacházel také i nemalý počet Turků, Řeků (hlavně při pobřeží) a příslušníků dalších národů. Za krátké období proběhla tři sčítání obyvatelstva – v letech 1878, 1880 a 1884. Zatímco první bylo zaměřeno především na náboženskou příslušnost, další dvě zjišťovala národnost. Modrou barvou jsou v grafu níže znázorněni ostatní, což byli v především Řekové.

Východní Rumélie (bulharsky Източна Румелия, turecky روم الى شرق) bylo autonomní území Osmanské říše v letech 1879–1885 (formálně až do roku 1908). Oblast se nacházela zhruba na jihovýchodě dnešního Bulharska; jejím centrem byl Plovdiv. Měla rozlohu 32 978 km2 a žilo v ní (podle sčítání z roku 1884) 975 tisíc obyvatel.

Eastern Rumelia (, "Iztochna Rumeliya";, "Rumeli-i Şarkî";, "Anatoliki Romylia") was an autonomous territory ("oblast" in Bulgarian, "vilayet" in Turkish) in the Ottoman Empire, created in 1878 by the Treaty of Berlin and "de facto" ended in 1885, when it was united with the Principality of Bulgaria, also under Ottoman suzerainty. It continued to be an Ottoman province "de jure" until 1908, when Bulgaria declared independence.


Melvin Sheppard na olympiádě 1908 v Londýně.

Běh na 1500 m.

13. července se konaly semifinálové běhy na 1500 m. Prezentovalo se celkem 41 závodníků, rozdělených do osmi rozběhů, z nichž vítězové postupovali do finále. Ve 2. rozběhu měl Sheppard šest soupeřů. Vpředu běželi dlouho Britové Butterfield a Lee, ale dvojice Američanů si vedla dobře takticky. Při zvonění do posledního kola Brity předběhli a Sheppard zvítězil v novém olympijském rekordu 4:05,0 min před krajanem Johnem Halsteadem.  Ve finále zvolil Brit Fairbairn-Crowford taktiku jít od začátku do čela, což se mu dařilo do 500 m. Pak odpadl a bitva o vítězství se strhla mezi britskými závodníky Haroldem Wilsonem a Normanem Hallowsem a Sheppardem. Všichni tři byli na začátku cílové rovinky na stejné úrovni, ale Sheppard pak ještě zrychlil a ve vylepšeném olympijském rekordu 4:03,4 min zvítězil před Wilsonem a Hallowsem.

Běh na 800 m.

Semifinálové boje (rozběhy) na 800 m byly na pořadu 20. července. 37 běžců bylo rozděleno do osmi běhů, z nichž pouze vítěz postupoval přímo do finále. Běželo se již na klasickém 400 m dlouhém atletickém oválu. Ve druhém běhu nastoupil Sheppard Kanaďanu Parkesovi a Britu Jamesi Lintottovi, který s ním držel po celý závod krok a zaostal za ním jen o 8 desetin sekundy.  Druhý den se konal finálový běh. Na první místo se po 15 metrech dostal zase Brit Ivo Fairbairn-Crowford, ale ten byl tak vyčerpán, že na konci 1. kola náhle vystoupil mimo dráhu a byl diskvalifikován. Pak se už dostal do čela Sheppard v závěsu před Italem Emiliem Lunghim a Britem T. Justem. Čas prvního kola byl 53 sekund. Nejdřív odpadl Just, který nakonec skončil pátý. Lunghi se snažil, ale na vítězného Shepparda nestačil. Třetí skončil Hanns Braun z Německa. Sheppard vytvořil časem 1:52,8 min nový olympijský rekord.

Olympijská štafeta.

Závod v olympijské štafetě se běžel v Londýně poprvé v historii. Sestával ze čtyř úseků: 200 m, 200 m, 400 m a 800 m, tj. celkem 1600 m. K běhu se přihlásilo celkem sedm zemí. Američané v sestavě William F. Hamilton, Nathaniel Cartmell, John Taylor a Melvin Sheppard nastoupilo ve 3. rozběhu proti Kanadě a týmu Velké Británie a Irska. Američané šli dopředu od prvního úseku, po Hamiltonovi Cartmell jejich náskok ještě zvýšil, Taylor náskok udržel a Brit Just neměl proti Sheppardovi šanci, skončil více než 20 m za ním.  Ve finále USA nastoupily proti Německu a Maďarsku. Po prvním úseku měl Hamilton na Maďara Simona náskok skoro šest metrů. Cartmell zvýšil náskok Američanů ještě víc, stejně pak Taylor. Sheppard začal druhou polovinu štafety asi 15 m před Maďarem Bodorem, jehož předstihl Němec Braun, takže USA zvítězily v čase 3:29,4 min, 2. Německo, 3. Maďarsko.

Mel Sheppard na olympiádě 1912 ve Stockholmu.

Běh na 800 m.

Prezentovalo se 48 závodníků, pro něž pořadatelé připravili devět rozběhů. První dva z každého postupovali do semifinále, z nichž postupovali čtyři nejlepší do finále. V sedmém rozběhu nastoupil Mel Sheppard a skončil pohodlně druhý za Britem Jamesem Soutterem. Z prvního semifinále se pak dostal do finále ze třetího místa za krajanem Jamesem Edwinem Meredithem a Němcem Hannsem Braunem.  Do finále se dostal kromě šesti Američanů jen Kanaďan George Brock a Němec Braun. První čtyři Američané měli čas lepší dosavadního Sheppardova olympijského rekordu. Zvítězil J. E. Meredith před Sheppardem, třetí byl Ira Davenport.

Štafeta 4x400 m.

Premiéry této štafety na olympiádě se účastnilo sedm zemí. Vítězné týmy tří semifinále stanovily složení finálového běhu. V prvním Velká Británie ustavila olympijský rekord 3:19,0 min vítězstvím nad Kanadou. Američané ve složení Mel Sheppard, Edward Lindberg, James Edwin Meredith a Charles Reidpath nemuseli podat proti Němcům vrcholný výkon, třetí semifinále vyhrála Francie před Švédskem a Maďarskem.  Američané ve finále olympijský rekord Britů vylepšili na 3:16,6 min, druhá byla Francie, až třetí Velká Británie.

Melvin Whinfield Sheppard (5. září 1883 Almonesson Lake, New Jersey – 4. ledna 1942 New York) byl americký atlet, trojnásobný olympijský vítěz ze 4. letních olympijských her v Londýně a olympijský vítěz z 5. letních olympijských her ve Stockholmu v bězích na středních tratích.

Melvin Whinfield "Peerless Mel" Sheppard (September 5, 1883 – January 4, 1942) was an American athlete, member of the Irish American Athletic Club and winner of four gold medals and one silver medal at the 1908 Summer Olympics and 1912 Summer Olympics. Along with Henry Taylor of the United Kingdom, he was the most successful athlete at the 1908 Olympics.


Fyzické parametry.

Telefon má vnější fyzické rozměry 113 × 48 × 22 mm a jeho hmotnost bez SIM karty je 133 g. Jedná se o telefon klasické konstrukce.

Displej.

Jedná se o monochromatický grafický displej ve tvaru obdélníku, který má rozlišení 84x48 bodů a rozměry 33x19 mm, jeho parametry jsou tedy stejné jako u předchůdce 3210. Rovněž tedy zobrazí při čtení a psaní SMS 4 řádky, jeho podsvícení je také stejné – tvořené zelenožlutými diodami. Tento prvek je tedy naprosto shodný s předchozím modelem.

Baterie.

Model 3310 je standardně vybaven baterií typu NiMH. Udávaná hodnota pro pohotovostní režim činí 260 h a maximální udávaný hovorový čas je 270 minut.

Funkční výbava.

Paměť na SMS či telefonní čísla stále chyběla, za to ale tento model přinesl do této kategorie vibrační vyzvánění či třeba rychlé vytáčení až osmi čísel. Nová byla také funkce SMS chatu, který se ale příliš neujal, cena jedné zprávy v rámci chatu byla účtována jako standardní SMS. Zatraktivněny byly hry a přibyla funkce upomínek, které umožňovaly připomenout až deseti událostí v zadaný čas. Telefon byl duální – podporoval GSM pásma jak 900, tak 1800 MHz.

Současnost.

V současné době se telefon sice už nevyskytuje v populaci v takové penetraci jako v roce 2000, stále se ale objevuje. Dodnes je zmiňován jako jeden z nejodolnějších telefonů. Z tohoto důvodu se o něm na internetu šíří vtipné obrázky, ve kterých je telefon Nokia 3310 nezničitelný a porovnáván s moderními telefony, které (podle těch vtipů) nevydrží jediný zásah.  Společnost Nokia v roce 2017 na trh uvedla pod vedením společnosti HMD Global novou verzi legendární Nokie 3310. Nový telefon sází na design legendárního mobilu z roku 2000, přičemž nabízí o poznání modernější výbavu.

Nokia 3310 je mobilní telefon firmy Nokia představený v září roku 2000. Jedná se o nástupce modelu 3210, oproti kterému přináší další funkční a technická vylepšení v duchu pokračující evoluce řady 3xxx. Modernější je i vzhled. Na trhu se udržel čtyři roky, až do roku 2004. Tento telefon v české anketě Mobil roku 2000 získal první místo v kategorii low-end.

The Nokia 3310 is a GSM mobile phone announced on 1 September 2000, and released in the fourth quarter of the year, replacing the popular Nokia 3210. It sold very well, being one of the most successful phones with 126 million units sold worldwide, and being one of Nokia's most iconic devices. The phone is still widely acclaimed and has gained a cult status due to its durability.


Geografie.

Dmanisi leží na úpatí Džavachetského hřbetu v náhorní plošině při ústí řeky Pinesauri do řeky Mašavery v nadmořské výšce 1 171 m. V blízkosti se nachází vesnice "Patara Dmanisi".

Historie.

Náhorní plošina Dmanisi byla již před rokem 1991 známá tisícemi zvířecích fosilií, které jako vedoucí fosilie řadíme do epochy před 2,5 až 1,3 miliónu let.  Od roku 1991 je náhorní plošina Dmanisi proslavena paleontologickými nálezy, když na ploše pouhých 150 m2 bylo dosud nalezeno přes 50 kosterních pozůstatků a zkamenělých archeologických artefaktů, jejichž stáří se odhaduje na 1,75 miliónů let. Existuje vůle toto naleziště zařadit na seznam světového dědictví UNESCO.  Historickým názvem oblasti kolem Dmanisi bylo "Baškičeti". Samotné Dmanisi bylo křesťany obydleným městem, které leželo na staré hedvábná stezka mezi Byzantskou říší a obchodními centry v Arménii a Perské říší. Stezka vznikla nejpozději v 5. století a byla chráněna opevněním.  Pod středověkými ruinami byly navíc objeveny pozůstatky osídlení z doby bronzové.

Archeologické nálezy člověka.

V roce 2001 byl nalezen vědci "Gruzínské národní akademie věd" a "Římsko-Germánským ústředním muzeem" v Mohuči, 1,8 miliónu let stará lebka člověka. Jednalo se o dosud nejstarší nález rodu "Homo" mimo africký kontinent. Nález vyvolal dosud neuzavřenou diskuzi o tom, zda se jedná o "Homo erectus", mladšího "Homo habilis" nebo o nový druh "Homo georgicus". Rozdíly nalezených lebek jsou značné přestože pocházejí ze stejného místa a doby.

Muzeum.

V září roku 2009 byly hlavní části naleziště zastřešeny moderní konstrukcí s kombinací dřeva a železa, pod kterou byla zřízena pozorovací stanoviště pro návštěvníky a veřejnost. Též sousední naleziště z doby bronzové a středověku byly veřejnosti zpřístupněny pomocí dřevěných chodníků. Výstavba návštěvního centra je plánována.  V roce 1989 byla zřízena pobočka "Gruzínského národního muzea", jehož úkolem je naleziště zachovat a zpřístupnit veřejnosti. Vystavuje sbírku středověké keramiky, sklenic, kovářských prací a mincí. V Dmanisi nalezené kosterní pozůstatky zvířat a člověka jsou vystaveny ve "Státním muzeu Simona Džanašii" () v Tbilisi.

Dmanisi () je město na jihu Gruzie v kraji Kvemo Kartli, okres Dmanisi. Leží asi 85 km jihozápadně od hlavního města Tbilisi. Největší rozmach nastal ve 12. století, v 16. století dochází k hospodářskému úpadku a odlivu obyvatel. Dmanisi se stalo světoznámým díky 1,8 miliónu let starému nálezu kosterních pozůstatků člověka.

Dmanisi (, ) is a town and archaeological site in the Kvemo Kartli region of Georgia approximately 93 km southwest of the nation’s capital Tbilisi in the river valley of Mashavera. The hominin site is dated to 1.8 million years ago.<ref name="doi10.1073/pnas.1106638108">1.85-1.78 Ma 95% CI. It was the earliest known evidence of hominins outside Africa before stone tools dated to 2.1 million years were discovered in 2018 in Shangchen, China.


Život.

Byl následníkem otce Kristiána Augusta a tak se roku 1747, ve třinácti letech stal knížatem anhaltsko-zerbstským. Avšak na vládnutí byl moc mladý, proto se jeho regentem stala matka, vdova Johana Šarlota. Jeho starší sestra Kateřina již v té době byla na ruském dvoře.  Získal medaili Řádu svatého Ondřeje od Alžběty I. Petrovny. Byl i úspěšným vojevůdcem a roku 1751 se mu podařilo získat post majora. Nakonec se ale o rok později rozhodl armády zanechat a místo toho začal cestovat. Své cesty nakonec skončil v Zerbstu.  V roce 1776 vydal vyhlášku o náboženské toleranci ve všech svých knížectvích. Tato vyhláška dávala možnost vyznávat lidem různá náboženství a například luteráni již nebyli utlačováni katolíky.  Přes neutralitu Anhaltska na začátku sedmileté války jeho matka Johana Alžběta hostila francouzského markýze de Fraigne (1726-1791), který byl obviněn ze špionáže. Pro Fridricha II. Pruského to znamenalo porušení neutrality a 22. února 1758 se rozhodl Anhaltsko obsadit. Jeho obsazení měl naplánovat a provést major von Klesit a přesně tak udělal. Po této rozepři Fridricha Augusta s pruským králem musel Fridrich uprchnout do exilu v Basileji.  Fridrich August byl jedním z panovníků, kteří později vojensky podpořili Británii v Americké válce za nezávislost a to dvěma pluky pěších vojáků. Za tuto podporu získal od Británie nemalou peněžní sumu.  Po sporu s basilejskými politiky se ale musel přesunout do Lucemburku, kde zemřel. Byl posledním ve svém rodu, jím anhaltsko-zerbstští vymřeli a knížectví rozprodáním zaniklo.

Manželství a potomci.

Dne 17. listopadu 1753 se v Srbišti oženil s Karolínou (1732-1759), dceru knížete Maxmiliána Hesensko-Kasselského a vnučkou Karla I. Hesensko-Kasselského. Manželství bylo bezdětné.  Druhé manželství bylo oddáno dne 27. května 1764 v Ballenstedtu, kde si vzal Jindřišku Augustu Sofii (1744-1827), dceru Viktora Fridricha Anhaltsko-Bernburského. Opakovala se ale stejná situace jako u prvního manželství, také bylo bezdětné.  Po jeho smrti v roce 1793 tento rod vymřel a protože bylo dědictví knížectví sporné, bylo roku 1796 rozděleno mezi Anhaltsko-Bernburské, Anhaltsko-Köthenské a Anhaltsko-Desavské.

Fridrich August I. Anhaltsko-Zerbstský (8. srpna 1734, Štětín − 3. března 1793, Lucemburk) byl askánský německý princ a kníže anhaltsko-zerbstský.

Frederick Augustus, Prince of Anhalt-Zerbst (8 August 1734 in Alt Stettin – 3 March 1793 in Luxembourg), was a German prince of the House of Ascania and the last ruler of the Principality of Anhalt-Zerbst.


Životopis.

Mládí.

Pipin byl druhorozeným synem Karla Velikého a jeho druhé ženy, Hildegardy Švábské. Po svém narození byl původně pojmenován Karloman. Jméno Pipin mu bylo uděleno při pomazání na italského krále papežem Hadrianem I. v Římě roku 781, kdy se Karloman-Pipin stal oficiálně spoluvládcem v této části Franské říše. Jméno Pipin měl i jeho starší (a nevlastní) bratr Pipin Hrbatý, který byl označován za nemanželského a i pro svoji vadu byl vyřazen z nástupnictví po otci, definitivně právě roku 781. Ten se v roce 792 připojil ke spiknutí franské aristokracie proti svému otci, po jeho odhalení byl doživotně internován v klášteře.

Vláda a válečné aktivity.

Jako vládce Itálie aktivně bojoval za rozšíření franského impéria. V roce 791 vpochodoval s armádou Langobardů do údolí Drávy a zpustošil Panonii, zatímco jeho otec současně táhl podél Dunaje na území avarského kaganátu. Aby se vypořádal s propuknuvším povstáním Sasů v roce 792, Karel Veliký avarskou kampaň přerušil, nicméně Pipin a friaulský vévoda Erich v tažení pokračovali a napadli centrální sídlo Avarů (letopisci nazvané "hrink") položené někde mezi Dunajem a Tisou, které dvakrát dobyli a vyplenili. Obrovská kořist (Einhard v životopise Karla Velikého Vita Caroli Magni píše: "..."patnáct nákladních vozů, tažených vždy čtyřmi voly a naložených zlatem, stříbrem a cennými oděvy"...") byla poslána na královský dvůr do Cách a rozdělena mezi vysokou franskou šlechtu a církevní preláty, bohatě obdarovány byly kostely a kláštery a dokonce i cizí vládcové, např. mercijský král Offa. Velký dar ve formě liturgického náčiní byl zaslán i papeži Hadriánovi I. Na oslavu Pipinova vítězství nad Avary byla v Pipinově sídelním městě (a centru karolínské literární renesance v Itálii) Veroně po roce 799 neznámým klerikem složena báseň "De Pippine regis Victoria Avarica".  Po neúspěšném franském vpádu předešlého roku vtáhlo v roce 806 velké vojsko složené z Bavorů, Alamanů, Burgundů a Langobardů pod Pipinovým velením do Čech, aby donutilo k poplatnosti české kmeny. Písemné prameny poddání výslovně nezmiňují, jelikož ovšem jsou v nástupnickém řádu Ludvíka Zbožného (tzv. "Ordinatio imperii") z roku 817 a v komentářích análů k velkému dvorskému sjezdu v listopadu 822 ve Frankfurtu české kmeny jmenovány mezi závislými gentilními celky, předpokládá se, že tato tributární závislost byla v roce 806 Pipinem skutečně vynucena. Český kronikář Kosmas ve své Kronice Čechů zmiňuje i výši tributu: 120 volů a 500 hřiven stříbra, tento přípisek je ovšem až z doby o 300 let pozdější.  V letech 791-793 a 800-801 se pokoušel obnovit svrchovanost nad Beneventským vévodstvím, které se stalo spojencem Byzantské říše, ovšem bez úspěchu.  Pipinovy válečné aktivity v roce 810 zahrnují dlouhé a neúspěšné obléhání Benátek, které se v té době nacházely pod byzantským vlivem. Obléhání trvalo šest měsíců a chorobami z místních bažin sužovaná Pipinova armáda byla nakonec nucena se stáhnout. O několik měsíců později Pipin zemřel.

Rodina.

Pipin byl ženatý s Bertou, jejíž původ není spolehlivě doložen, ačkoliv je často (a chybně) označována za dceru toulouského hraběte Viléma z Gellone, Měl s ní pět dcer: Adelaidu, která se provdala za Lamberta I. z Nantes, Atulu, Gundradu, Bertu a Theoderadu; všechny kromě nejstarší se narodily mezi rokem 800 a Pipinovou smrtí a zemřely před smrtí Karla Velikého v roce 814. Pipin měl také nelegitimního syna Bernarda.  Karel Veliký ve svém rozhodnutí o rozdělení říše (tzv. "Divisio regnorum" vydané 6. února 806 v Thionville) přiřkl Pipinovi k jeho Itálii i vše jižně od Dunaje, tj. Bavorsko a část Švábska a tributy ze závislých území při východní hranici říše ale Pipin zemřel ještě před svým otcem. Italská koruna přešla na jeho syna Bernarda a vládu nad celým impériem zdědil Pipinův mladší bratr Ludvík Zbožný.

Pipin zvaný Italský (duben 777 – 8. července 810) byl synem franského krále a pozdějšího římského císaře Karla Velikého a v letech 781 - 810 italským králem.

Pepin or Pippin (or "Pepin Carloman", "Pepinno", April 777 – 8 July 810), born Carloman, was the son of Charlemagne and King of the Lombards (781–810) under the authority of his father.


Kariéra.

V roce 1936 vstoupil do NSDAP, jeho členské číslo bylo 6 369 213. O rok později, v roce 1937 vstoupil do svazků Zbraní SS jako člen s číslem 357 065. Svou kariéru zahájil na místním oddělení gestapa v Linci. Později byl zařazen do akce s krycím názvem Akce T4 v programu "Hartheim Euthanasia Centre" na zámku Hartheim. Nejprve sloužil jako asistent (společně s Franzem Stanglem) Christiana Wirtha, než později tuto pozici po Wirthovi převzal a stal se hlavním vedoucím programu "Hartheim Euthanasia Centre". Dne 1. září 1942 byl odeslán do vyhlazovacího tábora pro Židy v Sobiboru, kde převzal velení. Na velícím místě nahradil svého známého Franze Stangla, který byl odvelen do vyhlazovacího tábora Treblinka. V táboře se ukazoval jen zřídka. I přes to v táboře panoval daleko přísnější režim, než za jeho předchůdce.  Trpěl alkoholismem a v alkoholu utápěl svou odpovědnost za to, čeho byl svědkem. Vždy se oblékal velmi elegantně a vždy nosil rukavice. Neměl přímý kontakt s Židy z transportů, tomu se vyhýbal. Věděl, že se může spolehnout na své loajální podřízené, kteří se ho báli. Vyhlazovací tábor vedl s německou precizností, i když byl rakouské národnosti. Každý transport, který dorazil, byl ještě tentýž den zlikvidován. Za jeho působení tábor spolehlivě fungoval.  Dne 12. února 1943 tábor osobně navštívil Heinrich Himmler a Reichleitnera povýšil. Himmler dal také pokyn k ještě většímu zabezpečení tábora druhým ostnatým drátem a po obvodu tábora nechal udělat minová pole (Sobibor byl jediným táborem za druhé světové války, kde toto opatření bylo), přesto když byl Reichleitner na dovolené, tak dne 14. října 1943 došlo v táboře ke vzpouře. Z celkového počtu 600 vězňů se podařilo utéci téměř polovině vězňů. Ti, kterým se nepodařilo prchnout, byli zastřeleni na přímý rozkaz Heinricha Himmlera. V následujících dnech byl tábor uzavřen, zbourán a o jeho existenci se nemělo vědět. Na místě původního tábora došlo k obnově přírody. Po uzavření Sobiboru, na podzim roku 1943, byl Reichleitner jako většina důstojníků z Operace Reinhard odeslán do Itálie do boje proti místním partyzánům a k vraždění Židů. Dne 3. ledna 1944 byl zabit partyzány.

Franz Karl Reichleitner (24. listopadu 1906 Ried im Traunkreis – 3. ledna 1944, Fiume) byl rakouský Hauptsturmführer a člen Waffen-SS během druhé světové války.

Franz Karl Reichleitner (2 December 1906 – 3 January 1944) was an Austrian member in the SS of Nazi Germany who participated in Operation Reinhard during the Holocaust. Reichleitner served as the second and last commandant of Sobibór extermination camp from 1 September 1942 until the camp's closure on or about 17 October 1943. As the commanding officer of the camp, Franz Reichleitner directly perpetrated the genocide of Jews.


Dějiny katedrály.

Archeologický výzkum dokázal, že nejstarší osídlení na místě dnešního Dómu pochází z pozdní doby kamenné - eneolitu. Patřilo lidu bádenské kultury. Poměrně intenzivní bylo osídlení v období 1. století př. Kr., když se na zdejším území usídlili Keltové a prostor, na kterém dnešní chrám stojí, byl v těsné blízkosti jejich oppida.  Stavba chrámu prošla během své staleté existence složitým stavebním vývojem. Místo, na kterém současný chrám stojí, bylo od nepaměti centrem společenského a církevního dění ve městě. Podle dochovaných zpráv a archeologických nálezů se dá na tomto území předpokládat jádro vznikajícího města na přelomu 12. a 13. století. Existovala zde osada, jejíž obyvatelé zde kromě světských staveb a trhu (první záznam o řízení trhu pochází z roku 1151) postavili v 11. století menší kostel - rotundu - s kruhovým půdorysem, kolem kterého pohřbívali. Rotunda byla v 12. století přestavěna na kapli zasvěcenou svatému Martinovi a její spodní část sloužila jako karner. Potřebám věřících zprvu plně postačovala.  Duchovním předchůdcem dnešní katedrály bylo proboštství s kolegiální kapitulou na hradní akropoli. Jeho zřízení potvrzuje listina z roku 1114, v níž se uvádí, že pro ni (tj. kapitulu) byl postaven kostel zasvěcený Nejsvětějšímu Spasiteli (svatému Salvátorovi). Podle archeologického výzkumu stál tento kostel na místě velkomoravské baziliky, na východní terase hradu. Bratislavské proboštství s kapitulou bylo oficiálně uznávaným tzv. hodnověrným místem ("loca credibila"): mělo právo vlastnit pečeť, kterou se potvrzovala hodnověrnost listin. Z druhé třetiny 13. století pochází pečeť bratislavské kapituly s kruhopisem S: ECLESIE SALVATORIS I POSO ("Sigilium Ecclesiae Salvatore in Posoni", tj. "Pečeť farnosti Nejsvětějšího Spasitele v Prešpurku").

Kostel Nejsvětějšího Spasitele.

Důležitým rokem z hlediska stavební historie dnešní katedrály byl rok 1221, kdy se po předchozím přestěhování proboštství (v roce 1204) z hradu, přestěhoval na základě souhlasu papeže Honoria III. ("In Burgum eiusdem castri") do podhradí i kostel. Důvodem byl neustále se zvyšující počet věřících na bohoslužbách v kostele na hradě a tím ohrožení bezpečnosti hradu.  Vzhledem k postupnému narůstání počtu obyvatel města však již kaple svatého Martina nestačila, a tak vyrostla brzy (koncem 12. nebo na počátku 13. století) po přestěhování na jejím místě stavba kostela v románském slohu, zasvěceného v kontinuitě s hradním kostelem přesvatému Spasiteli (sv. Salvatorovi). Kostel byl postaven z lomového kamene. Dodnes se z něj zachovalo jen malé torzo, ale architektonické zbytky svědčí o jeho vybavení

Gotický chrám.

Vzrůstající prosperita města, které se stalo jedním z nejvýznamnějších center Horních Uher našla odraz i ve výstavbě objektů, reprezentujících město navenek.  K významným činům patřila přestavba starého farního kostela. Stávající Kostel Nejsvětějšího Spasitele se totiž brzy stal příliš malým, a proto město potřebovalo nový, reprezentativnější a větší chrám. Kapitula i městská rada se rozhodli postavit nový proboštský chrám v novém gotickém slohu. Je zřejmé, že všechny

14. – 17. století.

Do konce 14. století byla postavena severní zeď a část jižního obvodového zdi. Součástí severního zdi se stal malý portál (ze strany Kapitulské ulice). Současně vznikl jižní portál s členitě profilovaným ostěním a figurálním reliéfem v tympanonu.  Kolem roku 1400 byly přistavěny k hranolové věži dvě kaple z jižní i severní strany; jižní byla ozdobena erbem Českého království, neboť se stala pohřební kaplí královny Žofie Bavorské, vdovy po Václavu IV. Ta přišla v roce 1419, po manželově smrti, do bratislavského kláštera klarisek, kde žila pod ochranou svého švagra uherského krále Zikmunda Lucemburského. Kaple byla otevřena do boční lodi dómu vysokým obloukem.  V té době napadli Bratislavu husité, což mělo za následek zastavení stavebních prací na novém kostele. Pokračovaly až začátkem třicátých let 15. století. V roce 1432 starý kostelík zbourali, aby na jeho místě mohli postavit klenbu nového trojlodí. Zaklenutí

18. století.

Situace se začala měnit až začátkem 18. století, kdy ve městě po období stagnace došlo k nebývalému stavebnímu rozvoji a hlavní městský chrám dostal mimořádně vlivného a zámožného mecenáše v osobě hlavy uherské církve - arcibiskupa Imricha Esterházyho. Ačkoli arcibiskupovu přízeň pocítilo několik kostelů v Bratislavě, největší pozornost soustředil na farní kostel. Jeho zaujetí pro umění a kulturní rozvoj se projevilo nejen ve zvelebení chrámových prostor v duchu nových uměleckých proudů, ale zejména architektonicko-duchovním dotvořením farního chrámu. Vrchol stavebních úprav představovalo na přelomu dvacátých a třicátých let 18. století přistavění kaple zasvěcené alexandrijskému patriarchovi svatému Janovi Almužníkovi do prostoru mezi severní zeď presbytáře a východní čelo severní lodi, na místě původní gotické sakristie.  Kaple koncipována v duchu vídeňského baroka, dokončena v roce 1732, dostala uměleckou výzdobu hodnou evropské úrovně zásluhou nejpřednějších středoevropských umělců na čele se sochařem Georgem Rafaelem Donnerem. Arcibiskup Esterházy její realizací sledoval dva cíle: kaple měla být důstojným místem uložení ostatků světcových a současně měla být arcibiskupovou pohřební kaplí - pompézním mauzoleem, kde měly být uloženy jeho tělesné ostatky a jeho osoba na trvalou památku zvěčněna v bílém mramoru.  Ostatky svatého Jana Almužníka byly podle tradice darem tureckého sultána Bajazida II. králi Matyáši Korvínovi v roce 1489 a od té doby byly uloženy v královské kapli v Budíně. V roce 1526 po porážce uherských vojsk u Moháče

19. století a regotizace.

13. června 1833 věž opět zasáhl blesk. Jeho následkem vznikl požár, který věž i s korunou na její špici poškodil, zničil krov pod střechou, ale zvonům ani hodinovému stroji neublížil. Havarijní stav odstranili nejprve provizorně zastřešením jehlancovou střechou. Trvalo však třináct let, než ji definitivně opravili. Podle návrhu stavitele Ignáce Feiglera st. se však změnil tvar zastřešení tak, aby podle tehdejšího vkusu harmonizoval s gotickou architekturou chrámu. Vzhledem k citelnému poškození koruny prešpurští měditepci - Carl Mayer (autor koruny) a Johann Gschnatl (autor podušky) - zhotovili v listopadu 1846 zcela novou pozlacenou napodobeninu uherské královské koruny, kterou 25. listopadu 1846 po děkovné bohoslužbě vytáhli na věž kostela.  Korunu z věže sňali ještě dvakrát - to už až ve 20., resp. 21. století. Poprvé tak učinili po téměř šedesáti letech v roce 1905. 25. srpna toho roku ji po předchozím sejmutí (9. srpna 1905) a rekonstrukci (součástí bylo její pozlacení v dílně zlatnické firmy Mořice Weinstabla) na jediný den vystavili veřejnosti u severního vchodu svatyně. 26. srpna ji opět umístili

Prohlídka Dómu.

Katedrála svatého Martina je trojlodní stavba halového typu s centrální lodí, dvěma postranními loděmi a představěným polygonálně uzavřeným presbytářem. Stavba je orientována ve směru západ-východ. Na západní straně je stavba ukončena vestavěnou hranolovitou věží. Z půdorysu stavby vystupují tři přístavby - na severní straně kaple svatého Jana Almužníka a kaple svaté Anny, na jižní straně tzv. jižní předsíň. Halová stavba i svatyně jsou zastřešeny sedlovými střechami pokrytými taškami.

Exteriér.

Dominantním architektonickým prvkem chrámu je západní vestavěná věž. Ukončena je neobarokní helmicí s modelem uherské královské koruny. Na fasádě zvonice je nad lomenými okny umístěna čtveřice hodinových ciferníků (každý o průměru dvě stě padesát centimetrů).  Dóm svatého Martina má tři vchody: jeden z jižní a dva ze severní strany. Hlavní neogotický segmentový portál z let 1893–1895 se nachází na severní straně kostela. Druhým severním vchodem je malý portál vedoucí do svatyně. Tento vstup probourali v roce 1825 v rámci příprav korunovace čtvrté manželky císaře Františka II. Karolíny Augusty. Portál zaujme kovovými dveřmi, které jsou však mnohem mladší - pocházejí až z konce 19. století. Nad dveřmi na vrcholu tympanonu je pod křížem, doplněným stylizovanými liliemi a nápisem "ihs", dvouřádkový latinský text s mementózním poselstvím: CRUX REGAT INTRANTES SIC REGAT EGREDIENTES (Ať kříž usměrňuje stejně vcházející i vycházející).  Západní průčelí chrámu s

Interiér.

Po vstupu přes hlavní portál se návštěvník ocitne v podvěží chrámu. Interiérová výzdoba pochází, kromě malých výjimek, z období regotizační přestavby ve druhé polovině 19. století.

Presbytář.

Neobvykle dlouhý a úzký presbytář vznikl během gotické výstavby v letech 1476–1487. Od trojlodí je výškově oddělen třemi schody z červeného mramoru. V jeho závěru stojí od druhé poloviny 19. století novogotický hlavní oltář, který podle návrhu architekta Josefa Lipperta zhotovili truhlář Ignác Karger a malíř Carl Jobst. Na oltáři ve tvaru středověkého relikviář (jako předloha architektonického ztvárnění hlavního oltáře sloužilo Lippertovi jeho vlastní dílo, tzv. Svatoštěpánský relikviář z roku 1862) nad oltářní menzou stojí tabernákulum a dvě postranní pevná křídla. Do šesti nik křídel umístil architekt šest soch světců. Jsou uspořádány v symetrické a "funkční" hierarchii - na okrajích jsou dva vojáci (vlevo svatý Jiří a vpravo svatý Florián), blíže ke středu dvě světice (vlevo svatá Alžběta a vpravo svatá Kateřina Alexandrijská). Střední niky obsahují sochy dvou biskupů - vlevo svatého Vojtěcha (Adalberta) a vpravo svatého Mikuláše. Plastiky jsou dílem vídeňského sochaře Johanna Hutterera.  Všichni tady sochařsky zpodobnění světci měli vztah k Bratislavě - na svátek svatého Jiří se v Dómu udělovaly plnomocné odpustky; svatého Floriána jako ochránce před požáry uctívala mnohá města (v Dómu mu byl nejpozději od roku 1461 zasvěcen jeden z oltářů); svatá Alžběta se v Bratislavě narodila, svatá Kateřina a svatý Mikuláš byli patrony nejstarších kostelů ve městě, svatý Vojtěch byl patronem ostřihomské arcidiecéze, do které patřila i Bratislava. Sochy jsou zobrazeny v tradiční ikonografické kompozici: svatý Jiří jako středověký rytíř zabíjející kopím draka, svatá Alžběta s růžemi v náručí, svatý Vojtěch kromě tradiční berly, symbolu biskupského úřadu, drží v pravé ruce oštěp, který připomíná světcovu mučednickou smrt v roce 997 u pruského Fischhausenu, na levém předloktí svatého Mikuláše leží kniha s třemi jablky připomínajícími legendu ze světcova života o

Hlavní loď.

Hlavní loď je od bočních lodí vizuálně oddělena osmi podpěrnými sloupy (po čtyřech na obou stranách). Z hlavic pilířů vybíhá žebrová klenba pocházející

Pravá loď.

Dominantou pravé (jižní) lodi je oltář Sedmibolestné Panny Marie (oltář Piety). Dominuje mu ve středu osazená socha Panny Marie, držící v náručí ukřižovaného Krista, jejíž vznik se spojuje s "duchařskou" legendou. Její hlavní představitelkou byla jistá Regina Fischerová, 19letá dívka, pocházející z Hallstattu a bydlící v Prešpurku. Od pondělí 24. června 1641 do neděle 29. června 1642 se jí asi stokrát zjevil duch, který se představil jako někdejší rychtář prešpurského předměstí Hans Klement Zwespenbauer. Požadoval po Regině, aby od jeho vdovy vyžádala dvě stě zlatých, které během svého života získal při loupežné vraždě. Připomněl

Levá loď.

Levá (severní) chrámová loď obsahuje dva boční oltáře. Ve směru od svatyně je prvním neogotický křídlový oltář Kříže, zvaný také oltář Kalvárie, pocházející stejně jako oltář Piety z dílny Ferdinanda Prinotha. V jeho centru je umístěno sousoší s ukřižovaným Kristem po stranách s Pannou Marií a apoštolem Janem. Výjevy na bočních křídlech zachycují scény z Ježíšových posledních chvil: vlevo nahoře "Korunování trnovou korunou", dole "Ježíšovo setkání s matkou cestou na Golgotu", vpravo nahoře "Bičování Krista" a pod ním "Kalich utrpení", který Ježíš přijímá z andělových rukou.  V roce 1917 v atmosféře událostí probíhající první světové války však zmíněné reliéfní výjevy nahradily reliéfy s válečnými scénami a samotný oltář dostal nové pojmenování - Válečný. Na třech z reliéfů byl návštěvníkům chrámu představen jakýsi minipříběh mladého uherského husara. Začínal první scénou, na níž se mladý voják loučí se svou rodinou, pokračoval přímou frontovou scénou a končil na třetím výjevu, kde mladý husar umírá a před smrtí přijímá poslední pomazání a eucharistii od mladého kněze. Celý příběh měl své ideové vyvrcholení na čtvrtém reliéfu, na kterém před Božským srdcem (bylo sjednocujícím prvkem všech výjevů) klečí v modlitbě nejvyšší velitel vojsk,

Podvěží a varhanní empora.

Podvěží katedrály je vnitřními zdmi rozděleno na tři části: jižní část zabírá tzv. kaple královny Žofie, střední část sakristie a severní tzv. kaple kanovníků.  Kaple královny Žofie (zvaná také kaple svatého Josefa podle stejnojmenného oltáře, který zde stával) je pojmenována po české královny Žofii Bavorské, manželce krále Václava IV. Lucemburského, která se po manželově smrti v roce 1419 uchýlila do Prešpurku pod ochranu svého švagra, uherského krále Zikmunda. Zde, v klášteře klarisek, přežila posledních šest let svého života a po smrti byla pod touto kaplí pohřbena. Dedikace kaple dokládají dva erby na vitráží - lucemburský lev a

Zvony.

Původně ve věži Dómu svatého Martina viselo šest zvonů. Největší z nich, "Wederin" ("Die Wederin"), odlitý v roce 1670 ve zvonařské dílně Baltazara Herolda, měl hmotnost 2513 kilogramů, spodní průměr 1557 milimetrů a výšku 1620 mm. Kromě něj zde bylo pět dalších zvonů: "Zwölferin" z roku 1807 (hmotnost 1358 kilogramů), "Viertlerin" z roku 1821 o hmotnosti 832 kg, dva bezejmenné zvony 500 kg a 132 kg), "Josefin" o hmotnosti 232 kg a nejmenší 25kilogramový "Zügenglocklein" ("umíráček"). V roce 1914 po začátku první světové války však byly všechny zvony, kromě největšího Wederina, z věže odstraněny, roztaveny a materiál z nich získaný použit k odlévání děl.

Podzemí katedrály.

Zajímavou součástí interiéru katedrály jsou návštěvníky vyhledávané hrobky v podzemí chrámu. Podzemí se člení na několik krypt, z nichž návštěvníkům jsou přístupné (vstup z kaple svaté Anny) pouze dvě, tzv. kanonická a městská krypta.  Jednou z nejzajímavějších částí je bezpochyby veřejnosti nepřístupná arcibiskupská hrobka nacházející se pod kaplí svatého Jana Almužníka, kde jsou v honosných rakvích uloženy tělesné ostatky čtyř po sobě následujících ostřihomských arcibiskupů - primase Imricha Esterházyho (1725–1745), kardinála Mikuláše Čákiho (1751–1757), primase Františka Barkóczyho (1761–1757) a kardinála Jozefa Baťána (1776–1799). O důležitosti pohřbených osob podávají svědectví kovové rakve vyzdobené rozmanitými symboly: kromě erbů, knížecích a kardinálských klobouků, berel i přesýpacími hodinami jako

Dómský hřbitov.

Jižně od nynějšího Dómu svatého Martina se od samých počátků existence kostela rozprostíralo náměstí zvané Dómské. Směrem na jih se svažovalo a sahalo až k někdejší Vydrické bráně. Na jeho jižním svahu se rozkládal Domský hřbitov. Byl jediným místem k pohřbívání mrtvých uvnitř městských hradeb. Mnozí ze zámožných obyvatel města si přáli po své smrti být pohřbeni, pokud ne přímo v Dómu, tak alespoň na tomto místě, a ne na některém z hřbitovů

Důležité události v dějinách katedrály.

Katedrála svatého Martina patří k nejvýznamnějším památkám na celém Slovensku. Kromě vlastní architektury, vzácných plastik a interiérového gotického a barokního vybavení je chrám zajímavý také v souvislosti s důležitými událostmi národních a uherských dějin.

Katedrála svatého Martina (od dubna 1995 do března 2008 "Konkatedrála svatého Martina") nebo Dóm svatého Martina je původně gotická sakrální stavba v historické zóně Bratislavy. Je nejvýznamnějším a největším kostelem v Bratislavě a jedním z největších na Slovensku. Od března roku 2008 je diecézním chrámem bratislavské arcidiecéze (do tohoto období byl konkatedrálou bratislavsko-trnavské arcidiecéze). Katedrála je jednou z nejvýraznějších bratislavských dominant a po Bratislavském hradě druhým nejvyhledávanějším turistickým objektem hlavního města Slovenska.

The St Martin's Cathedral (, or, ) is a church in Bratislava, Slovakia, and the cathedral of the Roman Catholic Archdiocese of Bratislava.


Poddruhy.

Mezi jednotlivými poddruhy existuje řada přechodných forem, zřejmě kříženců.

Vzhled.

Jde o 0,5–2 metry vysokou dvou až víceletou rostlinu (závisí na podnebí a tuhosti zimy). První rok pouze vytvoří přízemní listy (mohou být až 60 cm velké) a střádá zásoby do vřetenovitého hlavního kořene. Na druhý rok vyžene lodyhu s okoličnatým květenstvím, které je tvořeno zpravidla 10–25 okolíčky (může jich být ale ještě více). Přízemní listy jsou tří až pětičetné, dlouze řapíkaté. Listy na lodyze jsou podstatně menší (u vzrostlé rostliny maximálně 20 cm). Lodyha je dutá, hranatě rýhovaná, chlupatá. Květy jsou oboupohlavné, barva bílá, nazelenalá, narůžovělá nebo nažloutlá. Plody jsou dvounažky. Semena si zachovávají klíčivost přes 7 let.  Kromě bolševníku obecného se v Česku uchytil nebezpečný invazní druh bolševník velkolepý ("Heracleum mantegazzianum"), který se svému příbuznému dost podobá. Není vyloučeno, že se v místech společného výskytu oba druhy kříží; z Velké Británie a Německa byl již výskyt kříženců "Heracleum sphondylium" × "mantegazzianum" hlášen.  Základní rozdíly – bolševník obecný proti bolševníku velkolepému:

Rozšíření.

Bolševník obecný se přirozeně vyskytuje v celém mírném pásu Evropy a západní Sibiře, včetně severních částí Pyrenejského, Apeninského a Balkánského poloostrova, severních částí Turecka a části Kavkazu.

Ekologie.

Bolševník obecný je nitrofilní rostlina libující si na vlhkých hnojených loukách či pastvinách, rumištích, příkopech kolem cest a zanedbaných zahradách. Vyhovuje mu těžší půda s neutrálním pH (nicméně dobře snáší i mírně kyselé či mírně zásadité půdy). V Česku kvete od června do září.

Obsahové látky.

Nejvýznamnější účinnou složkou obsaženou v celé rostlině jsou fototoxické furanokumariny; jejich koncentrace ve šťávě rostliny je však podstatně menší.

Jedovatost.

Bolševník obecný obsahuje stejně jako bolševník velkolepý fototoxické furanokumariny, jejich koncentrace ve šťávě rostliny je však podstatně menší. I přes to není vhodné se příliš potřísňovat jeho šťávou, která může u citlivých jedinců vyvolat podráždění kůže (zrudnutí) až otoky a puchýřnatění pokožky. Celá rostlina je jedovatá, nejjedovatější jsou nezralé plody.

Využití.

V léčitelství.

V léčitelství se tinktura z bolševníku obecného používá jako antiepileptikum a antihysterikum. Droga snižuje krevní tlak, má celkově povzbudivé účinky a v minulosti se považovala i za afrodisiakum. Dnes se ale již prakticky nepoužívá pro nepříjemné vedlejší účinky (silná projímavost a nutnost vyhýbat se přímému slunci po jejich aplikaci). Sbírá se nať a někdy i kořen.

Ve včelařství.

Bolševník obecný je výborná nektarodárná bylina. Druhový bolševníkový med je světle či tmavě žlutý, má pronikavou vůni a škrablavou příchuť. Krystalizuje do matně šedivožluté barvy. Obsahuje vitamín B1 a u citlivých osob může způsobit alergické reakce. Častěji však bývá bolševníkový med součástí smíšených letních medů.  Rousky pylu bolševníku bývají žlutě zbarvené.

V gastronomii.

Dříve patřil ve východní Evropě k hojně využívané zelenině zejména k přípravě boršče. Odtud pocházejí také jeho pojmenování v polštině - "barszcz" a v ruštině "borščevik". Dále se mladé listy používaly jako špenát nebo i do salátů. Kořen a listy se používaly k přípravě zeleninových bujónů.

V zemědělství.

Jako pícnina je oblíben zejména u ovcí a skotu, ale také u králíků. Na druhé straně znehodnocuje seno tím, že stvoly a dužnatá žilnatina listů špatně schnou a při skladování plesniví.

Literatura.

Květena České republiky, díl 5 / B. Slavík (Ed.). – Praha : Academia, 1997. – S. 387–392.

Externí odkazy.

Bolševník obecný ("Heracleum sphondylium") (lidově zvaný bršť) je rostlina z čeledi miříkovitých vyskytující se ve Středomoří a mírném pásu Evropy a Asie. Někdy se udává i Severní Amerika; závisí to na tom, zda autor nahlíží na jediného tamního zástupce rodu bolševník jako na samostatný druh ("Heracleum maximum" Bartram, 1791), nebo zda jej považuje za pouhý poddruh bolševníku obecného ("Heracleum sphondylium" subsp. " montanum" (Schleicher ex Gaudin) Briquet, 1905, resp. "H. sphondylium" var. "lanatum" (Michaux) Dorn, 1988, resp. "H. sphondylium" subsp. "lanatum" (Michaux) A. Löwe & D. Löwe, 1982). Obvyklejší je však pojetí amerického zástupce jakožto samostatného druhu.

Heracleum sphondylium, commonly known as hogweed, common hogweed or cow parsnip, is a herbaceous perennial or biennial plant, in the umbelliferous family Apiaceae that includes fennel, cow parsley, ground elder and giant hogweed. It is native to Europe and Asia. The common name eltrot may also be applied, but is not specific to this species. Umbelliferous plants are so named because of the umbrella-like arrangement of flowers they produce. The North American species "Heracleum maximum" (also called cow parsnip) is sometimes included as a subspecies of "H. sphondylium".


Popis.

Arapaima je velká, štíhlá ryba proudnicovitého tvaru těla. Hřbetní a řitní ploutev jsou postavené vzadu na těle, blízko ocasní ploutve, podobně jako u štik a ostatních ryb, které rychle vyráží za kořistí. Šupiny jsou šedé až zelenožluté, u velkého jedince můžou být dlouhé až 10 cm. Největší ryby mohou být přes 3 metry dlouhé, ale v důsledku nadměrného lovu jsou takto velké arapaimy velmi vzácné. Kvůli svému prehistorickému vzhledu bývá někdy označována jako „živoucí fosílie“.  Arapaima je ryba, která je závislá na vzdušném kyslíku, který doplňkově dýchá, a proto se musí vynořovat u hladiny. Období sucha přežívá zahrabaná v bahně. Jedná se o predátora, který se živí rybami, ale také ptáky a dalšími živočichy, které nejraději loví u hladiny.  Jsou to predátoři, jejich kořistí se stávají hlavně jiné ryby, ale také neopatrní ptáci a další živočichové.

Rozmnožování.

Arapaimy jsou závislé na periodických záplavách, při kterých se velká část tropického deštného lesa ocitá pod vodou. V písčitém dnu vyhloubí hnízdo, do kterého během období sucha nakladou jikry. Potěr se vylíhne do období záplav, od května do srpna. Dospělé ryby chrání jikry i mladé rybky, přihání k nim vodu bohatou na kyslík a poskytují jim úkryt. Samice pohlavně dospívají až v 5 letech věku, kdy jsou 160 cm dlouhé.

Lov.

Arapaimy jsou vítaným úlovkem, jedna ryba poskytne až 70 kg masa. Protože musí vyplouvat k hladině, aby se nadechla, je snadným cílem pro harpuny a šípy. Arapaimy jsou také chytány do sítí. V důsledku nadměrného lovu zmizely velké kusy.  V roce 1976 organizace SUDEPE (Supertendencia do Desenvolvimento da Pesca) zakázala lov arapaim během období sucha, kdy jsou ryby snadno viditelné kvůli nízké hladině vody. Arapaimy se nesmí lovit, dokud nedosáhnou délky aspoň 1,5 metru.

Světový rekord.

Český rybář Jakub Vágner, chytil v roce 2008 arapaimu o délce 2,5 metru a váze 130 kg, čímž vytvořil světový rekord. V roce 2010 vlastní rekord překonal ulovením jedince o délce 307 cm a váze 154 kg. Jedná se o vůbec nejdelší chycenou sladkovodní rybu na světě.

Zájmový chov.

Arapaima velká se někdy chová jako akvarijní ryba. Kvůli její obrovské velikosti ale chov není snadný.

Arapaima velká ("Arapaima gigas"), indiány nazývaná pirarucú nebo paiche, patří mezi největší sladkovodní ryby. Dorůstá délky až přes 3 metry a hmotnosti 200 kg. Žije ve vodách Amazonky, jejích přítoků, jako je Rio Madera a Rio Machado, obývá i stojaté vody, jezera, zaplavené oblasti, především mělké tůně chudé na kyslík. Díky tomu je tato ryba schopna dýchat atmosférický kyslík. V mělkých tůních kde tato ryba žije je velké množství piraní. Jako obranu si tato ryba vyvinula velmi velké,silné a zároveň ostré šupiny (ty největší jsou velké jako lidská dlaň). Zajímavosti je že tyto šupiny někteří amazonští indiáni používají jako pilník na nehty.

Arapaima gigas, also known as pirarucu, is a species of arapaima native to the basin of the Amazon River. Once believed to be the sole species in the genus, it is among the largest freshwater fish. The species is an obligate air-breather and needs to come to the surface regularly to gulp air.


Život.

První výuku kreslení obdržel od svého otce, povoláním řezbáře a poté odešel do Paříže, kde se pracně živil nejprve jako kameník a později jako pomocník v ateliéru sochaře Rolanda. Roku 1810 jej do svého výukového ateliéru přijal slavný malíř David. Již roku 1811 získal reliéfem "Epaminondova smrt" římskou cenu. V Římě jej zaujala především antika, která mu sloužila jako vzor pro raná díla. Pracoval jistý čas i v ateliéru Antonia Canovy. Teprve roku 1816 se vrátil zpět do Paříže, kde rozvinul svoji další činnost. Svou sochou Ludvíka Condé umístěnou v zámeckém parku ve Versailles, dílem nabitým tehdy nezvyklým nábojem pohybu a života, se postavil do protikladu vůči tehdy vládnoucímu klasicistnímu pojetí tvorby a pak zůstal celý život věrný svému realismu, jenž postupem času stále silněji zdůrazňoval fyziognomii pohybu a emocí. Plodnost jeho fantazie a lehkost technického projevu ovlivnily rozsah jeho díla, které nezřídka sklouzlo do rutiny. Roku 1828 navštívil Výmar, roku 1834 Mnichov, Stuttgart, Berlín a Drážďany. Výsledkem první cesty byla busta Johanna Wolfganga von Goetheho, z druhé cesty pocházejí busty Friedricha Wilhelma Josepha von Schellinga, Johanna Heinricha von Danneckera, Ludwiga Tiecka a Christiana Daniela Raucha, všechny v nadživotní velikosti. Goethova busta, kterou umělec roku 1831 zaslal básníkovi jako dar, je dnes vystavena ve výmarské knihovně. V letech 1835 až 1837 pracovat d'Angers na výzdobě národního pohřebiště Pantheonu v Paříži.  S věkem rostl jeho zájem o fyziognomii a on pořádal doslova hon na všechny známé i méně známé osoby a osobnosti, aby je mohl portrétovat, přinejmenším na medailonech. Jejich kompletní sbírka, jež se dnes nachází v Louvru, čítá 550 děl. Politicky byl příznivcem radikální opozice, spolu s Carnotem vydal "Paměti Bertranda Barérese" a byl členem konstituanty v roce 1848. Po státním převratu Napoleona III., byl vypovězen z Francie, ale později obdržel povolení k návratu a dožil v Paříži. V jeho rodném městě bylo založeno muzeum nesoucí jeho jméno, kde jsou všechna jeho díla v odlitcích či skicách. Umělcova socha v životní velikosti je dílem L. Noela.  Busty: Basrelief:

Pierre Jean David, zvaný David d'Angers (12. března 1788 v Angers – 5. ledna 1856 v Paříži) byl francouzský sochař.

Pierre-Jean David (12 March 17884 January 1856) was a French sculptor, medalist and active freemason. He adopted the name David d'Angers, following his entry into the studio of the painter Jacques-Louis David in 1809 as a way of both expressing his patrimony and distinguishing himself from the master painter.


Historie.

Bastila (neboli bašta) byla pevnost vybudovaná v letech 1370-1383 za vlády Karla V., která byla součástí pařížských hradeb. Za kardinála Richelieu byla přeměněna na vězení. Útok na Bastilu a její dobytí dne 14. července 1789 je považováno za symbolický začátek Francouzské revoluce. Dne 14. července 1790 byl na rozvalinách vybudován stan s nápisem „Ici on danse“ (Zde se tančí) a uspořádán ples. Jednalo se o první oslavu revoluce. 16. června 1792 bylo rozhodnuto vybudovat na místě pevnosti náměstí pojmenované "Place de la Liberté" (náměstí Svobody). V roce 1793 byla na náměstí umístěna fontána. Od 9. do 14. června 1794 byla na náměstí instalována gilotina, pod kterou bylo popraveno 75 osob. Občané si však vymohli, že gilotina byla přesunuta na okraj města na "Place du Trône-Renversé" (dnešní Place de la Nation).  Napoleon Bonaparte ve svých plánech na přestavbu Paříže naplánoval v roce 1808 zřídit na náměstí pomník ve tvaru slona jako protiváhu Vítězného oblouku postaveného na západě města. Tento "Éléphant de la Bastille" (Slon z Bastilly) měl být vysoký 24 m a měl být odlit z děl ukořistěných Španělům. Na vrchol slona se mělo vystoupat schodištěm umístěným v jedné jeho tlapě. Architekt Jean-Antoine Alavoine zahájil práce na pomníku v roce 1833, ale podařilo se vybudovat pouze sádrový model podle návrhu sochaře Pierra Charlese Bridana. Pomník byl odstraněn v roce 1846 a zůstala z něj pouze kruhová základna fontány.

Náměstí dnes.

Náměstí Bastilly je častým místem různých jarmarků, koncertů a trhů. Je velmi populární v pátek a sobotu večer, neboť se zde nachází mnoho kaváren, restaurací, kin a nočních klubů. Náměstí je rovněž výchozím bodem, tranzitem nebo cílem mnoha manifestací a demonstrací politických stran či odborových organizací. Od roku 1998 každou neděli odpoledne ve 14:30 za pěkného počasí zde začíná veřejný běh na kolečkových a inline bruslích, který pokračuje ulicemi Paříže a měří asi 20 km.

Ulice vedoucí na náměstí.

Ve směru hodinových ručiček z pohledu anděla na Červencovém sloupu:

Place de la Bastille ("Náměstí Bastilly") je významné náměstí v Paříži, symbolické místo Francouzské revoluce, kde stála pevnost Bastila zničená v letech 1789-1790. Její půdorys je na náměstí vyznačen řadou dlaždic. Uprostřed náměstí stojí Červencový sloup.

The Place de la Bastille is a square in Paris where the Bastille prison stood until the storming of the Bastille and its subsequent physical destruction between 14 July 1789 and 14 July 1790 during the French Revolution. No vestige of the prison remains.


Obětní oltář (Peking).

V čínské mytologii najdeme báje o zrození lidstva, ale čínské nebe bylo prázdné, bez bohů, a bohové neměli vymezeno ani žádné určité místo. Navázat s nimi spojení mohli věřící jen v chrámech postavených k tomuto účelu. Platilo to bez výjimky i pro císaře, který musel vystupovat po schodišti do chrámu Nebes na jihu svého hlavního města Pekingu a prosit nebe o požehnání své vlády a o její úspěchy. Od „Paláce odříkání“ na západě areálu kráčel k vlastnímu okrouhlému chrámu. Nejvýznamnějšími objekty tohoto chrámu jsou klenba Nebes a hlavní síň modliteb za dobrou úrodu.

Síň modliteb.

Je jednatřicet metrů vysoká, stojí na vysokém třístupňovém mramorovém podstavci kruhového půdorysu, má 3 tmavomodré střechy nad sebou a byla postavena ve stejné době jako císařský palác, 1421.

Kruhový oltář.

Je to třípatrová kamenná terasa, každé patro je ohraničeno zábradlím z kamení. Konali se zde obřady obětí Nebesům.

Zeď ozvěn.

Je to budova obklopena kruhovitou zdí, proslulá dobrou akustikou. Když někdo zašeptá na jedné straně zdi, ozvěna to odnese na opačný konec.

Oltář nebes.

V dávných dobách sloužil k obětování. Je postaven jako třípatrový mramorový ochoz prostředek tvoří kulatý kámen, který je základ prstence. Dnes zde probíhají hlavně fotografické orgie. Každý Číňan stojící na středovém kameni se zde chce nechat vyfotografovat.

Síň modliteb za dobrou úrodu.

Tato stavba byla dokončena roku 1420. Tvoří ji posvátné objekty. Je vybudována do věžovitého tvaru, má tři prstence a modré střechy z glazovaných tašek. Modré střechy jsou k vidění i na ostatních budovách. Hlavní síň je bohatě vyzdobena a v jejím čele se nachází modro-zlatý trůn.

Chrám nebes () je komplex taoistických chrámů v obvodě Tung-čcheng v historické části Pekingu. Jeho počátky sahají do začátku 15. století. Čínští císařové se zde modlili za dobrou sklizeň.

The Temple of Heaven () is an imperial complex of religious buildings situated in the southeastern part of central Beijing. The complex was visited by the Emperors of the Ming and Qing dynasties for annual ceremonies of prayer to Heaven for good harvest.


Život.

Původ.

Isabela byla dcerou burgudského vévody Filipa Sličného (1478–1506) a jeho manželky, královny Kastilie a Leónu, Jany I. (1479–1555). Její rodiče měli bouřlivé manželství, ač se z počátku zdálo, že bude šťastné. Filip si nenechal ujít žádné potěšení a jeho žárlivá manželka mu byla neustále v patách, proto se Filip, za podpory svého tchána, aragonského krále Ferdinanda II., snažil prohlásit Janu za šílenou. Po Filipově smrti byla královna „šílená“ žalem uzavřena v klášteře, kde strávila zbytek života, a vládu nad Kastilií a Leonem převzal její otec.  Isabela měla pět sourozenců: Eleonoru (1498–1558), Karla (1500–1558), Ferdinanda (1503–1564), Marii (1505–1558) a Kateřinu (1507–1578).  Dětství prožila na dvoře své tety Markéty, která byla nizozemskou místodržitelkou, spolu s bratrem Karlem a sestrami Eleonorou a Marií. Její druhý bratr Ferdinand a nejmladší sestra Kateřina zůstali ve Španělsku, Ferdinand na dědečkově dvoře, kde se mu dostalo výchovy pro budoucího španělského krále, a Kateřina s matkou v klášteře. Isabelina teta Markéta byla velmi vzdělaná žena a všem dětem poskytla laskavou péči i skvělé vzdělání, jejím učitelem byl "Adriaan Florenszoon Boeyens" (pozdější papež Hadrián VI.) Nemohla je však uchránit politických sňatků, které osnoval její otec, císař Maxmilián I., pro svá vnoučata.

Sňatek.

Hlavní motivací pro uzavření sňatku bylo politické hledisko a rozšiřování vlivu. Proto císař Maxmilián na nic nečekal a začal vyjednávat s mladým dánským a norským králem Kristiánem II., nehledě na to, že se o něm šířily znepokojující zvěsti. Kristián byl považován za největšího zpustlíka své doby. Volba padla na Maxmiliánovu druhou vnučku.  11. července 1514 se tedy Isabela "per procurationem" provdala za dánského a norského krále Kristiána II., jehož při obřadu zastupoval její dědeček císař Maxmilián. O rok později, 12. srpna 1515, se v Kodani sňatek mezi Isabelou a Kristiánem zopakoval za jejich osobní účasti. Vztahy mezi králem a nevěstinou rodinou však zůstaly chladné.

Dánská královna Alžběta.

Isabela byla korunována na dánskou královnu a přijala jméno "Alžběta". Kristián svou ženu nemiloval a otevřeně udržoval poměr s Holanďankou Dyveke Sigbritsdatter, jejíž rodina, které král udělil vysoké státní posty, udělala královně ze života peklo. Vztahy mezi manžely se zlepšily po Dyvekině smrti roku 1517.  Roku 1520 se spolu s manželem stali také královnou a králem švédským.

Smrt v Gentu.

Roku 1523 byl král Kristián II. svržen a na trůn nastoupil jeho strýc Frederik I. Bývalá královna Alžběta odmítla velkorysou nabídku nového krále, aby i s dětmi v Dánském království zůstala, a s manželem opustila zemi. Rodina odešla do Flander a nakonec se usadila v Lier v dnešní Belgii.  Teprve 24letá Isabela ukončila svou životní pouť 19. ledna 1526 v Gentu. Pohřbena v klášteře sv. Petra u Gentu a v roce 1883 byly její ostatky převezeny do Odense a uloženy v Katedrále sv. Knuda.  Po smrti Isabelly předal Kristián své a Isabelliny děti v roce 1526 do péče jejich pratety Markéty Habsburské, nizozemské místodržitelky. Roku 1531 odcestoval zpět do Skandinávie, neboť se chtěl pokusit o znovuzískání dánského trůnu. Jeho snaha nebyla úspěšná, Kristián byl jat a po dlouholetém věznění zemřel; do Flander se již nevrátil. Po smrti Markéty Habsburské v roce 1530 se o další výchovu dětí starala nová místodržitelka habsburského Nizozemí, Isabellina mladší sestra Marie Habsburská.

Isabela Habsburská nebo také Alžběta (18. července 1501 Brusel – 19. ledna 1526 Gent) byla rakouská arcivévodkyně, sňatkem se stala královnou švédskou, norskou a dánskou ("Kalmarská unie").

Isabella of Austria ( 18 July 1501 – 19 January 1526), also known as Elizabeth, was queen of Denmark, Norway and Sweden as the wife of King Christian II. She was the daughter of King Philip I and Queen Joanna of Castile and the sister of Emperor Charles V. She was born at Brussels. She ruled Denmark as regent in 1520.


Život.

Podle děl "Heimskringla" a "Fagsrkinna" byl Halfdan synem ynglingského krále Gudrøda zvaného Lovec a královny Åsy. Když byl král Gudrod zabit, Åsa vzala svého, tehdy ještě ročního syna a uprchla s ním do Agderu, kde oba našli útočiště a kde Halfdan vyrostl. Ve věku 18 nebo 19 let se Halfdan stal králem Agderu. Pomocí válečných tažení a mírových jednání rychle začal své území rozšiřovat. Se svým bratrem Olafem, si rozdělil území Vestfoldu napůl, načež vojenskou akcí přiměl krále Gandalfa z Vingulmarku, aby se vzdal poloviny svého království.  Za jeho další významný úkon se považuje ovládnutí oblasti zvané Raumarike. Pro uplatnění svého nároku na Raumarike Halfdan nejprve porazil v bitvě a následně i zabil jejího předchozího vládce, Sigtryga Eysteinssona. Poté v řadě bojů zvítězil i nad Sigtrygovým bratrem a právoplatným nástupcem Eysteinem. To zajistilo Halfdanovi nárok nejen na Raumarike, ale i na polovinu Hedmarku, jádra Sigtrygova a Eysteinova království.  "Heimskringla" a "Fagsrkinna" uvádějí, že Halfdanovou první ženou byla Ragnhilda, dcera krále Haralda Zlatovouse ze Sognu. Halfdan a Ragnhilda měli syna, který dostal po Ragnhildině otci jméno Harald. Brzy byl poslán do Sognu, kde vyrůstal na dvoře svého děda, jenž ho na sklonku života jmenoval svým nástupcem. Zanedlouho po smrti svého otce zemřela i Ragnhilda. Mladý král Harald těžce onemocněl a na jaře příštího roku zemřel také. Když se Halfdan dozvěděl o smrti svého syna, odcestoval do Sognu, kde si nárokoval titul krále. Nesetkal se s žádným odporem, a proto připojil Sogn ke své říši.  I jeho druhá žena se jmenovala Ragnhilda. Ragnhilda Sigurdsdotter byla dcerou Sigurda Harta, krále Ringerike. Druhý syn se jmenoval opět Harald.

Halfdan Černý (; asi 810 – asi 860) byl král území známého jako Vestfold. Patřil do dynastie Ynglingů a byl otcem historicky prvního norského krále Haralda I. Krásnovlasého.

Halfdan the Black (Old Norse: "Halfdanr Svarti") ( – ) was a ninth-century king of Vestfold. He belonged to the House of Yngling and was the father of Harald Fairhair, the first king of a unified Norway.


Život.

Tardini se narodil v Římě v roce 1888 a 20. září 1912 byl vysvěcen na kněze. V roce 1920 se stal jedním z nižších úředníků římské kurie, 16. prosince 1937 pak sekretářem Kongregace pro mimořádné církevní záležitosti. Během druhé světové války tento post hodně souvisel se zahraniční politikou a diplomacií Vatikánu, a byť byl Tardini někdy spíše vykonavatelem a zprostředkovatelem vůle papeže Pia XII. a státního sekretáře kardinála Maglioneho, měl na její tvorbě významný podíl. Z titulu své funkce vedl celou řadu jednání s velvyslanci a vyslanci cizích států a jeho podrobné deníky a poznámky jsou považovány za velmi cenný zdroj informací o politice a záměrech Vatikánu v tomto období.  V roce 1952 jej Pius XII. jmenoval státním podsekretářem pro mimořádné církevní záležitosti, v této pozici úzce spolupracoval se „státním (pod)sekretářem“ Giovannim Batistou Montinim, pozdějším papežem Pavlem VI. (státní podsekretář Montini fakticky vykonával většinu činností příslušících státnímu sekretáři, ale formálně jím jmenován nikdy nebyl a ani nebyl v této době kardinálem. Některé význačné rozhodování spadající obvykle do gesce státního sekretáře navíc vykonával osobně Pius XII., což byl patrně hlavní důvod, proč po smrti Maglioneho nikoho na jeho místo nejmenoval). Od konce roku 1954, kdy byl Montini jmenován arcibiskupem milánským, Tardini de facto vykonával funkci státního sekretáře sám, ovšem formálně se jím stal až 14. prosince 1958, kdy jej jmenoval Jan XXIII. O den později pak byl jmenován kardinálem a 27. prosince titulárním arcibiskupem laodicejským. V době těchto jmenování však již trpěl vážnými zdravotními problémy, pro chatrné zdraví koneckonců údajně odmítl jmenování kardinálem již v roce 1953 (tehdy ovšem ještě papež Pius XII. dodržoval zvyk, že kardinálů nesmí být více než 70, a Tardini nechtěl v jejich sboru zabírat místo). Jelikož Jan XXIII. omezení počtu kardinálů zrušil a na jeho jmenování trval, Tardinimu nezbylo, než je přijmout. Jeho zdraví se rychle zhoršovalo, mimo jiné se negativně projevilo zvýšené pracovní vypětí spojené s přípravou Druhého vatikánského koncilu. Kardinál Tardini zemřel 30. července 1961.

Domenico kardinál Tardini (29. února 1888, Řím – 30. července 1961, Řím) byl vlivný člen římské kurie a kardinál státní sekretář Vatikánu (1958-1961).

Domenico Tardini (29 February 1888 – 30 July 1961) was a longtime aide to Pope Pius XII in the Secretariat of State. Pope John XXIII named him Cardinal Secretary of State and, in this position the most prominent member of the Roman Curia in Vatican City.


Popis.

Svída krvavá je keř nebo malý strom dorůstající výšky až přes 5 metrů. Větve jsou přímé, vystoupavé i převislé. Letorosty jsou zprvu zelenavé, brzy však tmavočerveně nebo hnědě nabíhají. Listy jsou vstřícně postavené, krátce řapíkaté, na líci živě zelené a roztroušeně chlupaté, na rubu poněkud světlejší, odstále chlupaté dvouramennými a/nebo jednoduchými odstálými chlupy. Na podzim se listy zbarvují nachově červeně. Čepel je eliptická až široce vejčitá, se 3 až 5 páry postranních žilek. Nejvyšší pár žilek odbočuje již asi v polovině čepele, což je charakteristický znak odlišující svídu krvavou od svídy bílé a svídy výběžkaté.  Kvete v květnu až červnu. Květy jsou bělavé a ostře páchnoucí, ve vypouklých až plochých, 3 až 6 cm širokých květenstvích. Plody jsou modročerné až černé peckovice na fialově červených stopkách.  Přirozený areál výskytu svídy krvavé zahrnuje převážnou část Evropy, na východ zasahuje až po Írán a Kavkaz. Z České republiky jsou uváděny 3 poddruhy svídy krvavé, v užším pojetí druhů někdy chápané i jako samostatné druhy: svída krvavá pravá ("Cornus sanguinea ssp. sanguinea"), svída krvavá jižní ("Cornus sanguinea ssp. australis") a svída krvavá uherská ("Cornus sanguinea ssp. hungarica"). Odlišují se především tvarem a uspořádáním chlupů na listech. Nominátní poddruh je rozšířen i v Čechách, zbylé dva jsou vázané především na Moravu.  Obvyklým typem přirozených stanovišť svídy krvavé jsou výslunné křovinaté stráně, lesní lemy, světlé lesy a potoční nivy na slabě kyselých až slabě zásaditých, živinami bohatších půdách.

Využití.

Svída krvavá je pěstována jako okrasná dřevina v celé řadě kultivarů, vyznačujících se především krásným zbarvením zimních holých větévek (např. kultivary 'Midwinter Fire' a 'Winter Beauty'), méně často i pestrými listy ('Variegata' aj.)  Keře jsou vhodné do skupin, jako krycí dřeviny, i jako podrost pod vyšší dřeviny.  Plody byly podle některých zdrojů využívány při průjmech.

Pěstování.

Nároky.

Při pěstování v mírném pásmu (ČR) je svída krvavá zcela odolná. Roste na slunci i v polostínu. Vhodná je jakákoliv propustná půda, vlhká. Je značně odolná proti suchu. Snáší exhalace. Svídu krvavou lze pěstovat i v nádobách, jako bonsaj. Je ale třeba zabránit promrzání obalením nádoby, nebo ji zapustit do země. Zaléváním během zimy dbáme, aby rostlina netrpěla suchem. Řez snese kdykoliv během vegetace, ačkoli silnější řez je obvykle vhodný v zimním období. Dobře obráží. Obvykle netrpí škůdci.

Rozmnožování.

Rozmnožuje se dřevitými řízky, bylinnými řízky nebo výsevem semen.

Svída krvavá ("Cornus sanguinea") je opadavý keř s jednoduchými vstřícnými listy. Vyskytuje se přirozeně i v České republice a je také pěstována v řadě kultivarů jako okrasná dřevina.

Cornus sanguinea, the common dogwood or bloody dogwood, is a species of dogwood native to most of Europe and western Asia, from England and central Scotland east to the Caspian Sea. It is widely grown as an ornamental plant.


Život.

Narodil se v blízkosti města Salisbury, patrně v nemajetné rodině. Kolem roku 1136 začal studovat v Paříži, kde mezi jeho učiteli byl i Thierry z Chartres a Pierre Abélard. Po ukončení studia teologie roku 1147 byl vysvěcen na kněze, strávil nějakou dobu na papežském dvoře v Římě a roku 1159 napsal, že „už desetkrát překročil Alpy“, patrně též ve službách svého přítele, prvního anglického papeže Hadriána IV. (+ 1159).  S doporučením Bernarda z Clairvaux vstoupil do služeb arcibiskupa z Canterbury jako právník a sekretář. Ve funkci pokračoval i za nového arcibiskupa Tomáše Becketa, ale z neznámých důvodů se dostal do konfliktu s králem Jindřichem II. a ještě dřív než Becket odešel do exilu do Francie, kde žil u svého přítele, opata v Remeši. Vrátil se až roku 1170 v čele poselstva, které vyjednalo Becketův návrat. Není pravděpodobné, že by byl očitým svědkem Becketova zavraždění. Od roku 1174 byl pokladníkem biskupa v Exeteru a roku 1176 byl zvolen biskupem ve francouzském Chartres, kde o čtyři roky později zemřel.

Myšlení a dílo.

Jan ze Salisbury byl horlivý čtenář antické literatury, z níž rád čerpal své příklady. Možnosti lidského poznání posuzuje s mírnou skepsí, odsuzuje snahy o naprostou jistotu, jíž v pozemských věcech nelze dosáhnout. Proto je třeba se spokojit s pravděpodobnými soudy a podle nich také jednat. V dobovém sporu o univerzálie (viz realismus a nominalismus) zastával středovou pozici Aristotelovu, že univerzálie jsou pojmy pro obecné skutečnosti. Ve svých raných spisech hájil latinské literární a filosofické vzdělávání (trivium), které může člověka vybavit zásobou vzorů jednání, a nepřál příliš subtilním logickým spekulacím. Ve spise "Metalogicus" kritizuje soudobé učitele, kteří se spokojují s Boethiovými spisy o logice, a vyžaduje, aby se učila podle celého Aristotelova "Organon".

Policraticus.

Ve svém nejznámějším spise "Policraticus" (1159) jedná o úloze panovníka, o jeho povinnostech a o lidském štěstí. Společnost a stát chápe jako organický celek ve třech vrstvách. První tvoří panovník jako hlava, soudci a senát jako oči a ústa a církev jako duše. Ti musí být vzdělaní a řídit se dobrým svědomím. Do druhé patří vojáci a úředníci jako ruce. Těch je ovšem mnoho a nelze předpokládat, že by všichni byli ctnostní; musí se tedy motivovat odměnami a tresty, panovník je ovšem odpovědný za jejich vzdělávání. Do třetí vrstvy patří sedláci, řemeslníci a obchodníci jako nohy společnosti; první dvě vrstvy jsou zde kvůli nim a mají pečovat o jejich pozemské i věčné blaho.  Štěstí člověka je dvojí: pozemské a věčné. Pozemské štěstí je sice omezené, ale přesto cenné samo o sobě a člověk je má sledovat s nasazením svých schopností. Vztah mezi státem a církví je dán tím, že každý má jiné úkoly a poslání. Panovník není nadřízen církvi a církev není nadřízena panovníkovi, ale protože úkolem církve je pečovat o věčný život, je její poslání vyšší a vznešenější.  Ze své bohaté zkušenosti s životem na panovnických dvorech Jan ze Salisbury kritizuje obvyklé nemravy a klade zvláštní důraz na právo, které panovník sice vyhlašuje, je však přitom vázán povinností nerušit přirozený zákon a jednou vyhlášenému právu sám také podléhá. Podle amerického právního historika H. J. Bermana je to první evropská politická teorie.

Ostatní díla.

Napsal knihu o Remešském koncilu (1148-1152), jehož se zúčastnil jako papežský vyslanec, dále životopis Anselma z Canterbury a životopis Tomáše Becketa ("Vita sancti Thomae"), jež měly sloužit pro jejich prohlášení za svaté. Zachovala se také jeho rozsáhlá korespondence.

Jan ze Salisbury (anglicky John of Salisbury, kolem 1115 – 25. října 1180, Chartres, Francie) byl anglický katolický duchovní, diplomat, právník a scholastický filosof. Byl tajemníkem dvou arcibiskupů z Canterbury, Theobalda (1150-1161) a Tomáše Becketa (1161-1170), a poté biskupem v Chartres (1176-1180). Mnozí jej pokládají za zakladatele středověké politické filosofie.

John of Salisbury (late 1110s – 25 October 1180), who described himself as Johannes Parvus ("John the Little"), was an English author, philosopher, educationalist, diplomat and bishop of Chartres, and was born at Salisbury, England.


Pozadí.

Velkým problémem pro spojenecká plavidla v Atlantském i Tichém oceánu byla za 2. světové války aktivita nepřátelských ponorek. Proto americké námořnictvo hledalo vhodný letoun pro námořní hlídkovou službu s možností útoku na zjištěnou ponorku. Námořnictvo věřilo, že nejschůdnější a nejrychlejší cestou bude využití některého z velkých „pozemních“ bombardérů. Americké námořní letectvo si vyhlédlo letoun B-24 Liberator, který měl dostatečný dolet, vytrvalost, nosnost, prostor i přiměřenou obrannou výzbroj. Námořnictvo také čerpalo ze zkušeností Velké Británie, která již tyto letouny k tomuto účelu používala a to s dobrými výsledky.  Americké námořnictvo získalo první Liberatory (téměř totožné s verzí B-24D) v roce 1942 a pod označením PB4Y-1 je rozmístilo na Havajských ostrovech a na Islandu. Námořnictvo nakonec provozovalo celkem 977 letounů PB4Y-1.

Vývoj a popis.

Společnost Ford Motor Company, která vyráběla letouny B-24 pro USAAF, již dříve upravila jeden letoun B-24D s použitím jednoduché svislé ocasní plochy z letounu B-23 Dragon. Tento letoun nesl označení XB-24K. Ovladatelnost letounu se zlepšila natolik, že připravovaná verze B-24N měla mít již jednoduchou svislou ocasní plochu. Výroba však byla 31. května 1945 zrušena a verze B-24N nebyla nikdy postavena. Avšak námořnictvo, které mělo zájem na vylepšeném letounu, požadovalo i nadále jednoduchou ocasní plochu.  Privateer byl z vnějšku podobný letounům Liberator. Měl však delší trup o 2,1 m a vysokou jednoduchou svislou ocasní plochu (stabilizátor) namísto dvojité svislé ocasní plochy letounů B-24 Liberator. Obranná výzbroj byla rovněž zvětšena na 12 kulometů M2 Browning ráže 12,7 mm ve čtyřech věžičkách (dvě na hřbetu, jedna na nose a jedna na ocase letounu) a ve dvou prosklených bočních střelištích, přičemž výzbroj na břiše letounu nebyla instalována. Motory neměly osazeny kompresory, protože námořní hlídkové mise probíhaly obvykle v nízkých letových hladinách.  První tři prototypy XPB4Y-2 poprvé vzlétly v září, říjnu a prosinci 1943. US Navy nakonec získalo celkem 739 letounů Privateer (včetně prototypů), avšak většinu až po ukončení 2. světové války. Několik letek přesto zažilo službu na bojišti v Pacifiku, kde prováděly průzkum, pátrací a záchranné akce, elektronické rušení, zajišťovaly radiové spojení a útočily na hladinové cíle (později i pomocí řízených kluzákových pum „Bat“).

Operační historie.

Letouny Privateer vstoupily do služby u US Navy na konci roku 1944. První byly novými letouny vybaveny letky VPB-118 a VPB-119. Svého prvního nasazení v zámoří se letoun dočkal 6. ledna 1945, když byla letka VPB-118 nasazena na Marianách. 2. března 1945 zahájila letka VPB-119 „ofenzivní vyhledávací“ mise z letecké základny Clark v Luzonu na Filipínách. Letouny létaly nad mořem a podél pobřeží v oblasti s Tonkinským zálivem na jihu, dále podél čínského pobřeží až po Okinawu na severu.  Letoun Privateer byl rovněž požíván od roku 1945 do poloviny 50. let 20. století jako „lovec“ hurikánů nebo tajfunů. Jeden letoun, označený číslem 59415 a patřící k letce VPB-119, havaroval kvůli mechanické závadě, když zkoumal tajfun kategorie č. 1 poblíž ostrova Batan na Filipínách. Letoun se pokusil přistát na ostrově, ale nepodařilo se mu to a havaroval. Byl to jeden ze šesti letounů, který kdy byl ztracen v roli lovce hurikánů.  Privateery byly také používány ve válce v Koreji, kde létaly noční „osvětlovací“ mise, přičemž shazovaly světlice na padácích k odhalování severokorejských a čínských agentů vysazovaných z moře. Dále byly Privateery amerického námořnictva používány ke špionážním letům (SIGINT) podél pobřeží Sovětského svazu a Čínské lidové republiky. 8. dubna 1950 sovětské stíhačky Lavočkin La-11 sestřelily letoun PB4Y-2 Privateer (č. 59645) "Turbulent Turtle" amerického námořnictva (letka VP-26) nad Baltským mořem poblíž města Liepāja v Lotyšsku.  Rodina letounů byla v roce 1951 přeznačena na P4Y-2 Privateer. Všechny letouny PB4Y-2 US Navy byly vyřazeny v roce 1954. Neozbrojené letouny PB4Y-2G sloužily až do roku 1958 u americké pobřežní stráže.  Některé letouny PB4Y-2 však byly v 50. a na začátku 60. let 20. století také používány jako bezpilotní cvičné cíle pod označením PB4Y-2K a později P4Y-2. Tyto letouny byly o roku 1962 v rámci sjednocení značení letounů u amerických ozbrojených sil přeznačeny na QP-4B.  Určitý počet letounů PB4Y byl dodán letectvu Čínské republiky (Tchaj-wan) pro akce nad Čínskou lidovou republikou. Jeden byl sestřelen palbou ze země 12. září 1954 poblíž města Sia-men v ČLR. Devítičlenná posádka zahynula. Další byl sestřelen 15. února 1961 barmskou stíhačkou Hawker Sea Fury poblíž thajsko-barmské hranice. Zahynulo pět členů posádky a další dva padli do zajetí. Tento letoun dopravoval zásoby tchajwanským silám bojujícím v severní Barmě.

Boj s požáry.

Omezený počet letounů PB4Y byl nadále používán v civilní službě jako letadla pro hašení požárů na západě Spojených států. 18. července 2002 jeden takový PB4Y provozovaný společností Hawkins and Powers Aviation ze státu Wyoming havaroval během hašení požáru poblíž národního parku Rocky Mountain. Oba členové posádky zahynuli a americký federální úřad pro letectví následně uzemnil všechna velká hasicí letadla v oblasti. Po tomto incidentu byly zbývající Privateery vyřazeny ze služby.

Varianty.

XPB4Y-2 PB4Y-2 (od roku 1951 P4Y-2) PB4Y-2B (od roku 1951 P4Y-2B) PB4Y-2M (od roku 1951 P4Y-2M) PB4Y-2S (od roku 1951 P4Y-2S) PB4Y-2G (od roku 1951 P4Y-2S) PB4Y-2K (od roku 1951 P4Y-2K a od roku 1962 QP-4B)

Specifikace (PB4Y-2).

"Technické údaje pocházejí z oficiálních stránek US Navy".

Uživatelé.

Kanada Čínská republika  Spojené státy americké

Civilní uživatelé.

Spojené státy americké

Consolidated PB4Y-2 Privateer byl námořní hlídkový bombardér námořnictva Spojených států amerických (US Navy) z období 2. světové války a války v Koreji. Letoun byl odvozen od letounu Consolidated B-24 Liberator. Námořnictvo také provozovalo v podstatě neupravené armádní letouny B-24D Liberator pod označením PB4Y-1 Liberator. Námořnictvo však požadovalo i plně „námořní“ verzi. Proto společnost Consolidated vyvinula v roce 1943 odvozený námořní hlídkový bombardér dlouhého doletu označený PB4Y-2 Privateer. V roce 1951 byly letouny přeznačeny na P4Y-2 Privateer. Další změna nastala v říjnu 1962, kdy byly zbývající letouny US Navy (všechny byly předtím přestavěny do role cvičných cílů jako P4Y-2K) přeznačeny na QP-4B.

The Consolidated PB4Y-2 Privateer is a World War II and Korean War era patrol bomber of the United States Navy derived from the Consolidated B-24 Liberator. The Navy had been using B-24s with only minor modifications as the PB4Y-1 Liberator, and along with maritime patrol Liberators used by RAF Coastal Command this type of patrol plane was proven successful. A fully navalized design was desired, and Consolidated developed a dedicated long-range patrol bomber in 1943, designated PB4Y-2 Privateer. In 1951, the type was redesignated P4Y-2 Privateer. A further designation change occurred in September 1962, when the remaining Navy Privateers (all having previously been converted to drone configuration as P4Y-2K) were redesignated QP-4B.


Popis.

Sněženka podsněžník je 15 - 20 cm vysoká. Podobně jako ostatní druhy sněženek má cibulku, 2 až 3 jednoduché, úzké, přisedlé listy se souběžnou žilnatinou, oboupohlavné květy a pod nimi 2 listeny, které jsou zcela srostlé a tvoří toulec.  Štíhlý stvol nese jeden květ na převislé stopce z 6 okvětních lístků ve dvou přeslenech, 6 tyčinkami a jedním pestíkem. Vnitřní okvětní lístky jsou téměř o polovinu kratší než vnější, většinou vykrojené a na koncích světle zelené.  V České republice si můžeme sněženku podsněžník splést pouze s podobnou bledulí jarní ("Leucojum verum").

Ekologie.

Sněženka se nejhojněji vyskytuje v jihovýchodní a Jižní Evropě a Západní Asii. V průběhu staletí však byla zavlečena i do jiných oblastí světa, např. do Severní Ameriky. Roste zejména v humózní a vlhké půdě pod keři nebo mladými stromky na vlhkých loukách nebo v listnatých i smíšených lesích. Velice často se pěstuje i na zahradách nebo v parcích.  Začíná kvést již na konci února a kvete až do března, díky čemuž je obecně známá jako jeden z prvních symbolů blížícího se jara. Málokdy kvete až do dubna. Množí se cibulkami, které bývají v létě a na podzim několik centimetrů pod zemí, díky čemuž přežívají i teplejší období.

Jedy.

Sněženka podsněžník patří mezi mírně jedovaté rostliny. Její části, zejména pak cibulka, obsahují alkaloidy (zejména lykorin, galanthamin, tazetin), které se u člověka po pozření projevují průjem, zvracením a bolestmi břicha.

Výskyt v Česku.

V minulosti patřila sněženka podsněžník nejrozšířenější jarní rostliny v Česku, v současné době ji řadíme již mezi ohrožené a částečně chráněné druhy, což je následkem především ztráty přirozeného biotopu a trhání v době květu. Na většině území se již vyskytuje pouze ostrůvkovitě, poměrně hojně roste např. na Opavsku a Zlínsku. Významnými lokalitami v ČR jsou např. přírodní památka Sněženky ve Vysokém lese či přírodní památka Sedlnické sněženky.

Externí odkazy.

Sněženka podsněžník ("Galanthus nivalis"), občas uváděna také pod názvy sněženka bílá nebo sněženka předjarní, je široce známá jarní rostlina z čeledi amarylkovité.

Galanthus nivalis, the snowdrop or common snowdrop, is the best-known and most widespread of the 20 species in its genus, "Galanthus". Snowdrops are among the first bulbs to bloom in spring and can form impressive carpets of white in areas where they are native or have been naturalised. They should not be confused with the snowflakes, in the genera "Leucojum" and "Acis".


Život.

Dmytro Bortňanskyj se narodil 28. října v Hluchivě v Černigovské gubernii. Podle polského badatele Miroslava Cidyva byl otec Dmytra Lemkem, původně se jmenoval Štefan Škurat a pocházel z obce Bortně. Když přišel do hlavního města hejtmanství změnil své jméno podle rodné obce na Bortňanskij, které považoval za přijatelnější pro ukrajinské prostředí.  V dětství navštěvoval pěveckou školu v Hluchivu, ale již v sedmi letech byl přijat do dvorního pěveckého sboru v ruském Petrohradě. Vedle církevních sborů vystupoval i v italských operních představeních, kde zpočátku (jak bylo tehdy zvykem) zpíval ženské role.  Na doporučení dvorního hudebního ředitele, kterým byl tehdy Baldassare Galuppi, získal stipendium k dalšímu studiu v Itálii. Usadil se v Benátkách, dále studoval u Galuppiho, který se mezitím z Petrohradu vrátil. Vyjížděl však i do ostatních hudebních center Itálie (Řím, Neapol), zejména však do Bologne, kde byl žákem Padre Martiniho. Během pobytu v Itálii zkomponoval tři opery na mytologická témata: Kreón, Alkeidés a Quintus Fabius a řadu sonát, kantát i církevních skladeb.  Po návratu do Ruska byl Bortňanskij jmenován učitelem a ředitelem Dvorního pěveckého sboru v Petrohradě. V roce 1816 získal imperátorské privilegium na dohled nad vydáváním a provozováním církevní hudby. Hned zpočátku této činnosti vydal ve vlastní redakci díla Galuppiho, Sartiho, Berezovského a také své vlastní sborové koncerty.  Na sklonku života připravoval vydání svého souborného díla. To se mu však dokončit nepodařilo. Zemřel 28. září 1825 za zvuků svého sboru „Вскую прискорбна еси душе моя“, který mu, na jeho přání, přišli zazpívat členové dvorního souboru. Souborné dílo pak vyšlo v deseti svazcích v roce 1882 v redakci Petra Iljiče Čajkovského. Byl pohřben na Smolenském pravoslavném hřbitově. V roce 1953 byly jeho ostatky přeneseny do Panteonu osobností ruské kultury na Tichvinském hřbitově.

Dílo.

Bortňanskij byl mistrem sborové duchovní hudby Komponoval však také opery a komorní a klavírní skladby.

Dmytro Stepanovyč Bortňanskyj (ukrajinsky "Дмитро Степанович Бортнянський", 28. října 1751 Hluchiv, Černigovská gubernie – 10. října 1825 Petrohrad) byl ruský hudební skladatel narozený na Levobřežní Ukrajině.

Dmitry Stepanovich Bortniansky (, Ukrainian: Дмитро Степанович Бортнянський; alternative transcriptions of names are "Dmitri Bortnianskii", and "Bortnyansky"; 28 October 1751, Glukhov, St. Petersburg) was a Russian and Ukrainian composer, harpsichordist and conductor, who served at the court of Catherine the Great. Bortniansky was critical to the musical history of both Ukraine and Russia, with both nations claiming him as their own.


Gingivitida – zánět dásní.

Nejběžnějším onemocněním dásní a přilehlých tkání je gingivitis neboli zánět dásní. Trpí jím až 90 % dospělé populace. Způsobuje jej zejména nedostatečná ústní hygiena. Mezi rizikové skupiny patří hlavně těhotné ženy, špatně kontrolovaní diabetici, osoby užívající orální antikoncepci, kortikoidy či některé speciální léky. Neléčený zánět dásní se časem rozvíjí v závažnější onemocnění – v tzv. parodontitis (lidově parodontóza), které je příčinou úbytku kosti kotvící zuby a následně vede až k jejich ztrátě. Zánět dásní způsobují bakterie, které se hromadí v ústech a vytvářejí tzv. zubní plak – tenkou vrstvu, která přilne na povrch zubů. Není-li zubní plak pravidelně odstraňován, postupně ztvrdne a změní se v zubní kámen. Ten pak dráždí dáseň a poskytuje větší prostor pro růst bakteriální infekce. Je-li onemocnění dásní zachyceno v počáteční fázi, lze jej úplně vyléčit. U neléčeného pacienta však zubní kámen postupně roste a dráždí okolní dáseň, která reaguje ústupem. Počáteční gingivitida tak vyústí v parodontitidu, kde společně s dásní ustupuje i kostěné lůžko zubů, které se působením bakterií postupně rozkládá a následně dochází ke ztrátě zubů.

Příznaky a stanovení diagnózy.

Příznaky zánětu dásní lze rozpoznat velmi jednoduše. Dásně jsou zanícené, rudé a oteklé. Snadno krvácí a mohou být měkké, ale ve většině případů nebolí. Lékař obvykle rozpozná zánět dásní pouhým pohledem do pacientových úst. Závažnost postižení dásní lékař určí měřením jejich krvácivosti. Toto vyšetření stomatolog provádí pomocí zakulacené sondy a je zcela bezbolestné. Stupeň krvácení pak lékař vyhodnocuje u všech zubů, přičemž součet za celou ústní dutinu reprezentuje tzv. PBI index, který objektivně vypovídá o stavu dásní, respektive o kvalitě ústní hygieny. Platí jednoduché pravidlo: špatná ústní hygiena = silné krvácení z dásně, optimální ústní hygiena = žádné krvácení z dásně.

Stupeň závažnosti krvácení dásní.

Stupeň závažnosti krvácení (0–4) je zaznamenáván u každého mezizubního prostoru. Po zápisu se sečte celkový počet bodů a vyhodnotí se závažnost onemocnění dásní. Cílem zubního lékaře nebo dentální hygienistky, kteří provádějí kromě profesionálního čištění zubů – odstraňování zubního kamene, též výuku techniky čištění zubů, je snížit součet bodů alespoň pod 15. Index krvácení z dásně je možné snížit na nulu, tedy na stupeň naprostého uzdravení, a to za předpokladu, že má mezizubní prostor hladké stěny a může být důkladně vyčištěn nití nebo mezizubním kartáčkem.

Léčba zánětu dásní.

Léčba spočívá v důsledné ústní hygieně. Zubní lékař nebo zubní hygienistka provede ordinační čištění zubů, které kromě eliminace zubního plaku odstraní i zubní kámen, čímž se zlepší možnosti dokonalého odstraňování zubního povlaku v domácích podmínkách. Nezbytná je spolupráce pacienta s lékařem, a to zejména v oblasti dokonalého provádění ústní hygieny zahrnující čištění zubů správnou technikou a čištění prostorů mezi zuby mezizubními kartáčky a zubní nití. Doporučovaným zakončením každodenní ústní hygieny je výplach ústní dutiny ústní vodou.

Prevence.

Prevencí vzniku zánětlivého onemocnění dásní je jednoznačně pravidelně a správně prováděná ústní hygiena. Profesionální ústní hygienu v ordinaci zubního lékaře nebo u dentální hygienistky je vhodné podstoupit každých 6 měsíců.

Zánět dásní (odborně gingivitida) je infekce vyvolaná bakteriemi zubního plaku, který se tvoří na zubech a dásních. Tyto bakterie uvolňují agresivní a jedovaté látky. Tělo se bakteriím brání tzv. zánětem. Ten se projevuje zčervenáním, podrážděním, otoky, bolestí. Tělo pumpuje do zanícených dásní obranné krvinky. Dáseň je zvětšená (oteklá), proto křehká. U takto nemocných dásní dochází snadněji k jejich poranění a krvácení. Na vzniku zánětu dásní se může podílet také kouření, stres, cukrovka, vyšší věk, nebo genetické dispozice. Zánět dásní se může stát počátečním stádiem parodontitidy. Preventivně i léčebně je velmi důležitá zubní hygiena, hlavně čištění zubů pomocí kartáčku a mezizubních kartáčků. Po vyčištění zubů – tj. odstranění plaku – lze také použít speciální zubní pasty, ústní vody, masážní roztoky.

Gingivitis is a non-destructive disease that causes inflammation of the gums. The most common form of gingivitis, and the most common form of periodontal disease overall, is in response to bacterial biofilms (also called plaque) that is attached to tooth surfaces, termed "plaque-induced gingivitis". Most forms of gingivitis are plaque-induced. While some cases of gingivitis never progress to periodontitis, periodontitis is always preceded by gingivitis. Gingivitis is reversible with good oral hygiene; however, without treatment, gingivitis can progress to periodontitis, in which the inflammation of the gums results in tissue destruction and bone resorption around the teeth. Periodontitis can ultimately lead to tooth loss.