Příběh.

Děj filmu byl oproti knižní předloze poměrně výrazně pozměněn a zjednodušen a celý příběh je zde převyprávěn pouze rámcově, nejvýraznější rozdíl je na konci filmu, kdy vraha Santera Apačové usmrtí.  Do USA přijíždí mladý německý inženýr-zeměměřič Karl (Charles-Šarlí) a to proto, aby prováděl stavební dozor a aby dohlédl na zeměměřičské práce nutné pro další výstavbu texaské pacifické železnice a následně i na její vlastní výstavbu. Železnice však vede indiánským územím obývaným Apači z kmene Mescalero. Odjíždí proto se zásobovací kolonou přímo do stavebního tábora, kde jsou ubytováni stavební dělníci.  Bandita Santer společně se svými druhy touží po zlatě Apačů, vezme do zajetí jednoho mladého Indiána, kterého mučí rozžhaveným železem. Chce aby mu Indián prozradil, kde se indiánské zlato skrývá, nicméně jeden z kumpánů mladého Indiána ve vzteku zastřelí. Santer poté přemluví náčelníka kmene Kiowů Tanguu, aby zásobovací kolonu, která směřuje do stavebního tábora, se svým indiánským kmenem přepadl. Tu však chrání Sam Hawkens a společně se svými loveckými druhy Dickem Stonem a Willem Parkerem. Přepad se Kiowům nezdaří také proto, že mladý inženýr prokáže neobyčejnou statečnost a odvahu při řešení situace – vyhodí do povětří vůz vezoucí na stavbu střelný prach.  Apačové z kmene Mescalero mají mezi sebou bílého učitele Klekí-petru, který je původem Evropan, shodou okolností také Němec. Apače učí nejen číst a psát, ale vede je i k mírovému soužití s bílými americkými novousedlíky a přistěhovalci. Mladý inženýr zjistí, že původní plány na výstavbu železnice byly bez jeho vědomí pozměněny a že trať má vést jiným směrem, než bylo předem naplánováno, což Apače výrazně poškozuje. Vypraví se proto za stavbyvedoucím Bancroftem do blízkého městečka. Bancrofta najde úplně opilého, navíc bandita Santer Bancroftovi vyhrožuje zabitím. Bandité mladého inženýra napadnou, on se však s nimi bije pěstí a drtí je svými přesně cílenými údery na bradu. Nakonec jej ale bandité přece jen přemohou, nicméně v poslední chvíli ho zahrání Sam Hawkens se svými druhy.  Po návratu do tábora přichází Apačové vyjednávat. Mladý syn vrchního náčelníka Inču-čuny Vinnetou a bílý otec Klekí-petra se dostaví do stavebního tábora a chtějí dojednat mír mezi Apači a bílými muži a projednat návrat stavby železnice k původnímu plánu. Mladý inženýr je Indiánům představen jako Old Shatterhand ("drtící ruka"), což je lovecká přezdívka, kterou mu dal Sam Hawkens po souboji v městečku. Jejich vzájemné vyjednávání však skončí tragédií, mírumilovný Klekí-petra je Santerem zastřelen a Vinnetou je zajat a předán nepřátelskému kmeni Kiowů. Old Shatterhand se v noci tajně vydá sám do tábora Kiowů Vinnetoua zachránit. Připlíží se nepozorován ke stromu, kde je Vinnetou uvázaný a přeřízne, sám nikým nezpozorován, Vinnetouova pouta. Na památku si vezme Vinnetouův náhrdelník zhotovený ze zubů amerického šedého medvěda grizzly.  Další souboj s bandity čeká stavební dělníky vedené Old Shatterhandem v městečku, kde propukne jejich lítý boj s bandity o místní salon. Při něm je velmi těžce zraněn stavbyvedoucí Bancroft. Salon se podaří dělníkům oblehnout, ale ne dobýt. Bandité se před přesilou snaží uprchnout nepozorovaně podzemní štolou, kterou zde narychlo kopou. Stavební dělníci vedení mladým inženýrem se pokusí salon zničit pomocí parní lokomotivy, kterou narazí do budovy salonu. Bandité jejich úmysl zjistí včas a stačí se před lokomotivou ukrýt do své nově vybudované podzemní štoly. Propukne prudký boj mezi bandity a dělníky, nicméně jejich vítězství zhatí nečekaný bojový nájezd velké skupiny Indiánů Mescalero z kmene Apačů, kteří se zde chtějí pomstít za zákeřnou vraždu svého milovaného a uctívaného bílého učitele Klekí-Petry. Propukne vřava a zmatek, mnoho mužů je zabito, malá část banditů v čele se Santerem však uprchne. Old Shatterhand se zde v přímém osobním souboji muže proti muži utká s Vinnetouem. Vinnetou tento jejich vzájemný souboj vyhraje, bodne při něm svého zachránce Old Shatterhanda nožem do krku a velmi těžce jej poraní, jeho zkrvavený kabát pak zůstane v městečku.  Sam Hawkens se svými druhy je také zajat a odvlečen společně se polomrtvým Old Shatterhandem do Apačského puebla nacházejícím se na břehu řeky Rio Pecos. Old Shatterhand se zde poprvé setkává s mladou a krásnou indiánskou dívkou Nšo-či, která je zde jakousi "indiánskou princeznou", neboť jde o Vinnetouovu sestru a dceru nejvyššího náčelníka Apačů Inču-čuny. Nšo-či (v překladu "Krásný den") se o Old Shatterhanda stará, pečuje o něj a po několik týdnů usiluje o jeho brzké uzdravení. Oba mladí lidé k sobě cítí vzájemné sympatie, která postupně přerostou ve vzájemnou lásku. Old Shatterhand se snaží Vinnetoua neustále přesvědčit, že je jeho přítelem, ale ten mu nevěří, jediný kdo Old Shatterhandovi věří je Nšo-či. Ta se nechá přesvědčit, aby se sama vypravila do městečka pro zkrvavený Old Shatterhandův kabát, který ukrývá jasný důkaz o tom, kdo byl Vinnetouův zachránce – jeho náhrdelník s medvědími zuby.  Mezitím nadejde den, kdy má být Old Shatterhand umučen společně se svými druhy u mučednického kůlu. Indiánská rada starších však rozhodne, že místo mučení dojde ke spravedlivému souboji muže proti muži. Old Shatterhand bude s handicapem bojovat přímo s nejvyšším náčelníkem Inču-čunou. Old Shatterhand svým důvtipem a silnou pěstí v tomto boji Inču-čunu přemůže ale nezabije, pouze jej omráčí. Vyhraný boj a živý Inču-čuna způsobí, že Vinnetouův názor na Old Shatterhanda se rychle změní. Jeho údiv a přátelství však dovrší úspěšný brzký návrat Nšo-či, která přiváží z městečka zkrvavený kabát s Vinnetouovým náhrdelníkem, který poskytne důkaz o tom, kdo Vinnetoua zachránil ze spárů nepřátelských Kiowů. Oba mladí muži, se rychle spřátelí a na důkaz svých citů slavnostně uzavřou pokrevní bratrství. Všichni si pak společně užívají přátelství a indiánské pohostinnosti, Vinnetou Old Shatterhanda po několik týdnů učí různým indiánským znalostem a dovednostem.  Nšo-či, která je do Old Shatterhanda zamilovaná a touží se stát jeho ženou, se chce vzdělávat po vzoru bílých žen. Proto se všichni společně vypraví do hor pro apačské zlato, které má posloužit k tomu, aby bylo možno její budoucí vzdělání zaplatit. Old Shatterhand však po zlatu nijak netouží a do jeho naleziště proto odchází pouze náčelník Apačů Inču-čuna společně se svými dvěma dětmi, se synem Vinnetouem a s dcerou Nšo-či. Ve skalách je však napadlou zbylí Santerovi bandité, kteří touží po zlatě. V tuhém boji je zabit jak náčelník Inču-čuna tak i jeho dcera Nšo-či. Old Shatterhand však instinktivně tuší zradu a zaslechne vzdálené výstřely. Spěchá proto společně s ostatními apačskými bojovníky Vinnetouovi na pomoc aby jej jediného zachránil. Vrah Santer se svými druhy je zde ihned poté zabit a tím i potrestán (zde na rozdíl od knižní předlohy). Nejvyšší náčelník Apačů Vinnetou a jeho bílý pokrevní bratr Old Shatterhand zůstali na světě se svým zármutkem sami.

Vinnetou je koprodukční film z roku 1963 režiséra Haralda Reinla pojednávající o přátelství dvou fiktivních postav Old Shatterhanda a jeho pokrevního bratra Vinnetoua, vrchního náčelníka Apačů z kmene Mescalero, který byl natočen podle stejnojmenné literární předlohy Karla Maye.

Apache Gold (, later retitled to "Winnetou – 1. Teil"), also known as Winnetou the Warrior, is a 1963 Western film directed by Harald Reinl. It is based on the story of Winnetou, a fictional Native-American Apache hero from the "Winnetou" series of German novels. It was the highest-grossing film of 1963 in Germany, where it grossed €10 million, and it sold 66 million tickets at the worldwide box office.


Mládí a první světová válka.

Fritz Todt se narodil 4. září 1891 jako syn hodináře Emila Todta (1861–1909) a jeho ženy Elise (1869–1935) v bádenském městě Pforzheim. Maturoval na místním gymnáziu v roce 1910 a nastoupil roční základní vojenskou službu u bádenského 14. pluku polního dělostřelectva ("Feldartillerie-Regiment Großherzog (1. Badisches) Nr. 14") v Karlsruhe. Po dokončení služby v roce 1911 byl přeřazen do zálohy a začal studovat stavebnictví na Technické univerzitě v Mnichově.  Vypuknutí světové války však jeho studium přerušilo a on sám byl v srpnu 1914 povolán ze zálohy již jako "Wachtmeister der Reserve" (ekvivalent pro četaře dělostřelectva v záloze). Zařazen byl ke svému domovskému 14. pluku polního dělostřelectva v Karlsruhe. Rovněž byl zařazen do měsíčního výcvikového kurzu pro důstojníky v záloze, který úspěšně dokončil jako "Leutnant der Reserve" (poručík v záloze) v říjnu téhož roku.  S povýšením následovalo převelení k bádenskému 110. granátnickému pluku ("2. Badisches Grenadier-Regiment „Kaiser Wilhelm I.“ Nr. 110") spadajícímu do sestavy 28. divize pod velením generálporučíka Kurta von Kehlera. Zanedlouho byl jmenován velitelem roty a poté se účastnil bojů ve Flandrech, kolem města Champagne a dalších bitev na Západní frontě.  V lednu roku 1916 byl poručík Todt přeřazen k vzdušným silám ("Luftstreitkräfte"), u nichž podstoupil pilotní výcvik, a po něm sloužil jako letecký pozorovatel u 70. polního leteckého oddílu ("Feldflieger-Abteilung 70"). Ten byl posléze přejmenován na 39. letecký oddíl ("Flieger-Abteilung 39"). V rámci této jednotky sloužil Todt do června roku 1917, kdy byl jmenován velitelem frontového fotografického oddílu v rámci Armádního uskupení C.  Zde zůstal až do konce války, přičemž v srpnu roku 1918 byl raněn při vzdušném souboji. Armádu opustil krátce po skončení války v prosinci roku 1918. Během své válečné služby byl několikrát vysoce vyznamenán, získal např. obě třídy pruského Železného kříže, Rytířský kříž pruského Hohenzollernského řádu s meči, Rytířský kříž II. třídy bádenského Řádu zähringenského lva s meči, bavorský Vojenský řád za zásluhy IV. třídy s meči, Odznak za zranění v černém či pruský Odznak leteckého pozorovatele.

Meziválečné období a druhá světová válka.

Po skončení války pracoval jako silniční inženýr, přičemž v letech 1929 a 1930 pracoval i na výstavbě silnic v tehdejším Československu.  V roce 1922 vstoupil do NSDAP. Roku 1931 získal doktorát a stal se generálním inspektorem výstavby silnic. Z této funkce organizoval výstavbu německých dálnic. V roce 1938 byl pověřen i výstavbou opevnění na západních hranicích Německa. K tomuto účelu zřídil stavební organizaci, kterou osobně vedl a která později nesla jeho jméno ("Organizace Todt"). Dosáhl toho spojením některých státních firem a soukromých společností s Říšskou pracovní službou. Do konce druhé světové války se tato organizace podílela na budování mnoha strategických staveb. S vypuknutím války mu byla k 1. září 1939 udělena hodnost generálmajora Luftwaffe. Roku 1940 se stal ministrem zbrojního průmyslu a roku 1941 generálním inspektorem vodního a energetického hospodářství.  Zahynul při havárii svého osobního letadla Heinkel He 111 při startu z letiště u Hitlerova hlavního stanu "Wolfsschanze" ve Východním Prusku. Vzhledem k předchozímu vzrušenému rozhovoru s Hitlerem, bezchybnému odzkoušení stroje těsně před letem a faktu, že jeho nástupce ve funkci Albert Speer navzdory předchozí domluvě krátce před startem odmítl letět, existují nepodložené názory, že nešlo o nešťastnou náhodu. Podle některých zdrojů byl navíc před pádem letadla pozorován výbuch v přední části stroje, podle jiných však nikoliv.

Řády a vyznamenání.

Během své vojenské a politické kariéry získal generálmajor Fritz Todt následující vyznamenání:

Fritz Todt (4. září 1891 Pforzheim – 8. února 1942 Wolfsschanze) byl nacistický ministr zbrojního průmyslu a rovněž důstojník Luftwaffe s hodností generálmajora.

Fritz Todt (4 September 1891 – 8 February 1942), was a German construction engineer and senior Nazi, who rose from the position of "Inspector General for German Roadways", where he directed the construction of the German Autobahns ("Reichsautobahnen"), to become the Reich Minister for Armaments and Ammunition. From that position he directed the entire German wartime military economy. At the beginning of World War II he initiated what Hitler named "Organisation Todt", a military-engineering company, which supplied industry with forced labor and administered construction of the Nazi concentration camps in the late phase of Nazi Germany. Todt died in a mysterious aircraft crash in 1942.


Historie.

První svatyně byla založena pravděpodobně mezi léty 221 až 227 papežem Kalixtem (217–222) při azylovém domě pro vysloužilé římské vojáky (zvaném "Taberna meritoria"), v té době zřízeném císařem Alexandrem Severem, který zde křesťany toleroval. Podle jiného podání zde existovala soukromá domácí kaple již ve 2. století (viz dále) a legenda spojuje její vznik dokonce s rokem 38 př. n. l. a se zázračně vytrysklým pramenem oleje.  Roku 340 papež Julius I. (337–352) tento titulární Kalixtův chrám dal přestavět ve větším měřítku. Půdorys a struktura zdiva se skutečně hlásí do 40. let 4. století, ke stavbám konstantinovské éry.  Nejstarší písemné prameny, a to "Statuta římských synod", uvádějí, že chrám byl zasvěcen svatým papežům Kalixtovi a Juliovi. Oproti tomu nápis na biskupském stolci udává, že jde o první křesťanský chrám zasvěcený Bohorodičce Panně Marii, ačkoliv toto privilegium podle ostatních pramenů náleží římské bazilice Panny Marie Sněžné. Následovaly stavební úpravy z 5. století a v 8. století pod vedením papeže Řehoře III.  Trojlodní románská bazilika byla na pobořených základech zbudována v letech 1140–43 za papeže Inocence II., který při stavbě hlavní lodi využil 22 žulových sloupů s jónskými či korintskými hlavicemi, přivezených z trosek Caracallových lázní, a dal vykopat hrob svého protivníka, vzdoropapeže Anakleta II., aby jej nahradil svým vlastním.  Stavební úpravy v letech 1698–1702 dovršil architekt Carlo Fontana novou fasádou kostela a kašnou na náměstí před ním. Před dokončením přestavby roku 1823 bazilika vyhořela. V letech 1866–1872 ji architekt Virginio Vespignani razantně přestavěl, mj. přeložil mozaikovou podlahu, dal doplnit všechny chybějící části mozaikové výzdoby a prolomil v západním průčelí tři okna.

Exteriér.

Západní průčelí má arkádový portikus, ochoz na balustrádě, čtyři okna z vitrajemi z 19. století, ve štítu mozaiku a nad ní zbytky smyté fresky s Kristem v mandorle mezi čtyřmi znameními evangelistů.  Mozaiky zachycují především Život Panny Marie ve 2 pásech nad sebou, spodní pás začíná vlevo Zvěstováním, a pokračuje mezi okny přes Narození, Klanění Tří králů po Obětování v chrámě; objednal je kardinál Bertoldo Stefaneschi a vytvořil malíř Pietro Cavallini roku 1291. Cyklus vrcholí nahoře uprostřed největší scénou Korunované Panny Marie nebeské královny, sedící na trůnu s Kristem mezi sedmi postavami světců: po Mariině pravici to jsou svatí Kalixtus, Vavřinec a papež Inocenc II. (který byl roku 1143 objednavatelem části tohoto pásu mozaik), a na protější straně svatí Petr, Kornelius, Julius a Kalepodius. Na spojujících pásech jsou v menším měřítku doprovodné výjevy: na oblouku proroci Jeremiáš a Izajáš, symboly čtyř evangelistů a sedm apokalyptických svícnů. Nahoře uprostřed ruka Boha Otce korunuje svého Syna, a dole uprostřed v kruhové svatozáři stojí mystický Beránek boží, k němuž ze dvou stran přichází dvanáct ovcí, tak jako apoštolové vycházejí z posvátných měst symbolizujících církev. Cyklus vrcholí dodatečně přimalovaným výjevem Nanebevzetí Panny Marie z roku 1617, který vytvořil Domenicchino uprostřed dřevěného kazetového stropu.  Ciboriový baldachýn vztyčený na 4 sloupech z červené žuly (získaných z Caracallových lázní), z větší části jej po požáru rekonstruoval architekt Vespignani po roce 1866.  Pod pódiem byla archeologicky zjištěna nejstarší část zdiva chrámu či domu z 2. století (nepřístupná). Tuto nejvýznamnější kapli celého chrámu založil kardinál Marco Sittico Altemps, který byl titulárním knězem baziliky v letech 1580–1595, a navrhl ji architekt Martino Longhi il Vecchio e Avila v 80. letech 16. století.  Raně barokní osmiboká kaple má plasticky promodelovanou klenbou s lucernou horního osvětlení, kterou v iluzivním nástavci nesou štukovaní andílci, celou ve stylu Francesca Borrominiho navrhl Antonio Gherardi (1680).  Zbudovala ji rodina dvou kardinálů rodu Bussiů v letech 1721–1726, s hrobkami obou kardinálů a epitafy na postranních stěnách. Z nich zvláště zaujme motiv "Vanitas vanitatum" („Marnost nad marnost“) na Bussiho epitafu na východní stěně (ověnčená lebka, pod ní z desky vyhlíží pár očí). Oltářní obraz "Sv. Františka Římská přijímá eucharistii" namaloval Giacomo Zoboli.

Titulus.

"Titulus S. Mariae" zavedl papež Alexandr I. kolem roku 112. Pozdější tradice přisuzuje první titul patrona této baziliky kardinálovi Kalepodiovi. Papež Kalixtus I. změnil titul baziliky roku 221 na "svatých Kalixta a Julia". Inocenc II. při vysvěcení nové baziliky zavedl osobní čestný titul „kardinál kněz chrámu Santa Maria in Trastevere“. Prvním nositelem tohoto titulu byl Jindřich Benedikt Stuart, vévoda z Yorku. Mezi další držitele onoho titulu patří např. olomoucký biskup František z Ditrichštejna či polský primas Stefan Wyszyński.

Bazilika Panny Marie v Trastevere (; ) je hlavní chrám čtvrti Trastevere (za Tiberou, v Zátibeří) v Římě, jeden z nejstarších nepřetržitě činných křesťanských kostelů, poutní chrám se statutem "basilica minor".

The Basilica of Santa Maria in Trastevere (); ) is a titular minor basilica in the Trastevere district of Rome, and one of the oldest churches of Rome. The basic floor plan and wall structure of the church date back to the 340s, and much of the structure to 1140-43. The first sanctuary was built in 221 and 227 by Pope Callixtus I and later completed by Pope Julius I. The church has large areas of important mosaics from the late 13th century by Pietro Cavallini.


Výskyt.

Tento rod se vyjma Austrálie rozšířil do všech světadílů, roste od subtropů až téměř do chladných subpolárních oblastí. V České republice vyrůstá okolo 100 druhů.

Popis.

Jsou to rostliny převážně vytrvalé, kvetou nejčastěji žlutě, mnohem řidčeji červeně, oranžově nebo růžově. Hodně druhů vytváří přízemní listovou růžici, která u některých druhů v době kvetení již usychá. Lodyha bývá porostlá mnoha nebo jen několika listy (i pouze jedním) s řapíky nebo bez, jejich čepele mají okraj různě zubatý nebo celistvý. Důležitým znakem určující druh rostliny je odění, na lodyze, listech, úborech, zákrovu i květech mohou vyrůstat chlupy jednoduché vícebuněčné, stopkaté žlázky nebo hvězdicovité chlupy, které při větší hustotě mohou být plstnaté. Na místě poškození někdy vytéká z lodyh latex.  Výhradně jazykovité květy jsou seskupeny do úborů vyrůstajících na lodyze samostatně nebo vytvářejících květenství. U některých druhů dochází k apomiktickému rozmnožování bez splynutí gamet, tj. z vajíčka se vytvoří plod i bez oplodnění samčími buňkami z pylu. Plody jsou nažky s chmýřím.

Složitost rodu.

Všeobecně se jestřábník popisuje, co se týče jeho taxonomie, jako jeden z nejsložitějších rodů. Jednou z příčin je apomiktické rozmnožování mnoha druhů, které odchylky vzniklé před dávnou dobou na oddělených stanovištích dlouhodobě konzervuje (rostliny se vlastně množí klonováním). Následně vzniká velké množství tzv. apomiktických mikrodruhů.  U rostlin rozmnožujících se opylením dochází zase často k hybridizaci, plodní hybridi se dále kříží mezi sebou i zpětně s původními rodiči, vznikají nepřehledné tzv. hybridní roje.

Hlavní a vedlejší druhy.

Stav, kdy vzniklo velké množství blízce příbuzných druhů, které navíc nejsou od sebe příliš odlišné, dal vzniknout systematické pomůcce, a to stanovením tzv. hlavních a vedlejších druhů. Vedlejší druh je ten, který nese znaky nějakého dalšího, hlavního druhu, přičemž nemusí být nutně hybridního původu. Vzájemné vztahy se pak zapisují:

Taxonomie.

Rod jestřábník je vzhledem ke své rozsáhlosti, složitosti i vzájemným mezidruhovým vztahům uznáván buď jako široký rod (sensu lato) jestřábník "Hieracium" se dvěma podrody: Sg. "Hieracium", tzv pravé jestřábníky, a Sg. "Pilosella", tzv. chlupáčci, nebo (v současné době asi častěji) v užším slova smyslu (sensu stricto) jako dva samostatné rody jestřábník "Hieracium" a dále samostatný rod chlupáček "Pilosella".

Subgen. "Hieracium" – tzv. pravé jestřábníky.

Rozmnožují se pouze semeny, která vznikají výhradně apomikticky, listy mají po obvodě drobně až hrubě zubaté. Chmýr je dvouřadý, nažky 2,5-5 mm dlouhé. Rostliny jsou vždy bez výběžků. Patří sem např.ː

Subgen. "Pilosella" – tzv. chlupáčci.

Rozmnožují se semeny a odnožemi, semena vznikají apomikticky i opylováním, listy jsou po obvodě celistvé, nanejvýš s drobnými, od sebe vzdálenými zuby. Rostliny mají podzemní i nadzemní výběžky. Chmýr je jednořadý, nažky dlouhé nejvýše 2,5 mm. V ČR se vyskytuje na 10 hlavních druhů, např.ː

Odkazy.

Externí odkazy.

Jestřábník ("Hieracium") je rod menších až středních rostlin s převážně žlutými květy. Je jedním z největších rodů krytosemenných rostlin, tvoří jej přibližně 1000 druhů. Rod jestřábník je součásti čeledi hvězdnicovitých, kde je řazen do podčeledi čekankové ("Cichorioideae").

Hieracium, known by the common name hawkweed and classically as hierakion (from ancient Greek ιεράξ, "hierax" 'hawk'), is a genus of the sunflower ("Helianthus") family Asteraceae), and closely related to dandelion ("Taraxacum"), chicory ("Cichorium"), prickly lettuce ("Lactuca") and sow thistle ("Sonchus"), which are part of the tribe Cichorieae. Hawkweeds, with their 10,000+ recorded species and subspecies, do their part to make Asteraceae the second largest family of flowers. Some botanists group all these species or subspecies into approximately 800 accepted species, while others prefer to accept several thousand species. Since most hawkweeds reproduce exclusively asexually by means of seeds that are genetically identical to their mother plant (apomixis or agamospermy), clones or populations that consist of genetically identical plants are formed and some botanists (especially in UK, Scandinavia and Russia) prefer to accept these clones as good species (arguing that it is impossible to know how these clones are interrelated) whereas others (mainly in Central Europe and USA) try to group them into a few hundred more broadly defined species. What is here treated as the single genus "Hieracium" is now treated by most European experts as two different genera, "Hieracium" and "Pilosella", with species such as "Hieracium pilosella", "Hieracium floribundum" and "Hieracium aurantiacum" referred to the latter genus. Many members of the genus "Pilosella" reproduce both by stolons (runners like those of strawberries) and by seeds, whereas true "Hieracium" species reproduce only by seeds. In "Pilosella", many individual plants are capable of forming both normal sexual and asexual (apomictic) seeds, whereas individual plants of "Hieracium" only produce one kind of seeds. Another difference is that all species of "Pilosella" have leaves with smooth (entire) margins whereas most species of "Hieracium" have distinctly dentate to deeply cut or divided leaves.


O programu.

Pidgin slouží jako klient pro několik komunikačních protokolů, které umožňuje uživateli využívat zároveň. Program je možno rozšířit množstvím pluginů. Pidgin podporuje textovou komunikaci ve stylu ICQ, posílání souborů přes některé protokoly, chaty a IRC kanály. Uložené kontakty je možno sledovat, Pidgin je schopen automaticky odeslat zprávu kontaktu při jeho připojení, upozornit uživatele, že se daný kontakt přihlásil, vrátil z nečinnosti, odhlásil se... Jednotlivá okna chatů, kanálů a rozhovorů mezi uživateli je možno sdružovat do jednoho okna se záložkami.  Pidgin automaticky zaznamenává veškerou komunikaci do historie, ve které je možno vyhledávat klíčová slova. Program podporuje Zprávy o nepřítomnosti (informace pro ostatní uživatele, že uživatel není přítomen, nepřeje si být rušen...), různá kódování textové komunikace, ale stává se, že má problém s přijímáním zpráv od klientů, kteří nejsou schopni správně pracovat s kódováním (a nebo informace o kódování neodesílají). Okno kontaktů je možno minimalizovat do tzv. „Oznamovací oblasti“.  Pro běh programu pod operačním systémem Windows je nutno mít nainstalovány knihovny GTK+ 2. Tento program podporuje mnoho jazykových verzí, včetně české.

Vývoj programu.

Aplikace je svobodný software licencovaný pod GNU GPL a proto může kdokoliv přispívat k jeho vývoji. Pidgin je primárně vyvíjen skupinou vývojářů okolo projektu. Hlavním sponzorem je společnost Linspire. V minulosti došlo k rozštěpení projektu (fork) a vznikla varianta Gaim-vv, která podporuje přenos videa a zvuku. Tato odnož ale momentálně stagnuje a opožďuje se za původní verzí. Aktuální verze Gaim-vv nemusí podporovat všechny platformy jako původní Gaim (nyní Pidgin) a tyto dva programy nelze považovat za totožné. Odštěpení původně vzniklo, protože společnost Linspire potřebovala komunikační program zároveň podporující přenosy videa a zvuku.

Pluginy Pidgin.

Pidgin je možno rozšířit množstvím pluginů, které přinášejí další možnosti tohoto programu. Informace o některých naleznete v textu níže.  Guifications  Vyskakující upozornění na aktivitu, podobně jako u MSN Messengeru, jednotlivé akce se dají nastavit, stejně jako oblast zobrazování na obrazovce. Vzhled těchto oken lze měnit pomocí guifications témat. Domácí stránka projektu: http://guifications.sourceforge.net/  Gaim encryption  Plugin umožňující šifrování komunikace mezi dvěma programy Pidgin (oba musejí mít tento plugin správně nainstalován) nezávisle na použitém protokolu. Domácí stránka projektu: http://gaim-encryption.sourceforge.net/  Extended Preferences  Plugin zpřístupňující pokročilá nastavení programu Pidgin. Domácí stránka: http://gaim-extprefs.sf.net/  Gesta myši  Pro mnohé velmi oblíbený způsob ovládání WWW prohlížečů Firefox nebo Opera. Tento plugin umožňuje ovládat program Pidgin obdobným způsobem, plugin je základní součástí programu.  Integrace s Evolution  Plugin, který umožňuje integrovat a synchronizovat kontakty z programu Pidgin s programem Evolution. Obdobně Evolution obsahuje integrační podporu s programem Pidgin. Tento plugin je základní součástí programu.  IRC Helper  Rozšíření pro lepší podporu komunikace na IRC prostřednictvím programu Pidgin. Domácí stránka: http://gaim-irchelper.sf.net  Nautilus Integration  Rozšíření, které integruje Pidgin do kontextové nabídky souborového manažeru Nautilus. Tento plugin umožňuje vybraný soubor přímo odesílat prostřednictvím programu Pidgin některému z uložených kontaktů.  Vzdálené ovládání  Díky tomuto pluginu je umožněno programům třetích stran ovládat program Pidgin. Tento plugin je základní součástí programu.

Pidgin (dříve známý jako Gaim, původně jako GTK+ AOL Instant Messenger) je multiprotokolový multiplatformní klient pro instant messaging. Tento program podporuje celou řadu komunikačních protokolů: AIM, Bonjour, Gadu-Gadu, Google Talk, GroupWise, ICQ, IRC, MSN, MXit, SILC, SIMPLE, Sametime, XMPP (Jabber), Yahoo! a Zephyr. Tato aplikace je svobodný software vytvářený pod licencí GNU GPL. Program je napsán pod knihovnou GTK+ 2 a k dispozici jsou verze pro Linux, Windows, macOS, BSD, Qtopia (například Sharp Zaurus) a další.

Pidgin (formerly named Gaim) is a free and open-source multi-platform instant messaging client, based on a library named libpurple that has support for many instant messaging protocols, allowing the user to simultaneously log into various services from a single application, with a single interface for both the popular and obsolete protocols (from AOL to Discord), thus avoiding the hassle of having to deal with a new bloated, unaudited, closed-source, and different piece of software for each device and protocol.


Osobní život.

Po maturitě na SPŠ dopravní v Praze v roce 1988 krátce pracoval jako elektromechanik – kandidát strojvedoucího v Lokomotivním depu Praha-Vršovice. Po vykonání základní vojenské služby v Olomouci v letech 1988 až 1990 se zapojil do politiky. V letech 1993 až 1999 vystudoval Právnickou fakultu Univerzity Karlovy v Praze; na FP Západočeské univerzity v Plzni získal titul JUDr. Kritici ho obviňovali, že nevystudoval zcela regulérně.  Poprvé se ženil těsně po vojně, na začátku devadesátých let. Podle jeho vyjádření, citovaného "Frekvencí 1", to byl sňatek z mladické nerozvážnosti a po půl roce bylo manželství rozvedeno. Deník "Blesk" se dopátral identity jeho první manželky, avšak zveřejnění její fotografie bylo hodnoceno jako neetický zásah do soukromí.  V únoru 1996 se Gross oženil podruhé a za svědka mu šel tehdejší stranický předseda a volební lídr Miloš Zeman. Za manželku si vzal tehdejší provozní z parlamentní restaurace, původní profesí učitelku v mateřské škole Šárku Bobysudovou a měl s ní postupně dvě dcery, Denisu (* 1997) a Natálii (* 2002).  V průběhu roku 2014 byla v deníku "Blesk" zveřejněna informace o Grossově vážném onemocnění, které ho postupně paralyzovalo. Nejčastěji se hovořilo o amyotrofické laterální skleróze (ALS). Upnul se k duchovnímu životu a veřejně se omluvil všem lidem, kteří mu věřili, ale které nakonec zklamal. Na následky nemoci 16. dubna 2015 zemřel. Rozloučení se uskutečnilo 22. dubna v bazilice svatého Petra a Pavla v Praze na Vyšehradě za účasti premiéra a někdejšího ministra financí v Grossově vládě Bohuslava Sobotky i dalších vysoce postavených spolustraníků a kolegů. Smuteční obřad pak proběhl v rodinném kruhu.

Politická kariéra.

V roce 1989 vstoupil do obnovené sociální demokracie (oblastní sdružení Praha 10). Díky své komunikační zručnosti i schopnosti tvořit politické aliance rychle stoupal ve stranické struktuře. Už v roce 1990 byl zvolen předsedou Mladých sociálních demokratů, jímž byl do roku 1994. Při volbě předsedy strany na královéhradeckém sjezdu v roce 1993, kdy došlo k zásadnímu střetu různých proudů uvnitř strany, podpořili Mladí sociální demokraté s Grossem v čele Miloše Zemana, který překonal Pavla Nováka z centristického křídla i Jiřího Paroubka z tzv. rakovnického křídla.

Poslanec a člen vedení strany.

Roku 1992 Gross kandidoval a byl zvolen do České národní rady, z níž se po rozdělení Československa stala Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky. Od 17. ledna 1995 byl předsedou poslaneckého klubu ČSSD, jímž zůstal i po dalších dvojích volbách (tj. v období do 6. června 1996 a od 12. června 1996 do dubna 2000). Uvnitř ČSSD působil od 20. ledna 1996 jako odborný mluvčí pro resort bezpečnosti, současně byl členem předsednictva Ústředního výkonného výboru ČSSD.  Např. v prosinci 1997 byl spolu s Milošem Zemanem zástupcem skupiny navrhovatelů ústavního zákona 69/1998 Sb., který jednorázově zkrátil volební období Poslanecké sněmovny, aby mohlo být po pádu Klausovy vlády ukončeno působení překlenovací Tošovského vlády a došlo na předčasné parlamentní volby. Po červnových volbách 1998 a nástupu Miloše Zemana do premiérské funkce se Gross stal i místopředsedou Poslanecké sněmovny (od 17. července 1998 do 5. dubna 2000).  Když pak v období tzv. opoziční smlouvy ještě v roce 1998 došlo na reformu volebního systému, Gross byl spolu s Petrou Buzkovou představitelem mladého pravicového proudu uvnitř ČSSD, který požadoval jen mírné změny, odmítal přílišné ústupky Občanské demokratické straně a udržení ČSSD u moci pro něj nebylo prioritou. Spor navíc probíhal v krizovém období po neúspěšných listopadových komunálních i senátních volbách. Převážilo však Zemanovo křídlo, což potvrdil i pražský sjezd strany v dubnu 1999, který podpořil Miloše Zemana na předsednickém postu. Gross s Buzkovou však získali místopředsednická místa po boku 1. místopředsedy Vladimíra Špidly. Na XXX. sjezdu ČSSD v dubnu 2001 již Zeman na předsedu nekandidoval, s jeho podporou byl zvolen jediný kandidát Špidla a Gross se stal prvním místopředsedou.

Ministr vnitra.

O Stanislavu Grossovi se hovořilo jako o „zlatém dítěti“ sociální demokracie nebo české politiky. Také byl označován za „korunního prince“ Miloše Zemana. Dlouhodobě se držel na čelných místech žebříčků popularity. Dne 5. dubna 2000 byl jmenován ministrem vnitra ČR ve vládě Miloše Zemana. Stalo se tak krátce před ostře sledovaným pražským zasedáním Světové banky, s nímž byly spojeny velké demonstrace a pouliční násilí. Na jeho adresu postupně přicházela i obvinění, že se na ministerstvu obklopuje bývalými normalizačními vysoce postavenými policisty, že se vměšuje do privatizačních projektů nebo prosazuje své lidi do významných pozic v polostátních podnicích. Přesto Gross zůstával nejpopulárnějším českým politikem a řízení téhož resortu mu bylo svěřeno i ve vládě Vladimíra Špidly (2002–2004).  Sám Špidla těsně před červnovými volbami 2002 na tiskové konferenci uvedl: „Jsem rád, že máme k dispozici lidi, jako je Stanislav Gross, Petra Buzková, Marie Součková, Zdeněk Škromach nebo Jaroslav Tvrdík,“ což MF Dnes interpretovala jako určité distancování od předchozí Zemanovy vlády a jejích ministrů. V předvolební kampani byl Gross spolu se Špidlou a Buzkovou jednou z hlavních tváří, které se na billboardech objevovaly vedle hesla „Jsme na Vaší straně“. Ve Špidlově vládě, která z voleb vzešla, se Gross stal také 1. místopředsedou. V ministerské roli ho už v srpnu 2002 čekala další náročná zkouška – povodeň od Českých Budějovic po Děčín jako jedna z největších událostí svého druhu.  Ve sporu Miloše Zemana s Vladimírem Špidlou po Zemanově drtivém neúspěchu v únorových prezidentských volbách 2003 se Gross postavil na Špidlovu stranu a jeho podpora umožnila Špidlovo politické přežití. Na sjezdu strany v březnu téhož roku byl Špidla zvolen předsedou, když zvítězil nad Zemanovým přívržencem Jiřím Rusnokem, jehož předtím odvolal z funkce ministra průmyslu a obchodu. Část delegátů vyzývala ke kandidatuře i samotného Grosse, ten je však nevyslyšel a na předsedu nekandidoval, čímž podpořil Špidlovo zvolení. Místo toho byl bez problémů potvrzen ve funkci prvního místopředsedy.  V období vlády Vladimíra Špidly se však předseda věnoval vládnutí a vnitrostranickou práci přenechával Grossovi. V té době se kolem Grosse zformovala zřejmě nejsilnější skupina v rámci strany – pragmatici, kteří nesdíleli tolik levicový pohled na některá témata jako předseda. V červnu 2003 ještě proběhlo úspěšné referendum o přistoupení Česka k Evropské unii, což posílilo pozici Špidlovy vlády, zároveň však nastaly potíže s prosazením ekonomických reforem a vláda musela čelit i hlasování o nedůvěře, které vyvolala opoziční ODS. V listopadu 2003 se navíc stal novým předsedou koaliční KDU-ČSL pravicově orientovaný Miroslav Kalousek.  V únoru 2004 Gross souhlasil s kandidaturou na předsedu strany, ke které ho navrhla středočeská organizace ČSSD, v níž měl velký vliv a podporu. Přelomovými se v červnu téhož roku staly historicky první české volby do Evropského parlamentu, v nichž ČSSD výrazně propadla. Gross už Špidlu otevřeně nepodpořil a přidal se k jeho kritice. Ten se 26. června 2004 rozhodl odstoupit z pozice premiéra i předsedy strany a Gross dočasně převzal vedení strany. Ačkoli se na svou šanci připravoval, postup na nejvyšší pozici ve stranické (i exekutivní) struktuře přišel rychleji než předpokládal.

Předseda vlády.

Po Špidlově demisi Gross zahájil nová koaliční vyjednávání. Dne 2. července 2004 ho prezident Václav Klaus pověřil sestavením vlády. Jednání však nebyla jednoduchá, ve volbách vítězná ODS preferovala předčasné volby, vládu s KSČM Gross nechtěl, a tak zbývali předchozí Špidlovi koaliční partneři: KDU-ČSL a US-DEU. Gross usiloval o účast lidoveckého předsedy Miroslava Kalouska ve vládě, on si však kladl za podmínku post ministra financí, což bylo pro ČSSD nepřijatelné. Koalice také musela bojovat o těsnou parlamentní většinu, takže nedůvěřivý Klaus jmenoval Grosse premiérem až po předložení 101 poslaneckých podpisů podporujících vládu. Dne 26. července se ve svých 34 letech stal nejmladším premiérem v historii země. Vláda Stanislava Grosse byla jmenována 4. srpna 2004 a důvěru Poslanecké sněmovny získala 24. srpna. Dne 21. září se spolu s dalšími ministry vzdal poslaneckého mandátu, aby se plně věnoval své exekutivní funkci.  Oproti levicovému ideologovi Vladimíru Špidlovi vneslo Grossovo vedení do strany (i vlády) více pragmatismu. Opakovaně vyjádřil obdiv k britskému premiérovi Tonymu Blairovi a jeho „třetí cestě“ a spolu s ministrem financí Bohuslavem Sobotkou pracoval na posunu strany více k politickému středu. Po Špidlově introvertním působení také přinesl velmi dobré komunikační dovednosti. Do vlády přivedl výraznou postavu Martina Jahna jako vicepremiéra pro ekonomiku a na svůj předchozí post v čele ministerstva vnitra dosadil Františka Bublana. Ministrem pro místní rozvoj učinil svého budoucího nástupce Jiřího Paroubka.  Krátce po vzniku vlády už Grosse a jeho stranu čekaly listopadové krajské a senátní volby. Počátkem října začala poněkud ideologicky nevyhraněná předvolební kampaň, jíž dominovaly jeho billboardy se sloganem „Myslím to upřímně“. V průběhu kampaně se Gross dostal do střetu s prezidentem republiky, když se zastal policejního prezidenta proti Klausově kritice zvyšujícího se počtu odposlechů. Také 29. října 2004 v Římě podepsal Evropskou ústavu, čímž zastal úlohu Václava Klause, který proti ní dlouhodobě vystupoval a podepsat ji odmítnul. Ve volbách ČSSD utrpěla porážku a Grossovy plány na bezproblémovou cestu k předsednictví strany se zkomplikovaly. Svou kandidaturu ohlásil Zdeněk Škromach z levého křídla. V lednu 2005 se krajské konference přiklonily spíše na Grossovu stranu, začala však kauza s nejasným financováním jeho bytu. Zatímco ještě v lednu 2005 byla Grossova popularita na hodnotě 47 %, do března se propadla na pouhých 18 %.

Aféra s financemi a pád vlády.

Na konci ledna 2005 deník "MF DNES" kritizoval Grosse za nejasný zdroj financování jeho bytu v Praze na Barrandově za téměř 4,3 milionů Kč. Za svá vysvětlení o údajné půjčce přes nemajetného strýce byl kritizován médii, českou pobočkou Transparency International a v únoru také interpelován opoziční ODS v parlamentu.  Ve stejném období týdeník "Respekt" upozornil na to, že firma vlastněná Šárkou Grossovou koupila dům za 5,9 milionu Kč. Za úvěr na jeho pořízení ručila kontroverzní podnikatelka Libuše Barková, provozovatelka nevěstince, proti níž bylo vedeno trestní stíhání pro pojistný podvod. Na internetu se objevila petice vyzývající ke Grossovu odvolání, právní podklad jejích požadavků byl ovšem sporný. V březnu 2005 se konaly demonstrace za Grossovo odstoupení v Brně a Praze.  Pod rostoucím tlakem koaličních partnerů, zejména KDU-ČSL a jmenovitě jejího předsedy Miroslava Kalouska, Gross několikrát prohlásil, že odstupuje, jen aby svá prohlášení vzápětí odvolal. Do sporu vstoupil i Klaus výzvou obou stran k dohodě. Zatímco lidovci trvali na odchodu premiéra, poslanci ČSSD ho jednomyslně vyzvali, aby se zbavil lidoveckých ministrů ve vládě. Začátkem března KDU-ČSL poskytla ČSSD čas k vyřešení krize do jejího březnového sjezdu. Klaus však do situace výrazně zasáhl prohlášením, že je připraven jmenovat nového sociálnědemokratického premiéra, který by měl většinovou podporu v poslanecké sněmovně, pokud po sjezdu už nebude premiérem Gross. I tak byl na XXXII. sjezdu ČSSD v Brně 26. března 2005 Stanislav Gross zvolen předsedou (s 291 hlasem oproti 203 hlasům pro Zdeňka Škromacha). Místo prvního místopředsedy obsadil Bohuslav Sobotka a Gross byl pověřen udržet vládu až do řádných voleb v červnu 2006.  Ministři za KDU-ČSL koncem března vládu opustili a ODS v poslanecké sněmovně vyvolala hlasování o důvěře 1. dubna 2005. To vláda ustála díky částečné podpoře koaliční US-DEU a také opoziční KSČM. Ještě téhož dne však podal demisi ministr Vladimír Mlynář, který se nechtěl podílet na vládě s komunistickou podporou. O odchodu uvažovali také další ministři a Unie svobody trvala na demisi celé vlády. Od počátku dubna probíhala jednání i o vládě na půdorysu stávající koalice, ale bez Grosse a bez účasti dalších vrcholných představitelů koaličních stran. Zvažovaným premiérem možné poloúřednické vlády byl tehdejší velvyslanec při Evropské unii Jan Kohout. ČSSD však tzv. noční dohodu v polovině dubna odmítla, mimo jiné kvůli přílišné výhodnosti pro KDU-ČSL, která do kabinetu delegovala dva své místopředsedy. Proti Grossovi jako premiérovi i vyjednavači se postavil i stranický první místopředseda Sobotka s Lubomírem Zaorálkem. Gross tedy navrhl na premiéra nového kandidáta, místopředsedu Jiřího Paroubka, který byl pro koaliční partnery přijatelný. Koncem dubna Stanislav Gross podal demisi na funkci předsedy vlády, stranickým předsedou však zůstal. Na zasedání Ústředního výkonného výboru ČSSD 24. září 2005 pak oznámil, že rezignuje na funkci předsedy ČSSD a nebude kandidovat v dalších volbách do Poslanecké sněmovny.  Policisté vyšetřování finanční aféry nejprve v prosinci 2005 a podruhé v červnu 2007 odložili, když dospěli k závěru, že Gross se při nákupu bytu na pražském Barrandově nedopustil krácení daní ani jiného trestného činu či přestupku.

Po odchodu z politiky.

Od svého odchodu z politiky pracoval jako koncipient v advokátní kanceláři Eduarda Bruny. 18. března 2008 neuspěl u advokátní zkoušky. Zkoušky složil napodruhé 16. prosince 2008, byť se značnými problémy.

Obchod s akciemi Moravia Energo.

V září 2007 odhalil týdeník Euro, že se Stanislav Gross stal 31% vlastníkem firmy Moravia Energo. Vzhledem k tomu, že zisky společnosti byly 126 a 100 milionů v roce 2005 a 2006, hodnota společnosti, asi desetinásobek ročního zisku, pravděpodobně přesahuje jednu miliardu Kč a Grossův podíl je tedy asi 300 milionů Kč. Gross argumentoval, že jako soukromá osoba má právo na soukromí a že koupil podíl od Roberta Sýkory za velmi malou částku, asi 30 milionů Kč, které si půjčil. Protikorupční policie započala vyšetřování.  Později vyšlo najevo, že akcie od Roberta Sýkory, bývalého náměstka ministra průmyslu, koupil za 21 milionů Kč. Sýkora se jich chtěl zbavit kvůli sporům s majoritním akcionářem Tomášem Chrenkem. Peníze na nákup akcií si půjčil od slovenské pobočky Key Investments. Když po Grossovi chtěli věřitelé splatit část dluhu, zachránil jej Richard Kučík půjčkou 13,5 milionu. Akcie potom prodal za 110 milionů korun společnosti Arca Capital Bohemia řízené slovenským podnikatelem Pavolem Krúpou. Sérií několika zcela legálních kroků tak Gross získal mnoho desítek miliónů Kč, tudíž svou investici dokázal během krátké doby zhodnotit téměř 10×. Vzniká zde samozřejmě podezření, že ve skutečnosti veškeré transakce bývalého politika byly pouze krycí manévr, kterým chtěl Gross legalizovat černé peníze fakticky získané již během svého působení v politice. Poslanci ČSSD žádali po Grossovi uspokojivé vysvětlení, avšak k tomu se Gross neodhodlal. Případ poté šetřila policie.  Na začátku roku 2008 si Gross s manželkou koupili luxusní apartmán v Hidden Bay, Miami na Floridě. Tato nemovitost je vedena pouze na jméno manželky a původně stála 735 000 dolarů. Ve stejnou dobu koupili také nemovitost blízko u jejich bytu v Praze na Barrandově za 10 milionů korun.

Obchodní, řídící a správní aktivity.

Podle výpisu z obchodního rejstříku:

Stanislav Gross (30. října 1969 Praha – 16. dubna 2015 Praha) byl český právník a sociálnědemokratický politik. Od dubna 2000 do léta 2004 byl ministrem vnitra, od roku 2001 statutárním místopředsedou ČSSD, od roku 2002 prvním místopředsedou vlády. Po propadu ČSSD ve volbách do Evropského parlamentu v červnu 2004 a odstoupení Vladimíra Špidly ho nahradil ve vedení strany i předsednictví vlády. Z funkce premiéra odstoupil 25. dubna 2005 po tříměsíční vládní krizi způsobené aférou kolem jeho financí; 24. září 2005 opustil vysokou politiku úplně a věnoval se advokacii.

Stanislav Gross (; 30 October 1969 – 16 April 2015) was a Czech lawyer and politician who served as Prime Minister of the Czech Republic and Leader of the Czech Social Democratic Party from 2004 until 2005 when he resigned as a result of his financial irregularities. He previously served as Minister of the Interior in cabinets of Miloš Zeman and Vladimír Špidla from 2000 to 2004. Gross was Member of the Chamber of Deputies (MP) from 1992 to 2004.


Život.

Morgan se narodila v Neuilly-sur-Seine, Hauts-de-Seine ve Francii. Vyrůstala v Dieppe, Seine-Maritime ve Francii.

Herecká kariéra.

V patnácti letech opustila domov a přestěhovala se do Paříže, aby se stala herečkou. V Paříži hodila na hodiny herectví k René Simonovi a mezitím hrála v několika filmech, aby si hodiny mohla zaplatit. Tehdy si změnila jméno na "Michèle Morgan" a řekla že nemá fyzické vlastnosti Simone a Morgan zní více přátelsky.  Morgan si poprvé všiml režisér Marc Allégret, který jí nabídl hlavní roli ve filmu "Gribouille (1937)". Potom vyšel "Le Quai des brumes (1938)" podle režiséra Marcela Carné a "Remorques (1940)", kde byl režisérem Jean Grémillon.  Po německé invazi ve Francii roku 1940 Morgan odešla do Spojených států, kde v roce 1941 uzavřela smlouvu s RKO Pictures. Její kariéra byla spíše neuspokojivá, kromě "Joan of Paris (1942)" a "Higher and Higher (1943)".  Byla silně zvažována na hlavní ženskou roli ve filmu "Casablanca (1942)", ale RKO ji nemohli uvolnit peníze, které Warner Bros mohl. A tak Morgan pracovala pro Warner Bros nicméně v "Passage to Marseille (1944)" s Humphrey Bogartem.  Po válce, se Morgan vrátila do Francie a pokračovala se svou kariérou u filmu "La Symphonie Pastorale (1946)" s režisérem Jean Delannoy, za který dostala cenu za nejlepší herečku na Filmovém festivalu v Cannes. V šedesátých letech hrála ještě naplno, ale v sedmdesátých letech hrála pouze příležitostně.  Za svůj přínos k filmovému průmyslu má Morgan hvězdu na Hollywoodském chodníku slávy na 1645 Vine Street. V roce 1969 jí francouzská vláda udělila Légion d'Honneur. Za svou dlouhou službu francouzskému filmovému průmyslu získala v roce 1992 cenu Čestného Césara. V roce 1996 obdržela na Filmovém festivalu v Benátkách Zlatého lva za celoživotní úspěch.

Osobní život a smrt.

V roce 1942 si vzala za manžela Williama Marshalla. V roce 1944 se jim narodil syn Mike, který v roce 2006 zemřel ve svých 60 letech. Morgan a Marshall se rozvedli v roce 1948. V roce 1950 vzala francouzského herce Henriho Vidala, se kterým zůstala až do jeho smrti v roce 1959. Poté od roku 1960 žila s režisérem a hercem Gérardem Ourym, který zemřel v roce 2006.  Morgan zemřela 20. prosince 2016 ve věku 96 let v Meudonu ve Francii, zemřela přirozenou smrtí. Její pohřeb byl 23. prosince v kostele Église Saint-Pierre v Neuilly-sur-Seine, byla pohřbena na hřitově Montparnasse.

Michèle Morgan, rodným jménem Simone Renée Roussel (přechýleně "Morganová", "Rousselová"; 29. února 1920 – 20. prosince 2016) byla francouzská herečka, která byla považována za jednu z nejlepších francouzských hereček dvacátého století. V roce 1946 na prvním ročníku Filmového festivalu v Cannes získala cenu za film "La Symphonie pastorale" za nejlepší herečku a v roce 1992 dostala Čestného Césara.

Michèle Morgan (; 29 February 1920 – 20 December 2016) was a French film actress, who was a leading lady for three decades in both French cinema and Hollywood features. She is considered to have been one of the great French actresses of the 20th century. Morgan was the inaugural winner of the Best Actress Award at the Cannes Film Festival. In 1992, she was given an honorary César Award for her contributions to French cinema.


Vznik britského protektorátu.

Území Afrického rohu a Somálska bylo ke konci 19. století kolonizováno několika evropskými koloniálními mocnostmi, především Velkou Británií, Itálií a Francií. Ještě před podrobením území severního Somálska Brity ovládala toto území Osmanská říše a Egypt. Britská přítomnost v Somálsku byla motivována především snahou zabezpečit vjezd do Rudého moře (na protější straně drželi strategický důležitý přístav Aden) a také získat zázemí v oblasti Afrického rohu. Praktický význam nové državy byl však prostý - sloužil jako zásobárna masa a zemědělských plodin pro britské síly v regionu.

Itálie začíná být hrozbou.

V roce 1935 a 1936 dobyla Itálie císařskou Etiopii a spojila tak své kolonie v Eritrei a italském Somálsku. Nově dobyté území bylo spojeno s dřívějšími italskými koloniemi do Italské východní Afriky. Itálie tak odstranila poslední vakuum v oblasti Afrického rohu. V budoucnu bylo jasné, že případná další expanze bude možná jen na úkor Francie nebo Británie.

Invaze italské armády.

Příležitost přišla během druhé světové války. Východoafrický místokrál Amedeo, vévoda z Aosty rozhodl obsadit pro vylepšení vlastní obrany britské Somálsko, jelikož byla Británie oslabená válkou v severní Africe. Navíc obranu této malé kolonie zastával tzv. Somálský velbloudí sbor, což byla vzdor honosnému názvu jednotka o síle pěšího praporu složená z místních odvedenců. Nepřekvapí, že velitel tohoto sboru, důstojník námořní pěchoty A. R. Charter měl hodnost pouhého podplukovníka.  Velitel britských sil na Středním Východě generál Archibald Wavell si byl vědom neudržitelnosti britského Somálska v tváří tvář početné armádě vévody z Aosty, nicméně zastával názor, že žádné britské území by nemělo být vydáno úplně bez boje (v čemž si vzácně rozuměl s Winstonem Churchillem s kterým měl jinak neustále rozpory). Britové zkrátka do předem ztracené bitvy vyslaly dostupné zálohy - jeden severorhodéský prapor, jeden keňský, dva indické a poslední - elitní prapor Black Watch, patřící ke Královskému skotskému horalskému pluku. Charterův velbloudí sbor byl posílen 17 důstojníky a 20 poddůstojníky z Jižní Rhodesie a sám Charter povýšen na brigádního generála. Horší byla situace s dělostřelectvem. Před italským útokem se do britského Somálska podařilo dovést jen jednu baterii čtyř houfnic ráže 94 mm z Keni a dvě protiletadlová děla ráže 76 mm z Adenu. Zoufalou situaci nejlépe popisuje fakt, že když se kapitán australského torpédoborce "Hobart", přivážející do Somálska posily dozvěděl o situaci, nabídl Charterovi tříliberní dělo, užívané k pozdravným salvám s 30 náboji a třemi muži obsluhy, což Charter vděčně přijal. Tento kanon byl připevněn na barel, z kterého ostřeloval protivníka do posledního náboje, poté obsluha padla do italského zajetí.  Charter věděl, že případná invaze italských vojsk bude namířena na přístav Berbera, hlavní středisko kolonie. Nejkratší a nejrychlejší cesta vedla přes soutěsku Tug Argan, kde Charter umístil prakticky veškeré své obranné síly, umístil na pahorcích dvě protiletadlová děla, vybudoval kulometná hnízda a pár set metrů ostnatého metru na zátarasy. Nyní již vše záleželo na odolnosti obránců.  První italské oddíly překročily hranici 3. srpna 1940. Pod velením generálporučíka Guglielma Nasiho se armáda čítající 23 praporů koloniální pěchoty za podpory 21 baterií polního dělostřelectva, roty středních a roty lehkých tanků a 57 letounů rozdělila na tři kolony. První mířila k moři, aby od sebe odřízla britské a francouzské Somálsko. Britové neměli síly ani prostředky je zastavit, takže tato kolona dosáhla již za dva dny přístavní městečko Zeila. Jak Charter správně předpokládal, hlavní kolona vedená generálmajorem de Simonem postupovala na Tug Argan krytá třetí kolonou vojsk.  Po třídenním postupu přerušil de Simone na dva dny postup, aby pokračoval tentokrát s podporou středních tanků. Wavell vyslal do Somálska brigádního generála A. R. Godwin-Austena, dosavadního velitele britských jednotek v Palestině, aby převzal velení obrany a zároveň naplánoval evakuaci britských sil do Adenu. Godwin-Austen převzal velení 11. srpna 1940, v době kdy Italové zahájili rozhodující útok. Po třech dnech urputných bojů, při kterých se vyznamenali příslušníci velbloudího sboru a praporu The Black Watch, bylo jasné, že se obrana brzy zhroutí a Godwin-Austen dostal povolení k evakuaci. 15. srpna italská vojska definitivně zlomila poslední ohniska odporu a zahájila postup na Berberu. Zatímco vybrané jednotky postup zdržovaly na narychlo zbudovaných pozicích 50 a 30 km od přístavu, v Berbeře probíhala horečná evakuace jak vojáků, tak civilního obyvatelstva. Celkem bylo ve dnech 15.-18. srpna evakuováno 7 000 osob. Poslední opozdilce odvezl z Berbery torpédoborec "Hobart" 19. srpna ráno. Italové vstoupili do Berbery 19. srpna 1940 večer.  Britské ztráty po dvou týdnech bojů byly 260 padlých, raněných a nezvěstných. Celkové italské ztráty činily 2052 mužů. Tak vysokou cenu zaplatila italská armáda za své jediné vítězství v roce 1940.

Britská protiofenzíva.

Poté, co britská vojska v lednu 1941 zahájila ve východní Africe rozsáhlou protiofenzívu, bylo otázkou času, kdy se boj přenese i do britského Somálska. 16. března 1941 připlul z Adenu invazní svaz dvou lehkých křižníků a dvou torpédoborců, vezoucí dva prapory britské pěchoty a podpůrné oddíly. Po krátkém ostřelování přístavu a okolí děly všech plavidel si vyloděná pěchota poměrně rychle poradila se slabým odporem. Během týdne byla Berbera znovuzprovozněna a bylo možno přes ní zásobovat africkou 11. divizi bojující v severní Etiopii. 8. dubna se do Berbery vrátil i brigádní generál Charter, aby se stal znovu vojenským guvernérem této kolonie, která zůstala v britských rukou do roku 1949.

Zánik britského Somálska.

Roku 1949 jako poručenské území OSN vrátila Velká Británie bývalé italské Somálsko do správy Itálii a Ogaden již předtím Etiopii.  V květnu 1960 se britská vláda rozhodla připravit britské Somálsko na nezávislost s tím záměrem, že se spojí s Itálií spravovanou části Somálska, které získalo nezávislost 1. července 1960. Britské Somálsko vyhlásilo nezávislost 26. července 1960 jako Somalilandský stát a o týden později se spojilo s italskou částí Somálska do jednotné Somálské republiky.

Britské Somálsko () byla britská kolonie (formálně protektorát) v letech 1884 až 1960, (s výjimkou roku 1940 a 1941, kdy bylo pod kontrolou fašistické Itálie) nacházející se v Africkém rohu. Britské Somálsko je předchůdcem mezinárodně neuznaného státu Somaliland, který se odtrhl od Somálské republiky a nárokuje si hranice shodné s britským Somálskem.

British Somaliland, officially the British Somaliland Protectorate (), was a British protectorate in present-day Somaliland. For much of its existence, the territory was bordered by Italian Somaliland, French Somaliland and Ethiopia.


Obsah.

Román "Děti půlnoci" je volnou alegorií na události v Indii, které se odehrály předtím i bezprostředně poté, co se stala nezávislým státem, i po jejím rozdělení. Protagonistou a vypravěčem příběhu je Salím Sináí, který se narodil přesně v okamžiku, kdy Indie získala nezávislost. Do vínku mu byly dány nejen telepatické schopnosti, ale také velký, neustále plný a na pachy extrémně citlivý nos. Román je rozdělen do tří knih. Začíná příběhem rodiny Sináíových v době, kdy se odehrávaly události později vedoucí k získání nezávislosti a rozdělení Indie. Salím se narodil přesně o půlnoci 15. srpna 1947 a díky tomu je starý úplně stejně jako nezávislá indická republika. Později objeví, že všechny děti, které se ten den narodily mezi půlnocí a jednou hodinou ráno, jsou nadány zvláštními schopnostmi. Salím pomocí svých telepatických sil ustaví shromáždění dětí půlnoci, které se potýká se stejnými problémy z důvodu kulturních, jazykových, náboženských a politických rozdílů jako mladá indická republika. Salím díky telepatii umožňuje kontakt stovek geograficky vzdálených dětí a zároveň se snaží odhalit význam jejich nadání. Zvláště ti, kteří se narodili velmi brzy po úderu půlnoci, jsou nadáni mocnějšími schopnostmi než jiní. Kolenatý Šiva, Salímova nemesis, a čarodějka Párvatí, děti s pozoruhodným nadáním, hrají v Salímově příběhu velkou roli.  Salímova rodina se mezitím vydá na rozličná putování a snáší četné války, které pustoší celý subkontinent. V této době Salím utrpí ztrátu paměti, která se mu vrátí až poté, co vstoupí do jakéhosi mytologického exilu uprostřed džungle v Sundarbanu. Tehdy se také opět spojí se svými přáteli z dětství. Později zažije výjimečný stav vyhlášený premiérkou Indirou Gándhíovou i „čistěním“ slumu Jama Masjid, které nařídil její syn Sandžaj. Na čas je Salím držen jako politický vězeň. V těchto pasážích je patrná sžíravá kritika Gándhíové, která během výjimečného stavu překročila své pravomoci, což Rushdie vnímal jako osobní touhu po moci hraničící s božstvím. Výjimečný stav znamenal pro děti půlnoci ztrátu jejich schopností. Salímovi nezbývá nic jiného, než se se situací vyrovnat. Rozhodne se sepsat příběh sebe sama i mladého indického národa – příběh, který věnuje svému synovi.

Přijetí románu.

Kniha Děti půlnoci získala v roce 1981 Man Bookerovu cenu, ocenění English Speaking Union Literary Award a James Tait Prize. V roce 1993 a 2008 byla oceněna jako nejlepší kniha, která kdy dostala Man Bookerovu cenu (Best of the Booker Prize). Toto ocenění jí bylo uděleno u příležitosti 25. a 40. výročí Man Bookerovy ceny.  V roce 1984 se Indira Gándhíová obrátila na britské soudy, protože se cítila očerněna jednou větou v předposledním odstavci 28. kapitoly, podle níž měl její syn Sandžaj Gándhí svou matku držet v hrsti, protože ji obvinil z toho, že svou nevšímavostí zavinila smrt jeho otce. Soudní spor se urovnal, když Salman Rushdie souhlasil, aby tato urážlivá věta byla z knihy vyňata.

Filmová zpracování.

Na základě této knihy byl natočen v roce 2012 stejnojmenný dokument, na kterém se podílela kanadská režisérka indického původu Deepa Mehtaová.

Děti půlnoci (v anglickém originále "") je historický román Salmana Rushdieho, britského spisovatele indického původu, vydaný v roce 1981. Zabývá se přechodem Indie od britského kolonialismu k nezávislosti až po rozdělení indického státu. Řadí se do postkoloniální literatury a magického realismu. Příběh, který je zasazen do kontextu aktuálních historických událostí, vypráví jeho protagonista Salím Sináí. Tato kniha získala v roce 1981 Man Bookerovu cenu a ocenění James Tait Black Memorial Prize.

Midnight's Children is a 1981 novel by author Salman Rushdie. It deals with India's transition from British colonialism to independence and the partition of India. It is considered an example of postcolonial, postmodern, and magical realist literature. The story is told by its chief protagonist, Saleem Sinai, and is set in the context of actual historical events. The style of preserving history with fictional accounts is self-reflexive.


Historie.

Loď byla postavena jako 378 m dlouhá o kapacitě 480 000 tun, tedy o velikosti jakou už měly supertankery Globtik Tokyo a Globtik London a pod jménem Seawise Giant (moře znalý obr). Největší lodí byl ještě 414 m dlouhý a 63,05 m široký Pierre Guillaumat, postavený v Chantiers de l ́Atlantique pro Shell Francois s kapacitou 555 051 tun. Seawise Giant vykonal pouhé dvě plavby a poté sloužil jako přístavní skladiště, roku 1981 byl zrekonstruován v Oppama Shipyard společností Nippon Kokan a byla mu přidána 81 m dlouhá středová sekce, která loď prodloužila na 458 m a nosnost zvedla o 84 000 tun, loď byla přejmenována na Happy Giant (šťastný obr). Roku 1988 loď v Hormuzském průlivu zasáhla irácká řízená střela během Irácko-íránské války. Loď byla opravena v Singapuru a přejmenována na Jahre Viking (mladý Viking), do služby se vrátila roku 1991. Poté loď a největší lidský technický výtvor sloužila až do roku 2004, kdy byla zrekonstruována v suchém doku v Dubaji kvůli bezpečnosti a byla přejmenována na Knock Nevis. Loď už pětadvacet let zůstala velikostně nepřekonána. Kdyby nepřišla v polovině sedmdesátých let ropná krize, mohly by se stavět plavidla ještě daleko větší, například klíčový francouzský ropný přístav Fos-sur-Mer má doky pro lodě s kapacitou až 1 000 000 tun. V lednu 2010 ho přejmenovali na "MONT", byl dotažen do Alangu kde v únoru 2010 začala jeho šrotace. Obrázky z průběhu šrotace zde :.

Kapacita.

Tanker měl výtlak 647 955 tun, maximální kapacitu 564 764 tun (uváděno i 564 739 t nebo 564 839 t) ropy, ponor 24,61 m a přepravoval 4 240 865 barelů ropy, což odpovídá 3 miliardám dolarů. Od moře dělí toto množství ropy jen 3,5 cm silný plát.

Nevýhody obří velikosti.

Tanker pojme jen několik málo přístavů, např. Le Havre ve Francii, Europort v Rotterdamu, terminály v Singapuru a Los Angeles a Khark v Íránu. Poloměr nejmenší otáčky je 3 kilometry, brzdná dráha 9 kilometrů a nastavení plného chodu zpět znamená, že loď popluje ještě přes čtvrt hodiny. Loď nemůže proplout vodními cestami, jako jsou Kielský, Singapurský nebo Lamanšský průliv, ani Panamským či Suezským průplavem. Paradoxní je, že díky uzavření Suezského průplavu se začaly stavět ty největší tankery – lodě musely obeplout Mys Dobré naděje a byly tedy žádány co největší jednorázové dodávky ropy.

Zajímavosti.

Posádku tankeru tvoří indický kapitán a filipínští námořníci, kvůli velikosti paluby (jako 4 fotbalová hřiště) se po ní musí přesouvat na kolech. Tanker je jedním z třiceti plavidel elitní třídy ULCC (Ultra Large Crudeoil Carrier = ultravelký ropný nosič) a jedním ze sedmi plavidel delších než 400 m a s větší nosností než 500 000 tun ropy. Mezi ty dále patří: "Batillus" (553 662 tun) a jeho tři sesterské lodě "Bellamya" (553 662 tun), "Prairial" (554 974 tun, přejmenován na "Sea Giant" a poté na "Hellas Fos") a "Pierre Guillaumat", největší loď před rekonstrukcí Knock Nevis roku 1981 (555 051 tun), dále pak "Esso Pacific" (Kapetan Giannes, 516 891 tun) a jeho sesterská loď "Esso Atlantic" (Kapetan Michalis, 516 421 tun). Ačkoli byly Batillus a jeho sesterské lodě výrazně menší než Knock Nevis, uvezly téměř stejně těžký náklad, protože měly o plné čtyři metry větší ponor a tím i výšku (35,01 m pro Batillus a 35,92 m pro Bellamyu, Prairial a Pierre Guillaumat vs. 29,80 m pro Knock Nevis).

Knock Nevis byl japonský supertanker, postavený loděnicemi Sumimoto Heavy Industries v Tokiu v roce 1976 (někdy se uvádí i 1975 nebo 1979) pro rejdaře C. Y. Tunga z Hongkongu a známý také pod jmény Seawise Giant (1989–1991), Happy Giant (1991–2004) nebo Jahre Viking (od roku 2004, kdy spolu s názvem změnil i majitele a stal se majetkem norské společností Fred Olsen Production).

Seawise Giant, later Happy Giant, Jahre Viking, Knock Nevis, Oppama, and Mont, was a ULCC supertanker that was the longest ship ever, built by Sumitomo Heavy Industries in Yokosuka, Kanagawa, Japan. She possessed the greatest deadweight tonnage ever recorded. Fully loaded, her displacement was 657,019 tonnes.


Rozšíření.

Ploskonosé opice obývají hlavně tropy a subtropy Jižní a Střední Ameriky. Nejvíce jich lze nalézt v povodí řeky Amazonky, kde jsou nejrozsáhlejší lesní porosty s rozmanitou vegetací umožňující opicím snadnou obživu. Některé druhy našly svůj domov i vysoko na svazích And.

Historie evoluce.

Ploskonosé opice patří do řádu primátů, jehož nejstarší historie začíná pravděpodobně před 60 mil. let v pozdním paleocénu. Fosilní nálezy infrařádu opic pocházejí z období před 40 mil. let, ze středního eocénu. Zhruba před 25 mil. let dochází k rozdělování prakontinentu a Jižní Amerika se začíná vzdalovat od Afriky, od této doby začíná oddělený vývoj opic Nového i Starého světa, vyvíjejí se ploskonosé opice.

Popis.

Jsou to opice rozličných velikostí, od kosmana zakrslého velikého okolo 15 cm po chápanovité měřící až 90 cm a vážící okolo 10 kg. Od svých příbuzných úzkonosých se na první pohled liší širokou nosní přepážkou mezi nozdrami směřujícími do stran. Při čelním pohledu, odmyslíme-li různá ochlupení, vypadá jejich hlava širší, při bočním je zase protáhlejší. Mají dobrý zrak a prostorové vnímání, až na mirikinovité vidí barevně. Sluch mají také dobrý, pouze čich je redukovaný. Samice má jeden pár prsních bradavek a zjevný menstruační cyklus.  Dalším významným znakem je mohutný ocas, u mnoha rodů je chápavý, s hmatovou plochou, nejvíce je tato vlastnost rozšířena u chápanovitých, kteří jej používají jako pátou končetinu a také ještě u malpovitých. Nutno zmínit i vřešťany, kteří díky hrdelnímu rezonátoru jsou považování za jedny z nejhlasitějších živočichů. Téměř všechny ploskonosé opice, až na kosmanovité, mají na rozdíl od úzkonosých, tj. i od lidí, 36 zubů, zubní vzorec je 2,1,3,3 (2 řezáky 1 špičák, 3 třenové zuby a 3 stoličky).

Životní projevy.

Jsou to všežravci s různou převahou rostlinné nebo živočišné potravy v závislosti na druhu i místě výskytu. Výjimkou jsou pouze vřešťani, kteří jsou typičtí vegetariáni. Až na mirikinovité jsou denními živočichy. Svůj život více méně tráví na stromech kde si hledají potravu i nocují, na zem slézají málokdy. Po větvích se pohybují hbitě po čtyřech končetinách a dobře skáčou. Na prstech mají nehty, někdy i dlouhé, za jejíchž pomoci dobře šplhají i ty druhy, které nemají palec postavený proti ostatním prstům.  Žijí v různě velkých skupinách s rozdílně rozvinutou strukturou a komunikují pomoci gest, mimiky a hlavně hlasem. Používají pro značkování svých území i výměšky pachových žláz nebo moč. Vyskytují se různorodé způsoby soužití, nikdy však dospělí samci nebo samice nežijí osamoceně. Některé druhy jsou monogamní (např. mirikinovití) kde samec žije se samici a mláďaty. Většina je však polygamních, ti žijí v tlupách s různým počtem samců a samic, například tlupy kotulů mívají i stovku zvířat. Ploskonosí jsou ve srovnání s úzkonosými považováni za vývojově méně úspěšné.

Taxonomie.

Oddělení ploskonosých opic se podle odlišných autorů dělí na 4 až 5 čeledí. Na základě moderní kladistické klasifikace došlo hlavně k osamostatnění bývalých podčeledí malpovitých.  ├── čeleď malpovití (Cebidae)

Ploskonosí (Platyrrhini, Ceboidea), nebo také opice ploskonosé nebo opice Nového světa, je jedno ze dvou oddělení infrařádu opic (Simiiformes). Druhým je úzkonosí, opice úzkonosé, neboli opice Starého světa. Někdy je pro zařazení ploskonosých a úzkonosých používán taxon "parvorder" nebo "falanx", zde je použito české pojmenování oddělení.

New World monkeys are the five families of primates that are found in the tropical regions of Central and South America and Mexico: Callitrichidae, Cebidae, Aotidae, Pitheciidae, and Atelidae. The five families are ranked together as the Ceboidea, the only extant superfamily in the parvorder Platyrrhini. Platyrrhini means flat-nosed, and their noses are flatter than those of other simians, with sideways-facing nostrils. Monkeys in the family Atelidae, such as the spider monkey, are the only primates to have prehensile tails. New World monkeys' closest relatives are the other simians, the Catarrhini ("down-nosed," comprising Old World monkeys and apes). New World monkeys descend from African simians that colonized South America, a line that split off about 40 million years ago.


Popis.

Kozince jsou jednoleté nebo vytrvalé byliny, polokeře a keře. Odění rostlin se skládá z jednoduchých nebo vidličnatých chlupů. Na okrajích palistů a listenů bývají často drobné žlázky. Listy jsou lichozpeřené nebo sudozpeřené, výjimečně s lístky přeslenitými. Řapíky listů nezřídka u keřovitých druhů vytrvávají a mění se v trny. Palisty mohou být zelené nebo suchomázdřité, přirostlé k řapíku nebo volné, nezřídka jsou také srostlé a tvoří pochvu kolem stonku. Květenství jsou úžlabní přisedlé až dlouze stopkaté hrozny s několika až mnoha květy. Květy jsou stopkaté nebo téměř přisedlé, nejčastěji žluté, bílé, modré nebo fialové, případně dvoubarevné. Kalich je zvonkovitý až trubkovitý, zakončený 5 podobnými nebo nestejnými zuby, za plodu u některých druhů nafouklý. Pavéza bývá úzká a na vrcholu vykrojená nebo řidčeji zaoblená, na bázi většinou nehetnatá. Člunek je na vrcholu nezúžený, tupý, kratší než křídla. Tyčinky jsou ve většině případů dvoubratré (9+1), s nestejně dlouhými nitkami. Semeník je přisedlý nebo stopkatý, s mnoha vajíčky a rovnou nebo zahnutou čnělkou. Lusky jsou velmi různorodé, tenké nebo kožovité, výjimečně tvrdé a připomínající oříšek, někdy nafouklé. Mohou být pukavé, nepukavé nebo pukající jen částečně. Většinou jsou na spodní straně kýlnaté a na svrchní se žlábkem. Obsahují několik až mnoho ledvinovitých semen.

Rozšíření.

Rod kozinec je největším rodem kvetoucích rostlin, celkově zahrnuje asi 3000 druhů. Je rozšířen téměř po celé severní polokouli. Asi 500 druhů se vyskytuje v Severní Americe, zbytek připadá na Evropu, Asii a Afriku. Centrum druhové diverzity je v jihozápadní Asii. Severoamerické druhy jsou převážně vytrvalé byliny až polokeře, druhy Starého světa jsou často keřovité. Kozince obecně jsou světlomilné rostliny a rostou zejména na stepích, prériích a v polopouštních oblastech na lehkých propustných půdách a často jsou velmi odolné vůči suchu. Druhy ze západní a střední Asie jsou nezřídka ostnité nebo mají listy redukovány na fylódia či jinak modifikované jako přizpůsobení aridnímu klimatu.  V Česku se vyskytuje celkem 7 druhů kozinců. Nejhojnější je kozinec sladkolistý ("Astragalus glycyphyllos"), rozšířený v nížinách a podhůří téměř po celém území Česka. Podobný výskyt má i o něco vzácnější kozinec cizrnovitý ("A. cicer"). Zbylých 5 jsou teplomilné druhy, omezené svým výskytem na nejteplejší oblasti Čech a Moravy: kozinec bezlodyžný ("A. excapus"), kozinec dánský ("A. danicus"), kozinec rakouský ("A. austriacus"), a kozinec vičencovitý ("A. onobrychis") a pouze v Čechách kozinec písečný ("A. arenarius"). V minulosti se zde vyskytoval i kozinec drsný ("A. asper"), dnes však náleží mezi vyhynulé rostliny Česka. Na Slovensku se nadto vyskytuje kozinec měchýřnatý ("Astragalus vesicarius"), kozinec drsnokvětý ("Astragalus dasyanthus"), kozinec norský ("Astragalus norvegicus"), kozinec alpský ("Astragalus alpinus"), kozinec chladnomilný ("Astragalus frigidus") a kozinec poniklý ("Astragalus penduliflorus").  Z celé Evropy je udáváno asi 140 druhů kozinců. Nejvíce se jich vyskytuje ve Středomoří a v Rusku, resp. v bývalém SSSR. Na území Alp roste celkem 22 druhů kozinců, alpínského a subalpínského stupně dosahují druhy "Astragalus frigidus", "A. penduliflorus", "A. alpinus", "A. depressus"', "A. norvegicus", "A. australis", "A. excapus", "A. alopecurus", "A. sempervirens" a "A. leontinus".

Ohrožené druhy.

V Červeném seznamu ohrožených druhů IUCN je v kategorii kriticky ohrožených uvedeno celkem 6 druhů kozince. Z evropských druhů je to "Astragalus cavanillesii" a "Astragalus tremolsianus" ze Španělska, "Astragalus maritimus" a "Astragalus verrucosus" ze Sardínie. Zbývající 2 druhy rostou v USA, "Astragalus schmolliae" v Coloradu a "Astragalus sinuatus" ve státě Washington. Dalších 7 druhů je vedeno jako ohrožené. Druh "Astragalus nitidiflorus" ze španělské provincie Murcia je považován za vyhynulý.

Obsahové látky.

Většina druhů kozinců obsahuje cyklitoly, např. pinitol, některé v semenech také pyridinové alkaloidy (trigonellin aj.) a toxickou neproteinovou aminokyselinu kanavanin. Kozinec sladkolistý obsahuje triterpenoidní saponiny (glycyrrhizin).  Druh kozinec blanitý ("A. membranaceus") obsahuje isoflavonoidy (astraisoflavan, astrapterokarpan), saponiny (astragalosid) a kyselinu aminomáselnou. Kořeny kozince "A. hamosus" obsahují saponiny a steroidy.

Význam.

Z některých druhů kozince se získávají rostlinné slizy. Hlavním zdrojem je kozinec slizodárný ("A. gummifer"), pocházející z hor jihozápadní Asie. Podobně slouží i druhy "A. adscendens", "A. creticus", "A. massiliensis" a "A. verus". Z naříznutých větévek a kořenů těchto rostlin vytéká klovatina bez chuti a vůně, která po několika dnech tuhne v hmotu známou jako tragant. Má využití zejména v medicíně.  Některé druhy zejména asijských kozinců mají využití v medicíně. V indické medicíně jsou používány zejména druhy "A. candolleanus", "A. hamosus", "A. sarcocola" a "A. strobiliferus". V tradiční čínské medicíně jsou používány kořeny "A. mongholicus" a "A. membranaceus". V Koreji je jako léčivka často pěstován kozinec blanitý ("A. membranaceus").  Některé druhy kozinců, např. kozinec blanitý, byly testovány farmaceutickými společnostmi na přítomnost aktivátoru enzymu telomerázy, který by měl snížením degradace DNA zpomalovat stárnutí. Výtažky z kořene kozince blanitého obsahuje světlý ležák Galus 11 z lipovokamenického pivovaru.

Pěstování.

Polodřevnaté druhy kozinců vesměs vyžadují vápnitou štěrkovitou půdu na plném výsluní a jejich kultura je nesnadná. Nejlépe se jim daří v hlubokých skalních trhlinách. Množí se výsevem nebo dělením trsů, případně hřížením.

Kozinec ("Astragalus") je velmi rozsáhlý rod rostlin z čeledi bobovité, zahrnující asi 3000 druhů. Jsou to byliny se zpeřenými listy a různě zbarvenými motýlovitými květy v hroznech. V Česku se vyskytuje celkem 7 druhů, nejběžnější je kozinec sladkolistý.

Astragalus is a large genus of over 3,000 species of herbs and small shrubs, belonging to the legume family Fabaceae and the subfamily Faboideae. It is the largest genus of plants in terms of described species. The genus is native to temperate regions of the Northern Hemisphere. Common names include milkvetch (most species), locoweed (in North America, some species) and goat's-thorn ("A. gummifer", "A. tragacantha"). Some pale-flowered vetches ("Vicia" spp.) are similar in appearance, but they are more vine-like than "Astragalus".


Popis hůlek.

Hra dostala svůj název pravděpodobně podle stejnojmenné modré hůlky. Klasické Mikádo se skládá z 41 tyčinek, z nichž každá barva má jiné bodové hodnocení (celkem 170 bodů). Tyčinky jsou zhruba 15 cm dlouhé a jsou vyrobeny z různého typu dřeva. Zelená (Samurai) tyčinka je z buku, červená (Kuli nebo Pracovník) z jasanu, oranžová (Bonzen) z dubu, žlutá/černá (Mandarin) z třešně a konečně modrá (Mikado) z ořechu. Známy jsou tři verze této hry: normal, mini a obří. V tehdejším Československu společnost Chemoplast a.s. vyráběla tuto hru výhradně z umělé hmoty a v této podobě je také známá spíše dříve narozeným.  Hru je možné provést i náhražkou, obyčejnými špejlemi dlouhými 20 cm, které lze jakkoli barevně odlišit a tím umožnit bodové odlišení.

Způsob hry.

Celý svazek tyčinek se zarovná, sevře jednou z dlaní a pak se náhle z ruky uvolní na stolní desku či jinou podložku. Tyčinky dopadnou na stůl a soupeři pak vytahují z hromádky jednu za druhou. Pokud při vytahování dojde k pohnutí kterékoliv jiné tyčinky, ve hře pokračuje soupeř. Po získání tyčinky zvané Mandarin či Mikádo si jí lze při uvolňování ostatních pomáhat. Hra končí po rozebrání všech tyčinek. Vyhraje ten ze soupeřů, kterému se podaří nasbírat tyčinky s největším bodovým součtem.

Sálové mikádo.

Obdobnou hru lze hrát s tyčemi či rovnými klacky o délce přes metr. Každý hráč přidá na hromadu tyč. Z hromady pak jednotlivě vyjímají tyče tak, aby se jiné nepohnuly. Vyhrává, kdo tyčí získá nakonec nejvíc. I zde existují možné herní varianty, označení klacků pro zvýšení bodové hodnoty, hra družstev.

Mikádo je hra původem z Evropy. Do USA byla dovezena v roce 1936 z Maďarska, ale Američané tuto hru znají pod termínem pick-up sticks.

Mikado is a pick-up sticks game originating in Europe, played with a set of same-length sticks which can measure between and.


Počátky benátské expanze.

Roku 992 uzavřel Pietro II. smlouvy s byzantským císařem Basileem II. o přepravě byzantských jednotek výměnou za obchodní privilegia v Konstantinopoli. Na základě opakovaných stížností dalmatských městských států flotila vedená Orseolem zaútočila na Neretvijské piráty v Paganii během svátku Nanebevstoupení Páně roku 998. Pietro si poté přivlastnil titul dalmatského vévody a zároveň jej předal svému synovi Janu Orseolovi. 9. května 1000 se dóže rozhodl s konečnou platností pokořit Chorvaty a Neretvijce, aby tak mohl ochránit obchodní kolonie a zájmy romanizovaného občanstva dalmatských měst. Flotila šesti lodí vypálila prakticky celé východní pobřeží Jaderského moře, přičemž pouze Neretvijci se zmohli na nějaký odpor. Poté, co Benátčané ukradli zboží a odvlekli čtyřicet obchodníků ze Zadaru, vyslal dóže flotilu deseti lodí, která chytila Neretvijce poblíž ostrova Kača. Zajatí Neretvijci pak byli triumfálně převezeni do Splitu. Neretvijští vyslanci posléze výměnou za propuštění zajatců přijali podmínky - sám neretvijský vládce se přijde poklonit, prohlásí starou daň, kterou Benátčané museli platit od roku 948, za neplatnou a bude garantovat bezpečí všem benátským lodím plujícím Jaderským mořem. Pietro poté propustil všechny zajatce až na šest Neretvijců, které si ponechal jako rukojmí. Pevninští Neretvijci byli takto pacifikováni, avšak obyvatelé ostrovů Korčuly a Lastova se rozhodli bojovat. Nakonec však byla obě města poražena. Protože Lastovo bylo známo jako základna pirátů, nechal dóže město vyklidit a srovnat se zemí. Obyvatelé Lastova však odmítli a pokračovali v boji, ovšem neúspěšně. Pietro město tobyl a to bylo záhy zničeno.  Někdy v té době na malém ostrůvku svatého Maxima dubrovnický biskup odpřisáhl jménem města Ragusa (dnešního "Dubrovníku") dóžeti věrnost.  Pietrův syn, Ota Orseolo, se po otcově odchodu do kláštera stal novým dóžetem.

Odkaz.

Datum jeho vítězství se stalo svátkem, který se poté každý rok v Benátkách slavil. Dóže vždy spolu s biskupem odpluli na lodích k ústí Laguny, kde proběhly tzv. Zásnuby dóžete s mořem. Sloužilo k uctění moře a k zajištění přízně pro benátské lodě.

Pietro II. Orseolo byl v letech 991 až 1009 benátským dóžetem. Za jeho vlády začalo období expanze Benátek do východního Středomoří, které trvalo bezmála dalších 500 let. Dále zabezpečil svůj vliv v dalmatských osadách, zbavil Benátky padesát let trvající povinnosti platit poplatky Pagánii (nebo též "Neretvii") a započal etapu benátské dobyvačné politiky získáním Lastova, Korčuly a Dubrovniku.

Pietro II Orseolo (961 − 1009) was the Doge of Venice from 991 to 1009. He began the period of eastern expansion of Venice that lasted for the better part of 500 years. He secured his influence in the Dalmatian Romanized settlements from the Croats and Narentines, freed Venetia from a 50-year-old taxation to the latter, and started Venetia's expansions by conquering the islands of Lastovo ("Lagosta") and Korčula ("Curzola") and acquiring Dubrovnik ("Ragusa").


Vznik a vývoj.

V roce 1945, po ukončení druhé světové války, se firma Convair (Consolidated-Vultee Aircraft Corp.) zaměřila také na produkci civilních dopravních letounů. Podněcována leteckou společností American Airlines zahájila vývoj dvoumotorového letounu s kapacitou 30 cestujících, určeného jako náhrada DC-3 na vnitrostátních amerických linkách. Prototyp "CV-110" poháněný dvojicí motorů Pratt & Whitney R-2800-CA-11 po 1534 kW byl zalétán v roce 1946, avšak zcela zklamal.  Convair nedostatky napravil a 16. března 1947 zalétal zdokonalený prototyp "CV-240 Convair Liner" s přetlakovým trupem pro 40 pasažérů s kabinou pro 3 až 4 členy posádky. Pohon zajišťovaly dva dvouhvězdicové osmnáctiválce Pratt & Whitney R-2800-CA-18 po 1764 kW. Jejich výfukové potrubí bylo svedeno do ejektorové trubice, kde se mísily se vzduchem v poměru 5:1. Tato směs unikala vzad tryskou, která vyvíjela statický tah zrychlující stroj až o 19 km/h. Štíhlé křídlo bylo vybaveno prostředky pro zkrácení vzletu a přistání, jehož vnější části byly vybaveny integrálními palivovými nádržemi. Podle přání zákazníka se vstupní dveře do kabiny montovaly buď před křídlo, nebo za ně. Obvykle se otevíraly nahoru, přičemž ze spodní části otvoru se sklopilo schodiště, takže letoun nebyl závislý na pozemním vybavení. Celkem bylo vyrobeno 176 civilních CV-240.  Slabinou CV-240 se v provozu ukázal vzlet na výše položených letištích, na vnitrostátních linkách USA zejména v Denveru a Cheyenne v předhůří Skalnatých hor. Především dopravci Braniff a UAL požadovaly u Convairu napravení tohoto nedostatku. Dne 5. října 1951 byl zalétán první "CV-340" odpovídající těmto požadavkům. Kombinoval větší křídlo s výkonnějšími výškovými pohonnými jednotkami R-2800-CB-16 o výkonu po 1784 kW. Do prodlouženého trupu o 1,4 m se nyní vešlo 44 sedadel.  V době výroby CV-340 začaly na americký trh pronikat briské konkurenční turbovrtulové letouny Vickers Viscount. Společnost Convair se proto pokoušela o adaptaci draku pro turbovrtulové motory Rolls-Royce Dart, avšak bez úspěchu.  Odpovědí na konkurenci Viscountu firmou Convair se stal až "CV-440 Metropolitan" vybavený radarem, zalétaný 6. října 1955. Tvarově a technologicky shodná verze s CV-340 měla instalované motory R-2800-CB-17 po 1837 kW a podstatně účinnější zvukovou izolaci kabiny, jejíž kapacita se zvětšila až na 52 sedadel pro cestující. První sériový letoun z celkového počtu 186 civilních Metropolitanů byl dodán v prosinci. Některé další byly upraveny na tento standard z CV-340.

Varianty.

Civilní.

Prodloužený Convair CV-5800 IFL Group

Vojenské.

USAF nakoupilo celkem 472 linkových strojů série CV-240, 340 a 440 v devíti různých verzích. Letounem určeným pouze k přepravě nákladu i osob byl typ "C-131 Samaritan", modifikovaný z 26 letounů CV-240 se dvěma hvězdicovými motory R-2800-9W o výkonu po 1864 kW a se sedadly pro 37 cestujících, nebo 27 lůžek pro pacienty a zdravotnický personál.  Dále vznikl z 36 strojů CV-230/340 typ "C-131B" s motory R-2800-99W, nebo -103W pro 48 pasažérů, který byl využíván i pro elektronický průzkum. Z 27 CV-340 byl upraven "C-131D" pro 44 cestujících s instalovanými pohonnými jednotkami R-2800-52W. Toto označení neslo také 6 kusů militarizovaných CV-440. Mimoto převzalo USAF několik letounů "R4Y" od US Navy s označením "C-131G". Štábní dopravní variantu "VC-131" se zdokonalenou zvukovou izolací doplňovaly dva stroje "VC-131H" s turbovrtulovými motory Allison T56-A-9 o výkonu po 2796 kW.

Služba.

Iniciátor vzniku CV-240, přepravce American Airlines, nejprve objednal stokusovou sérii, kterou však snížil na 75 exemplářů. Letouny byly na linky uvedeny 1. června 1948 především na spádových tratích, přivádějících cestující k hlavním spojům obsazených čtyřmotorovými dopravními letouny. Druhým zákazníkem se 1. září 1948 staly aerolinky Western Airlines následované Pan American World Airways, UAL a argentinská FAMA. V Evropě létaly CV-240 u společností KLM Royal Dutch Airlines, Sabena a LOT.  Prvním zákazníkem CV-340 se 28. března 1952 staly aerolinky UAL, ale jako první je na své tratě uvedl 1. listopadu 1952 Braniff (UAL až 16. listopadu). V Evropě byly zakoupeny přepravci Finnair, Linjeflyg a Lufthansa.  CV-440 zahájily provoz v dubnu 1956 u Continental Airlines, v Evropě je mimo jiné užívaly Swissair, Scandinavian Airlines, Sabena, Luthansa a Iberia.

Hlavní technické údaje (CV-240).

zdroj

Convair CV-240 je americký dvoumotorový dolnoplošný dopravní letoun se zatahovacím příďovým podvozkem a kapacitou 40 cestujících. Společnost Convair ho vyráběla od roku 1947 do roku 1954, zpočátku jako možnou náhradu za všudypřítomné letouny Douglas DC-3. Představoval modernější konstrukci s přetlakovou kabinou, přičemž byl letoun dále vyvíjen, čímž vznikly různé civilní a vojenské varianty. Ještě v 21. století stále létají různé varianty těchto letounů.

The Convair CV-240 is an American airliner that Convair manufactured from 1947 to 1954, initially as a possible replacement for the ubiquitous Douglas DC-3. Featuring a more modern design with cabin pressurization, the 240 series made some inroads as a commercial airliner, and had a long development cycle that produced various civil and military variants. Though reduced in numbers by attrition, various forms of the "Convairliners" continue to fly in the 21st century.


Charakteristika.

Podle vnitřního odporu lze rozdělit elektrické zdroje na "tvrdé" a "měkké" zdroje. Tvrdý zdroj má vnitřní odpor menší než 1 Ω a má proto menší úbytek napětí na zdroji při zatížení (například olověný akumulátor). Měkký zdroj má vnitřní odpor větší než 1 Ω (například vybitý tužkový článek).  Elektrický zdroj vykonává v elektrickém obvodu elektrickou práci. Velikost této práce za jednotku času je elektrický výkon zdroje.

Reálné zdroje napětí.

Reálným (tedy nikoliv ideálním) zdrojem napětí může být například:

Porovnání zdrojů.

+) 6článků v sériovém zapojení

) při rozdílu teplot 40.

Elektrický zdroj v obvodu.

Po připojení zdroje do uzavřeného elektrického obvodu začne obvodem procházet elektrický proud. Na rozdíl od elektromotorického napětí však proud kromě zdroje závisí také na dalších parametrech obvodu.

Elektrotechnická značka.

Jestliže záleží na "polaritě" zdroje, pak se ve značce u jednotlivých pólů vyznačí + a -. Nezáleží-li na polaritě, není nutno + a − vyznačovat.

Vnitřní odpor.

Protéká-li elektrický proud obvodem, protéká také elektrickým zdrojem. "Ideální zdroj" neklade proudu žádný odpor, jeho vnitřní odpor je nulový a svorkové napětí (napětí na svorkách zdroje) má vždy stejnou velikost jako elektromotorické napětí. U "reálných zdrojů" se projevuje jejich vnitřní odpor a napětí na svorkách zatíženého zdroje je menší než elektromotorické napětí.

Sériové zapojení zdrojů.

Sériové zapojení dvou a více zdrojů má za následek "zvýšení" celkového elektromotorického napětí:  Větším elektromotorickým napětí se dosáhne zvětšení výkonu zdroje, nevýhodou je zvětšení celkového vnitřního odporu:  Sériové zapojení zdrojů se uskutečňuje vodivým spojením pólů s opačnou polaritou. Prakticky se používá např. v plochých bateriích (3 suché články = 3 × 1,5 V = 4,5 V), v kapesních svítilnách (sériové zapojení více baterií), v automobilových akumulátorech (6 jednoduchých akumulátorů = 6 × 2 V = 12 V), ap.

Paralelní zapojení zdrojů.

Paralelním zapojením dvou a více zdrojů se nezvyšuje elektromotorické napětí, ale celkový elektrický výkon zdrojů, které jsou schopny dodávat při stejném napětí větší elektrický proud.  Důležitou podmínkou je stejná velikost elektromotorických napětí jednotlivých zdrojů, aby nedocházelo k tomu, že silnější zdroj bude způsobovat elektrický proud opačného směru ve slabším zdroji. To by představovalo ztráty elektrické energie, v chemických zdrojích by to mohlo způsobit nežádoucí chemické změny.  Paralelní zapojení se uskutečňuje vodivým spojením pólů se stejnou polaritou. Praktické použití je v rozvětvených elektrických obvodech, kde se elektrický proud rozděluje do více větví a je třeba, aby celkový elektrický proud dodávaný zdrojem měl dostatečnou velikost

Elektromotorické napětí.

Charakteristickou vlastností elektrického zdroje je elektromotorické napětí, což je elektrická energie přepočtená na jednotkový elektrický náboj, kterou je schopen zdroj dodávat. Tato energie vzniká z "neelektrické" práce přesouváním částic s elektrickým nábojem (elektronů, iontů) uvnitř zdroje proti směru "vnitřního" elektrického pole. Na "pólech" zdroje se vytváří odlišný elektrický potenciál, jehož rozdíl tvoří elektromotorické napětí.

Dualita elektrických zdrojů.

Reálný zdroj proudu může být nahrazen (modelován) ideálním zdrojem napětí se sériovým odporem a naopak reálný zdroj napětí může být nahrazen ideálním zdrojem proudu s paralelním odporem. Tyto dva modely reálného elektrického zdroje jsou rovnocenné.

Zdroj napětí (, též "zdroj elektrického napětí") je v elektrotechnice takový elektrický zdroj, který na svém výstupu udržuje stálé elektrické napětí bez ohledu na odebíraný elektrický proud. Ideální zdroj napětí neexistuje, protože vnitřní odpor reálného zdroje omezuje maximální proud, který může elektrickým obvodem protékat. Reálný elektrický zdroj může pro zajištění stabilního napětí na výstupu používat stabilizátor napětí, který ho zajišťuje pomocí úbytku napětí (rozdíl mezi vstupním a výstupním napětím stabilizátoru). Obvyklé použití zdroje napětí je například nabíječka mobilních zařízení (AC adaptér), která na svém USB výstupu poskytuje napětí 5 V. Podle duality elektrotechniky je ke zdroji napětí protějškem zdroj proudu.

A voltage source is a two-terminal device which can maintain a fixed voltage. An ideal voltage source can maintain the fixed voltage independent of the load resistance or the output current. However, a real-world voltage source cannot supply unlimited current. A voltage source is the dual of a current source. Real-world sources of electrical energy, such as batteries and generators, can be modeled for analysis purposes as a combination of an ideal voltage source and additional combinations of impedance elements.


Mýty.

Ke Gortýně se vztahuje řada mytických událostí. Pod jedním z platanů na místě dnešního Odeionu měl počít Zeus v podobě býka spolu s Európou syny Mínóa a Rhadamantha. Podle jedné verze mýtu založil město samotný Mínós, podle jiné Rhadamanthův syn Gortys. Třetí, nejmladší verze považuje za zakladatele města jiného Gortyse, který pocházel z Tegey v Arkádii.

Historie.

Oblast pozdější Gortýny lidé poprvé osídlili v období neolitu, v polovině 4. tisíciletí př. n. l.. Gortys se vyskytuje i v Homérových eposech Illias a Odyssea. V Illiadě je označen jako město obklopené hradbami. V Odyssei Homér líčí, jak část loďstva spartského krále Meneláa cestou od Tróje ztroskotala kvůli silným bouřím při pobřeží u Gortýny. V roce 67 př. n. l. si Krétu podrobili Římané. Až do roku 828, kdy ostrov dobyli Arabové, byla Gortys správním centrem Kréty. Gortys byla jedním z center christianizace – podle tradice zde měl na začátku 60. let 1. století kázat svatý Pavel. Jeho žák sv. Titus byl prvním biskupem Gortýny. Kolem roku 300 se ostrov dostal do držení byzantské říše. Gortys takřka zničilo zemětřesení z roku 796.

Památky.

V Gortýně se nacházejí zbytky tří pevností: archaické a byzantské na pahorku Agios Ioannis a z období helénismu na vrchu Armi. Archeologové zde vykopali tři agory, nejstarší z nich se nacházela na místě dnešní baziliky sv. Tita. Kromě toho obsahuje areál Gortýny mj. pozůstatky mínójské vily, dvou vodovodů, pěti divadel, stadionu, hippodromu, čtyř lázní, pretoria (římských kasáren), pěti pohanských sakrálních staveb a devíti křesťanských církevních objektů. V centru areálu se nachází odeion a bazilika sv. Tita. Odeion sloužil k pořádání koncertů a divadelních představení. Jeho dnešní podoba pochází ze 4. století našeho letopočtu, původní odeion vznikl asi o 800 let dříve. Bazilika sv. Tita byla pojmenována po prvním gortynském biskupovi, žáku evangelisty sv. Pavla. Jedná se o raně křesťanskou stavbu ze 6. století. Východně od baziliky byla zřízena glyptotéka neboli prostor pro instalaci soch, které byly v areálu Gortynu vykopány.

Gortýnský zákoník.

Pro evropské dějiny práva je důležitým pramenem gortýnský zákoník. Vznikl kolem roku 450 př. n. l., kdy byla Kréta osídlena Dóry, reflektuje však starší právní stav. Více než 600 řádků textu vytesaného na kamenech zachycuje právní soustavu, jež vycházela ze Zaleukových zákonů ze 7. století př. n. l. Text je vyryt ve stylu psaní "bustrofédon" (střídavě zleva doprava a obráceně), a to archaickou alfabetou o 18 písmenech.  Z gortýnského zákoníku vyplývá, že otrok na Krétě měl volnější právní postavení než jinde, neboť se od svobodného obyvatelstva lišil jen tím, že nesměl vykonávat vojenskou službu. I žena měla podle Zákoníku vysoké společenské postavení. Mohla se rozvést, sňatkem nepřicházela o svůj majetek. Zákoník pamatuje i na právní ochranu dětí po rozvodu rodičů a kodifikuje další záležitosti z rodinného i trestního práva.  První kameny s textem zákoníku objevili francouzští cestovatelé v roce 1857. Od nich je zakoupilo muzeum v Louvre. Hlavní část Zákoníku se našla náhodou na podzim roku 1884, když si místní obyvatelé chtěli opatřit stavební kámen na stavbu olivového lisu.

Gortys, Gortýna, nebo Gortyn (řecky Γόρτυνα, Γόρτυς, nebo Γόρτυν), je nejrozsáhlejší archeologické naleziště na Krétě, položené u vesnice Mitropolis 45 km jižně od správního centra ostrova Heraklionu. V Gortýně, v době římské hlavním městě Kréty, byly objeveny první doklady o osídlení již v době neolitu. Rozkvět zažil v době mínojské civilizace a pak v helenisticko-římském období v době 67 př. n. l. – 300. Jedná se také o obec v regionální jednotce Iraklio.

Gortyna (), or Gortyn (Γορτύν), was a town of ancient Crete which appears in the Homeric poems, under the form of Γορτύν; but afterwards became usually Gortyna (Γόρτυνα). According to Stephanus of Byzantium it was originally called Larissa (Λάρισσα) and Cremnia or Kremnia (Κρήμνια).


Posádka.

Trojice kosmonautů USA byla v tomto složení:

Technická data.

Loď určená pro tříčlennou posádku s výrobním číslem CSM-116 se skládala z velitelského a servisního modulu používaného v předchozím úspěšném programu Apollo, vážila 19 970 kg. Byla vyrobena americkou společností North American Rockwell Corporation, Space Div., Downey, Kalifornie (USA) pro NASA v Houstonu. Byla později katalogizována v COSPAR s označením 1973-032A. Velitelský modul CM (') ve tvaru kužele vysokého 3,5 metru obsahoval kabinu, padákový systém se sedmi padáky, motorky, baterie, optiku a záchranný systém LES, který se po úspěšném vzletu odhodil. Modul SM (') obsahoval hlavní motor a pohonné hmoty, baterie, zásobník kyslíku. Před přistávacím manévrem se od druhého modulu oddělil.

Start.

Kosmickou loď vynesla na oběžnou dráhu 25. května 1973 raketa Saturn IB z mysu Canaveral na Floridě.

Průběh letu.

Po osmi hodinách letu se loď připojila nad Pacifikem k orbitální stanici Skylab, kam posádka po odpočinku přestoupila 26. května a zahájila připravený program. Po pěti dnech kvůli poruše museli Conrad a Kerwin vystoupit na povrch stanice (výstupy označené EVA) k provedení drobné opravy na panelu slunečních baterií. Výstup trval čtyři hodiny. O několik dní později, 10. června kvůli výměně kazet a filmů i dalším drobným opravám vystoupili ven znovu. Ve stanici pořídili několik tisíc fotografií Země a Slunce. Posádka na osmdesátitunové stanici strávila téměř celý měsíc a zanechala ji po svých opravách v dobrém stavu pro své následovníky na Skylabu 3.

Závěr letu.

Závěrečnému přistávacímu manévrhu předcházelo pozvolné snižování oběžné dráhy Skylabu 2 tak, aby kosmonauté po dlouhodobém pobytu v beztížném stavu omezili přetížení na minimálně nutnou dobu. Na Zem přistála posádka 22. června 1973 na hladinu Tichého oceánu asi 1300 km od San Diega. O posádku i s kabinou se postarala letadlová loď USS Ticonderoga, která byla v době přistání asi 10 km daleko. O dva dny později celá trojice odletěla do Kalifornie, kde byli představeni Richardu Nixonovi a Leonidu Brežněvovi.

Skylab 2 byla kosmická loď pro dopravu první posádky kosmonautů k Skylabu, orbitální stanici USA na oběžné dráze Země v roce 1973. Byla v pořadí 44 lodí Země s kosmonauty, která letěla do vesmíru.

Skylab 2 (also SL-2 and SLM-1) was the first crewed mission to Skylab, the first U.S. orbital space station. The mission was launched on an Apollo command and service module by a Saturn IB rocket on May 25, 1973, and carried a three-person crew to the station. The name Skylab 2 also refers to the vehicle used for that mission. The Skylab 2 mission established a twenty-eight-day record for human spaceflight duration. Furthermore, its crew were the first space station occupants ever to return safely to Earth – the only previous space station occupants, the crew of the 1971 Soyuz 11 mission that had crewed the Salyut 1 station for twenty-four days, died upon reentry due to unexpected cabin depressurization.


Posádka.

Trojice kosmonautů USA byla v tomto složení

Technická data.

Loď určená pro tříčlennou posádku s výrobním číslem CSM-117 se skládala z velitelského a servisního modulu používaného v předchozím úspěšném programu Apollo, vážila 20 121 kg (nepatrně víc než předchozí Skylab 2), byla vyrobena americkou společností North American Rockwell Corporation, Space Div., Downey, Kalifornie (USA) pro NASA v Houstonu. Byla později katalogizována v COSPAR s označením 1973-050A. Velitelský modul CM (') ve tvaru kužele vysokého 3,5 metru obsahoval kabinu, padákový systém se sedmi padáky, stabilizační motorky, baterie, optiku a záchranný systém LES, který se po úspěšném vzletu odhodil. Modul SM (') obsahoval hlavní motor a pohonné hmoty, baterie, zásobník kyslíku. Před přistávacím manévrem se od druhého modulu oddělil.

Start.

Kosmickou loď Skylab SL-3 (AS-207), vynesla na oběžnou dráhu 28. července 1973 raketa Saturn IB z kosmodromu na mysu Canaveral (Kennedyho vesmírné středisko).

Průběh letu.

Po osmi hodinách letu a pátém oběhu se loď připojila k orbitální stanici Skylab, kam posádka po odpočinku přestoupila a zahájila připravený program. Zpočátku řešili problém s opakovaným únikem okysličovadla ze systémů trysek, uvažovalo se o ukončení programu. Na kosmodromu se začala připravovat záchranná raketa. Absolvovali několik mnohahodinových výstupů (EVA) na vnější plášť stanice kvůli drobným opravám, instalaci krytu fólií. Snímkovali Zemi i další vesmírné objekty (desetitisíce snímků), prováděli řadu experimentálních pokusů, měření. Vyzkoušeli létající křeslo ASMU (""), umožňující pohyb s manévrovacími tryskami. Posádka na 80tunové stanici strávila téměř dva měsíce, dvojnásobek než jejich předchůdci a celý program byl vyhodnocen jako velmi dobře splněný. Po jeho vyhodnocení byl značně upraven připravovaný let třetí posádky - Skylab 4. Skylab 3 se stal délkou letu rekordním.

Závěr letu.

Na Zem přistáli 25. září 1973 na hladinu Tichého oceánu asi 370 km od San Diega. O posádku i s kabinou se postarala loď USS New Orleans, která byla v době přistání 10 km daleko. Zdravotní stav posádky byl shledán velmi dobrý.

Skylab 3 byla kosmická loď pro dopravu druhé posádky kosmonautů v roce 1973 ke Skylabu, orbitální stanici USA na oběžné dráze Země.

Skylab 3 (also SL-3 and SLM-2) was the second crewed mission to the first American space station, Skylab. The mission began July 28, 1973, with the launch of three astronauts in the Apollo command and service module on the Saturn IB rocket, and lasted 59 days, 11 hours and 9 minutes. A total of 1,084.7 astronaut-utilization hours were tallied by the Skylab 3 crew performing scientific experiments in the areas of medical activities, solar observations, Earth resources, and other experiments.