Počátky vlády.

Filip se narodil jako syn Démétria II. a épeirské princezny Chryseis, ovšem již v devíti letech ztratil otce, jenž byl zabit ve válce proti Ilyrům. Démétriův bratranec Antigonos Dósón se poté oženil s Filipovou matkou a získal makedonský trůn. Velkorysý Filipův otčím se nepokusil zajistit následnictví vlastnímu synovi. Místo toho připravoval Filipa na budoucí vládu, přičemž projevil svoji moudrost, když Filipovi ustavil vlastní královské rádce. Po Dósónově smrti v roce 221 př. n. l. se tehdy sedmnáctiletý Filip chopil za poměrně nejisté politické situace vlády. V prvním roce svého panování zakročil proti Dardánům a jiným barbarským kmenům na severu. Třebaže byl velice rázný a ambiciózní, postrádal Dósónovu rozvážnost a diplomatické schopnosti, tolik nezbytné k zachování makedonské převahy na Balkánském poloostrově. Dósónova smrt znamenala obnovení nesvárů v helénském spolku, neboť Sparta společně s aitólským spolkem a Élidou napadly achajský spolek, makedonského spojence. V následné spojenecké válce v letech 220 až 217 př. n. l. připojil Filip k helénskému spolku Messénii a podrobil si Élidu. Jeho počínání ve spojenecké válce mu zajistilo proslulost a respekt jeho poddaných i nepřátel. I přes tyto úspěchy však Filip v roce 217 př. n. l. válku předčasně ukončil uzavřením míru s Aitóly.  Důvodem ke smíru byla Filipova snaha posílit severní hranice a rozšířit makedonský vliv v sousední Ilýrii. Zde se již od dvacátých let vojensky angažovala římská republika, která v roce 229 př. n. l. zakročila proti místním pirátům. O deset let později (219 př. n. l.) Ilyrové opět ohrožovali námořní dopravu v Jaderském moři, nicméně Římané je v reakci na to rychle a účinně porazili. Ilyrský vládce Démétrios z Faru poté uprchl na dvůr mladistvého Filipa, který se právě stal králem, a přesvědčoval ho ke spojenectví proti Římanům. Krátce nato zahájil kartaginský vojevůdce Hannibal ničivé tažení do Itálie, během něhož přivodil římským legiím sérii drtivých porážek, jež vyvrcholily obklíčením římského vojska v bitvě u Kann.

Expanze a války s Římany.

Makedonský král viděl v oslabení Římanů výtečnou příležitost nejen k upevnění své moci na Balkáně, nýbrž doufal taktéž v získání jihoitalských řeckých obcí, které se tehdy vzbouřily proti Římu. Plánovaná aliance s Kartáginci byla však vyzrazena Římanům, kteří zachytili korespondenci mezi Filipem a Hannibalem. Díky tomu Římané zabránili makedonskému vpádu na Apeninský poloostrov zahájením preventivní války v roce 215 př. n. l. V této první makedonské válce se na stranu Římanů připojil aitólský spolek a později také Pergamon. Místo naplnění svých snů o expanzi na západ se tak Filip ocitl v náročném konfliktu s řadou svých sousedů. Jeho útoky do Ilýrie se setkaly jen s omezeným úspěchem. V průběhu svého prvního tažení rok po zahájení války utrpěl porážku a přišel o celou flotilu. Teprve v roce 212 př. n. l. dobyl město "Lissos" (dnešní Lezhë). Boje s aitólským spolkem a pergamským králem Attalem I. zamezily jeho dalšímu postupu. Až po Attalově odchodu z Řecka v roce 207 př. n. l. byl Filip schopen s pomocí achajského spolku vedeného Filopoiménem zdolat své nepřátele, načež v následujícím roce přiměl Aitóly k uzavření míru. Jelikož ztratili podporu svých řeckých spojenců, uzavřeli Římané s Makedonií v roce 205 př. n. l. ve Foiníké mírovou smlouvu, jíž sice Filipovi přiznali skromné zisky v Ilýrii, nicméně zabránili jeho spojení s Hannibalem.  Po smrti Ptolemaia IV. sjednal Filip v roce 203 př. n. l. tajnou dohodu se seleukovským králem Antiochem III., v níž si králové zřejmě rozdělili území ptolemaiovského Egypta v Sýrii a na pobřeží Malé Asie. Makedonská expanze v Egejském moři, v Thrákii a v Kárii ovšem vyburcovala okolní státy, především Pergamon a Rhodos. V roce 201 př. n. l. jejich námořnictva zvítězila nad Filipovou flotilou u Chiu a poblíž Mílétu, zatímco Římané v téže době završili svoje vítězství nad Kartágem ve druhé punské válce. Na výzvu Rhoďanů, Athéňanů a Attala I. předložil římský senát Filipovi ultimátum, v němž požadoval opuštění dobytých území. Protože to Filip odmítl, vypověděli mu Římané tzv. druhou makedonskou válku, v níž se na stranu obnovené protimakedonské aliance přidali rovněž Aitólové. Po několika letech nerozhodných bojů a diplomatických jednání byla v roce 197 př. n. l. dosud nepřemožitelná makedonská falanga přesvědčivě poražena v bitvě u Kynoskefal v Thesálii, kde podlehla flexibilnější bojové taktice římských legií.

Spojencem Říma, poslední léta.

Ačkoli se Filipovi podařilo z této pohromy uniknout a zachránit si trůn, podmínky míru nadiktovaného Římany zbavily Makedonce všech jejich území a vlivu v Řecku. Filip si směl ponechat vládu nad Makedonií, avšak musel zaplatit 1000 talentů válečných kontribucí, vzdát se Thesálie, vyklidit své řecké pevnosti Korint, Démétriadu a Chalkidu (nazývané „okovy Řecka“), rozpustit většinu námořnictva a poskytnout řadu rukojmích, včetně svého mladšího syna Démétria. V důsledku toho prohlásil vítěz od Kynoskefal Titus Quinctius Flamininus na isthmických hrách v roce 196 př. n. l. řecké obce za svobodné. V souladu s mírovou smlouvou se Filip stal římským spojencem a se svými přemožiteli následně spolupracoval v jejich boji proti spartskému králi Nabidovi v roce 195 př. n. l. O čtyři roky později Filip podpořil Římany také proti Antiochovi III. během syrské války. Na oplátku za královu pomoc v tomto konfliktu mu Římané odpustili část reparací a propustili jeho syna Démétria, který však během pobytu v Itálii začal smýšlet silně prořímsky.  Filip se poté zaměřil na vnitřní konsolidaci svého království reorganizací armády a státní správy a zvýšením příjmu opětným otevřením zlatých dolů. Dále zalidnil četné oblasti Makedonie a městům dovolil razit vlastní mince, což mělo příznivý dopad na hospodářství. Všechny tyto Filipovy aktivity ještě zvýšily podezřívavost Římanů vůči němu. Obviňování ze strany sousedních států, zvláště Pergamu, vedla k vytrvalým zásahům Říma. Vědom si zvyšujícího se rizika římské invaze do Makedonie, snažil se Filip vojensky a diplomaticky upevnit své pozice na Balkáně. Jeho úsilí bylo ale podkopáváno prořímskou politikou Démétria, kterého Římané podporovali v jeho snaze zabezpečit si následnictví na úkor svého staršího bratra Persea. Vzájemné napětí mezi bratry vedlo v roce 180 př. n. l. k Filipovu zdráhavému rozhodnutí nechat Démétria popravit. Tento skutek se nepříznivě odrazil na králově zdravotním stavu a o rok později Filip v Amfipoli zemřel. Po Filipovi nastoupil na trůn jeho nejstarší syn Perseus, který se stal posledním makedonským králem.

Filip V. (239 př. n. l. – 179 př. n. l.) byl od roku 221 př. n. l. makedonským králem, jenž pocházel z dynastie Antigonovců. Byl synem Démétria II., po jehož brzké smrti byl adoptován svým strýcem Antigonem III. Dósónem. Filip započal svoji vládu vítězstvími vzbuzujícími pozornost jeho současníků, avšak jeho diplomatická nerozvážnost umožnila vměšování Římanů do řeckých záležitostí. Jeho opakované pokusy rozšířit svoji moc vedly ke střetům s Římany, které vyústily v zánik makedonské hegemonie v Řecku.

Philip V (; 238–179 BC) was king (Basileus) of the ancient Kingdom of Macedonia from 221 to 179 BC. Philip's reign was principally marked by an unsuccessful struggle with the emerging power of the Roman Republic. He would lead Macedon against Rome in the First and Second Macedonian Wars, losing both but allying with Rome in the Roman-Seleucid War towards the end of his reign.


Anatomie.

Hrochovití se vyznačují mohutným tělem s poměrně malýma nohama. Kůže může být místy až 4 cm tlustá a obsahuje mnoho mazových žláz, které ji udržují vlhkou, a také velké množství tuku, který hrochům pomáhá vznášet se ve vodě. Oči jsou vysoko posazené, stejně tak i uzavíratelné nozdry a uši. Na nohou mají zachované čtyři prsty, které jsou spojené plovacími blánami. Hrochovití mají úplný chrup. Špičáky a řezáky neustále dorůstají a stoličky se vyměňují stejně jako u slonů. U hrochů mohou být dolní špičáky až 30 cm dlouhé. Krátký, ale silný ocas slouží k rozmetávání trusu a moči, a tím si značkují svá teritoria. Dospělý samec hrocha obojživelného může vážit až 4 tuny a je dlouhý i přes 3 metry. Hrošík liberijský je mnohem menší, samci váží kolem 200 kg. Od hrochů se také liší menší hlavou a tmavší kůží. Hrochovití mají jeden žaludek, ale rozdělený na tři komory, což jim umožňuje trávit celulózu.

Způsob života.

Hroši obojživelní tráví většinu času ve vodě. Tvoří stáda vedená vůdčím samcem. Jsou to velmi teritoriální zvířata. Hrošíci žijí v hustých lesích většinou samotářsky nebo v malých skupinkách. Hrochovití jsou býložravci, krmí se hlavně v noci, kdy se chodí pást. Mimo trávy se také živí vodními rostlinami a hrošíci i spadlým ovocem. Samice hrocha rodí po dvouletých intervalech většinou jedno mládě rovnou do vody. Mláďata hrošíků se rodí na souši. Samice jsou březí 200-240 dní. Hroši se v zajetí mohou dožít až 50 let, v přírodě žijí kolem 30 let.

Do čeledi hrochovitých (Hippopotamidae) patři jen dva žijící druhy – hroch obojživelný a hrošík liberijský. Oba druhy žijí v Africe. "Hippopotamus" znamená v překladu „říční kůň“. Hroši velmi dobře plavou a chodí pod vodou. Hrošíci liberijští nejsou tolik vázáni na vodu a tráví mnohem více času na souši. Podle nových průzkumů se zdá, že hrochovití jsou pravděpodobně geneticky bližší kytovcům než ostatním sudokopytníkům. Hroch je místy běžný druh, ale hrošík liberijský je ohrožen ničením jeho přirozeného prostředí a lovem.

Hippopotamuses are stout, naked-skinned, and semiaquatic artiodactyl mammals, possessing three-chambered stomachs and walking on four toes on each foot. While they resemble pigs physiologically, their closest living relatives are the cetaceans. Hippopotamuses are the only living members of the family Hippopotamidae.


Vznik a vývoj.

Úvodní studie ohledně vývoje nové protiradarové střely začaly v roce 1972, kdy bylo zjevné, že na působení proti sovětským systémům protivzdušné obrany budou potřeba výkonnější rakety než ty, které byly v té době ve výzbroji amerických letadel. V roce 1974 uzavřelo americké námořnictvo smlouvu o vývoji nových střel se společností Texas Instruments. První verze AGM-88 HARM (A/B) byly odvozeny z tehdejších protiradarových střel - AGM-45 Shrike a AGM-78 Standard ARM. Kombinovaly nejžádanější funkce každé z nich, přičemž poskytovaly další vlastnosti, které zvýšily jejich provozní efektivitu. Celkové náklady na vývoj střely dosáhly 644,5 milionu dolarů.  Hromadná výroba raket AGM-88 byla schválena v březnu 1983, přičemž jich bylo dodnes vyrobeno více než 23 000 kusů. Jednotková cena nejnovější verze AGM-88E je 99 4000 dolarů. Americké letectvo jako první těmito střelami vybavilo letadla F-4G. Raketa vznikla jako společný projekt amerického letectva a amerického námořnictva, ale jsou jí vyzbrojeny i stíhačky námořní pěchoty.  K prvnímu bojovému nasazení došlo v roce 1986 v Libyi při náletu na Tripolis a Benghází. Rakety dokázaly úspěšně potlačit sovětské systémy S-75 Dvina, S-125 Něva a S-200. Během války v Zálivu v roce 1991 bylo odpáleno více než 2 000 těchto raket proti iráckým radarovým systémům.

Konstrukce a vlastnosti.

I když AGM-88 HARM a AGM-45 Shrike sdílejí základní podobnost z hlediska vzhledu a určení, AGM-88 je o více než metr delší než AGM-45 a má mírně větší průměr. Střela je dlouhá 4,17 m a má průměr 25,4 cm. Rychlost má 2 Machy a její dolet je 150 km. Celková hmotnost rakety je 361 kg, přičemž její bojová část váží 68 kg.  Může být nesena několika typy letadel na závěsníky LAU-118 (V) 1/A. Ještě před vypuštěním dostane raketa souřadnice cíle od mateřského letadla. Tyto parametry využívá v počáteční fázi letu a později vyhledává požadovaný cíl prostřednictvím pasivního nebo aktivního radarového systému.

AGM-88 HARM je řízená střela vzduch-země určená k ničení radiolokátorů, které jsou součástí systémů protivzdušné obrany. Tuto střelu středního dosahu vyvinula a vyrábí americká společnost Texas Instruments.

The AGM-88 HARM (High-speed Anti-Radiation Missile) is a tactical, air-to-surface anti-radiation missile designed to home in on electronic transmissions coming from surface-to-air radar systems. It was originally developed by Texas Instruments as a replacement for the AGM-45 Shrike and AGM-78 Standard ARM system. Production was later taken over by Raytheon Corporation when it purchased the defense production business of Texas Instruments.


Příbuzné látky.

Halotan není chemicky ether. Pokusy najít méně metabolizovatelná anestetika vedly k objevu halogenovaných etherů, například enfluranu a isofluranu. Výskyt jaterních reakcí je u těchto látek nižší. O přesné úrovni hepatotoxicity enfluranu se polemizuje, byť je jen minimálně metabolizován. Isofluran není prakticky vůbec metabolizován a zprávy o poškození jater v souvislosti s touto látkou jsou velmi vzácné.

Historie.

Tento halogenovaný uhlovodík byl poprvé syntetizován C. W. Sucklingem z Imperial Chemical Industries (ICI) v roce 1951 a poprvé klinicky použit M. Johnstonem v Manchesteru v roce 1956. Halotan se stal populární jako nehořlavé celkové anestetikum nahrazující jiná inhalační anestetika, například diethylether a cyklopropan. Jeho používání jakožto anestetika bylo ukončeno během 80. a 90. let 20. století s rozmachem novějších anestetik. Stále se však používá ve veterinární chirurgii a v rozvojových zemích díky své nízké ceně.  Halotan byl od svého uvedení v roce 1956 do 80. let podán mnoha milionům dospělých a dětských pacientů po celém světě. Mezi jeho vlastnosti patří při vysokých hladinách kardiální útlum, senzibilizace srdce na katecholaminy (např. norepinefrin) a silná bronchiální relaxace. Nedráždí dýchací cesty a stal se proto vhodnou látkou pro pediatrickou anestezii. Vzhledem ke způsobovanému srdečnímu útlumu byl kontraindikován u pacientů se selháním srdce, se srdeční arytmií, a dále také při stavech vysokých hladin katecholaminů, například při feochromocytomu.  Opakovaná expozice halotanu u dospělých byla ve vzácných případech zmiňována jako příčina vážného poškození jater. Stalo se to v 1 případě z 10 000 expozic. Výsledný syndrom byl označen jako halotanová hepatitida a je patrně výsledkem metabolismu halotanu na kyselinu trifluoroctovou prostřednictvím oxidačních reakcí v játrech. Zhruba 20 % vdechovaného halotanu je metabolizováno v játrech a produkty se vylučují močí. Hepatitický syndrom má úmrtnost 30 až 70 %. Obavy z této hepatitidy vedly k dramatické redukci používání halotanu u dospělých. V 80. letech 20. století byl nahrazen enfluranem a isofluranem. V roce 2005 byly typickými prchavými anestetiky isofluran, sevofluran a desfluran. Protože riziko halotanové hepatitidy je u dětí podstatně nižší než u dospělých, používal se halotan v pediatrii i v 90. letech. Ovšem okolo roku 2000 byl zde z většiny nahrazen sevofluranem.

Syntéza.

Komerční syntéza halotanu začíná trichlorethylenem, který reaguje s fluorovodíkem za přítomnosti chloridu antimonitého při 130 °C, přičemž vzniká 2-chlor-1,1,1-trifluorethan. Ten následně reaguje s bromem při 450 °C a vzniká halotan.

Halotan (INN), též halothan, je uhlovodíkový halogenderivát používaný jako inhalační celkové anestetikum. Systematický název sloučeniny je "2-brom-2-chlor-1,1,1-trifluorethan", látka je známa i pod obchodním názvem Fluothane. Jedná se o jediné inhalační anestetikum, které obsahuje v molekule atom bromu; existuje řada jiných halogenovaných anestetik, která obsahují atomy chloru a fluoru (jako v případě halotanu), ale atom bromu postrádají. Halotan je bezbarvá, na světle nestabilní, kapalina příjemné, mentolo-peprmintové vůně (podobně jako Alpa). Dodává se v hnědých láhvích a obsahuje 0,01 % thymolu jakožto stabilizačního činidla. Halotan patří mezi základní léčiva obsažená v seznamu WHO. Používání halotanu ve vyspělých státech však bylo téměř úplně překonáno novějšími inhalačními anestetiky.

Halothane sold under the brand name Fluothane among others, is a general anesthetic. It can be used to start or maintain anaesthesia. One of its benefits is that it does not increase the production of saliva, which can be particularly useful in those who are difficult to intubate. It is given by inhalation. Side effects include an irregular heartbeat, decreased effort to breathe, and liver problems. Like all volatile anesthetics, it should not be used in people with a personal or family history of malignant hyperthermia. It appears to be safe in porphyria. It is unclear whether use during pregnancy is harmful to the baby, and it is not generally recommended for use during a C-section. Halothane is a chiral molecule that is used as a racemic mixture. Halothane was discovered in 1955. It is on the World Health Organization's List of Essential Medicines. As of 2014, the wholesale cost in the developing world is about 22 to 52 USD for a 250 mL bottle. Its use in developed countries has been mostly replaced by newer anesthetic agents such as sevoflurane. It is no longer commercially available in the United States. Halothane also contributes to ozone depletion.


Rodina.

Narodil se Marii Rose de Beauharnais, rozené de Tascher de la Pagerie, a jejímu manželovi vikomtu Alexandrovi de Beauhernais. Josefína (Marie Rose) vyrostla na Martiniku jako dcera majitele cukrové plantáže a v patnácti letech byla poslána do Francie, aby se tam provdala za svého bratrance Alexandra. Alexandr byl synem martinického guvernéra, markýze de la La Ferté-Beauharnais Françoise de Beauharnais, a Marie de Chastullé. Po matčině smrti se Alexandrův otec znovu oženil s Evženií de Tascher de la Pagerie.  Manželství mezi Evženovými rodiči nebylo šťastné. Matka nakonec po klášterním vyhnanství požádala roku 1785 o rozluku a vrátila se na Martinik. Roku 1789 (počátek Francouzské revoluce) se vrátila do Paříže a její salón se stal místem schůzek poslanců Národního shromáždění, včetně jejího manžela. Během pár let se revoluce změnila v krvavou hrůzovládu, jíž padly za oběť tisíce aristokratů včetně krále Ludvíka XVI. a královny Marie Antoinetty.  Evženův otec byl obžalován ze spiknutí a 23. července 1794 sťat gilotinou. Veškerý majetek "zrádce" republika zabavila. Matka tomuto osudu unikla a roku 1796 se provdala za generála Italské armády, Korsičana Napoleona Bonaparta. Na jeho přání začala používat jméno Josefína, madam Bonaparte.

Život.

Evžen i jeho sestra Hortensie navštěvovali přední školy v Saint-Germain. V době, kdy se jeho rodina vyrovnávala s tíživým osudem, se stal tesařským učněm. V roce 1797 se stal Napoleonovým pobočníkem. Bojoval v Egyptě, kde byl zraněn střepinou do hlavy, či v bitvě u Marenga. V roce 1804 získal povýšení na generála a byl dosazen na post velitele jízdních myslivců Císařské gardy. Od tohoto roku byl také členem francouzské císařské rodiny a italským místokrálem. Roku 1806 se oženil s bavorskou princeznou Augustou (1788–1851). O tři roky později vedl armádu v bitvě u Sacile, kde utrpěl porážku. O dva měsíce později za asistence svého vojenského poradce Jacqua MacDonalda zvítězil v bitvě u Raabu (dnešní Győr) a následně i u Wagramu. V roce 1812 se zúčastnil tažení do Ruska, kde se vyznamenal hlavně v bitvě u Borodina a Malojaroslavce.  Po Napoleonově pádu přesídlil do Mnichova. 14. listopadu 1817 mu byl bavorským králem Maxmiliánem I. udělen titul vévody z Leuchtenberka a knížete z Eichstättu. Zemřel ve věku 42 let na krvácení do mozku.

Potomci.

S bavorskou princeznou Augustou měl sedm dětí:

Evžen de Beauhernais, francouzsky: "Eugène Rose de Beauharnais", (3. září 1781, Paříž – 21. února 1824, Mnichov) byl francouzským princem, italským místokrálem, dědičným frankfurtským velkovévodou, vévodou z Leuchtenberku a knížetem z Eichstättu.

Eugène Rose de Beauharnais, Duke of Leuchtenberg (; 3 September 1781 – 21 February 1824) was the first child and only son of Alexandre de Beauharnais and Joséphine Tascher de la Pagerie, first wife of Napoleon I.


Předchozí události.

V roce 1634 se Jan Jiří I. Saský nechal vyloučit z neoblíbeného svazku se Švédy. Na císařově straně byl odstraněn u říšských stavů nenáviděný generál Valdštejn coby překážka míru. V Pirně a Litoměřicích několik měsíců delegace císaře a saského kurfiřta projednávaly podmínky smlouvy. Cílem obou zúčastněných stran bylo konečně znovunastolit mír mezi císařem a říšskými stavy. Císaři šlo také o to, aby měl obě ruce volné proti vnějším nepřátelům jeho říše, Francouzům a Švédům. Přitom také doufal ve vojenskou podporu Saska a dalších protestantských říšských stavů.

Důsledky.

Nejdůležitější územní změnou vyplývající z Pražského míru bylo předání markrabství Horní Lužice a Dolní Lužice do správy saského kurfiřta Jana Jiřího I. skrze tzv. tradiční reces (vypořádání). Obě země, předtím náležící k zemím Koruny české, byly císařem postoupeny Sasku jako vyrovnání válečných dluhů. Právně zůstala markrabství, jež byla dědičně propůjčena rodu Wettinů, až do roku 1815 lénem Koruny české. Roku 1620 pomohl protestantský kurfiřt katolickému císaři Ferdinandu II. při potlačení českého stavovského povstání. Saskému kurfiřtství to navíc vyneslo také čtyři magdeburské úřady.  Stavům bylo zakázáno uzavírat dohody mezi sebou stejně jako se zahraničními mocnostmi. To mělo platit pro Heilbronský spolek stejně jako pro katolickou ligu. Rovněž byla přijata jasná pravidla k Říšské válečné ústavě. Císař měl mít jedno jednotné vojsko, jež by se skládalo z oddílů všech říšských stavů. Říšská knížata sice směla držet velení nad vlastním kontingentem, nicméně pouze jako císařští generálové. Důvodem pro sestavení císařského vojska bylo vyhnání cizích vojsk z vlastního území.  Pražský mír připravil v mnoha usneseních týkajících se říšského práva půdu pro Vestfálský mír. Ukončení ozbrojených střetů na území císařství to však nepřineslo. Ferdinand II. se domníval, že by se mu mohlo s pomocí spojených říšských stavů podařit vyhnat Švédy a Francouze z říše, aniž by jim musel dělat politické nebo územní ústupky. To se však později ukázalo jako fatální omyl, protože válečné pustošení Německa trvalo ještě dalších více než deset let.

Pražský mír ze 30. května 1635, uzavřený mezi císařem a katolickou ligou na jedné straně a Kurfiřtstvím saským na straně druhé, ukončil konflikt mezi říšskými stavy a císařem v rámci třicetileté války, neboť tuto mírovou dohodu až na Bernarda Sasko-Výmarského a lankrabata z Hessen-Kasselu postupně ratifikovali všichni zeměpáni.

The Peace of Prague, "Pražský mír" (Czech), "Prager Frieden" (German), signed on 30 May 1635, ended Saxony's participation in the Thirty Years War. The terms would later form the basis of the 1648 Peace of Westphalia.


Pěstování.

V některých zemích je i pěstována např. (Německo), přičemž vyžaduje hlubokou, vlhčí, humózní půdu. Rozmnožuje se semeny, která ale brzy po dozrání ztrácejí klíčivost a vyžadují promrznutí a světlo, aby vyklíčila. Proto je vyséváme na podzim nebo brzy na jaře, a to bez zahrnování. Vzhledem ke svému mohutnému vzrůstu vyžaduje časté hnojení. V 1. roce se vyvíjí jen malá listová růžice, ve druhém velké listy, dlouhá dutá rýhovaná lodyha s velkými okolíky zelenobílých květů.

Zpracování.

Jako koření se nejčastěji používají zralá semena, která se vydrolují z usušených okolíků, nebo na podzim dobývaný oddenek velikosti dětské pěsti, z něhož vyrůstají až 30 cm dlouhé vedlejší kořeny. Ty se splétají v cop okolo oddenku a suší pomalu při teplotě nepřesahující 35 až 40 °C (siličná droga). Sušení je velmi zdlouhavé. Vedle éterického oleje obsahují kořeny a plody hořčinu, pryskyřici a jiné látky. Při zpracování kořene je nutno brát v úvahu, že citlivým lidem vyvolává na rukou puchýře, a to zvláště při práci na slunci (fotodermakózy).

Stanoviště.

Ve volné přírodě se s ní setkáte v podhůří zejména v teplých humózních půdách

Areál rozšíření.

Původní areál výskytu zahrnoval severovýchodní části Evropy, Skandinávii, Island, Grónsko - původní areál sahá zhruba od východního Německa po Ural. Dříve se často pěstovala jako léčivka, na mnoha místech tedy zplaněla, a proto dnes roste na mnoha místech i mimo své původní areály. Do střední Evropy, kde zdomácněla se dostala ze Skandinávie ve 14. století.

Výskyt.

Roste v Evropě a v Severní Asii. V některých zemích se pěstuje.

Výskyt v ČR.

V Česku se mezi původní místa výskytu počítají pouze Krkonoše, na ostatních místech je pravděpodobně zplanělá. Vyskytuje se v ostatních pohořích i v nížinách, zejména u řek, u lesních potoků, na vlhkých loukách.

Použití.

Andělika lékařská je významnou léčivou rostlinou používanou již od středověku. Všechny části rostliny mají silně aromatickou vůni a ostrou, nahořklou chuť. Jako koření se nejčastěji používají zralá semena. Jako léčivá droga se používá kořen s oddenkem a to nejčastěji ve formě prášku či macerátu. Jako koření se přidávají do polévek, omáček a salátů. Ve středověku byl kořen užíván jako zvláště dobrý prostředek k odstraňování jedu z lidského těla. Mladé lodyhy, nakrájené na kolečka a nasycené horkým cukrovým sirupem, jsou chutnou ozdobou dortů.  Využívá se zejména v oblasti problémů s trávením: tlumí nadýmání, při hnilobné i kvasné dyspepsii, při nechutenství, zahlenění dýchacích cest a při žaludeční neuróze. Díky těmto vlastnostem bývá součástí žaludečních likérů z kořenů anděliky, chartreuse a benediktýnka. Působí také jako expektorans. Zevně jako antirevmatikum. Vnitřně v odvaru působí na nervovou soustavu, dále jako stomachikum a karminativum a má protikřečový účinek. Při zánětu ústní dutiny se užívá jako kloktadlo. Při hysterii a lehce zvýšené nervové vzrušivosti se používá jako přísada do koupele.

Rizika.

Ing. Jiří Janča, CSc. a Josef A. Zentrich v knize „Herbář léčivých rostlin“ nedoporučují léčbu andělikou lékařskou při zánětech ledvin a při vředových chorobách trávicího ústrojí. Při dlouhodobém užívání je nutné vyvarovat se pobytu na slunci, obsažené furanokumariny způsobují záněty kůže.

Účinné látky.

Obsahuje silice, hořčiny, třísloviny, organické kyseliny, cukry a jiné látky.

Andělika lékařská ("Archangelica officinalis", syn. "Angelica archangelica"), nazývaná též děhel lékařský, je dvouletá až víceletá mohutná bylina z čeledi miříkovitých. Botanický název "Archangelica" je odvozen z latinského archangelus = archanděl.

Angelica archangelica, commonly known as garden angelica, wild celery, and Norwegian angelica, is a biennial plant from the family Apiaceae, a subspecies of which is cultivated for its sweetly scented edible stems and roots. Like several other species in Apiaceae, its appearance is similar to several poisonous species ("Conium", "Heracleum", and others), and should not be consumed unless it has been identified with absolute certainty. Synonyms include "Archangelica officinalis" Hoffm. and "Angelica officinalis" Moench.


Popis buňky.

Na povrchu buněk je u krásnooček pod cytoplazmatickou membránou tzv. pelikula, tedy množství spirálních proteinových pruhů, které slouží k změně tvaru buňky. U pohyblivých stádií nacházíme na povrchu buňky rovněž dva bičíky, upevněných ve vchlípené dutince (ampule). Někdy však jeden z bičíků zakrní a zůstává uvnitř ampuly (např. právě u rodu "Euglena"). Na povrchu volné části bičíku jsou dvě řasy vlásků, jedny delší (mastigonemy) a jedny kratší. V blízkosti ampuly je dále stigma, světločivná skvrna, která vnímá světlo.  Uvnitř buňky se nachází množství organel. Jednou z nich jsou mitochondrie, u krásnooček vybavené terčovitými kristami. Častou součástí jsou rovněž plastidy, konkrétně chloroplasty, získané sekundární endosymbiózou "zelených řas" (viz endosymbiotická teorie). Obsahují chlorofyl A a B, karotenová a xantofylová barviva. Uvnitř chloroplastů je přítomen též pyrenoid, tělísko účastnící se fixace uhlíku. Zásobní látkou krásnooček je paramylon, který je chemicky shodných s chrysolaminaranem (ß-1,3-glukan).  Krásnoočka jsou zřejmě jediná velká skupina „řas“, u nichž není známo pohlavní rozmnožování.

Výživa.

Zatímco krásnoočka s chloroplasty jsou většinou autotrofní a fotosyntetická, druhy, které nemají chloroplasty, se živí chemoheterotrofně. Na pomezí pak stojí některé druhy s plastidy, které mohou uplatňovat oba způsoby výživy - to jsou takzvaní mixotrofové- kromě CO využívají jako zdroj uhlíku též organické látky rozpuštěné ve vodě, při dlouhodobém zatemnění tyto druhy ztratí chloroplasty a vyživují se pouze heterotrofně. Zásobní látkou je paramylon.  Pokud jsou krásnoočka přechovány dlouhodobě ve tmě, nemůže v jejich těle probíhat fotosyntéza. Po čase se začnou živit stejně jako živočichové pohlcováním organických látek a drobných částeček. Rozpad chloroplastů krásnooček lze navodit i uměle působením antibiotik.

Výskyt.

Krásnoočka žijí převážně ve sladkých vodách, silně znečištěných organickými látkami. Tvoří zelené povlaky na dně nádrží nebo tenké blanky při hladině.

Zástupci.

krásnoočko zelené "(Euglena viridis)"  krásnoočko štíhlé "(Euglena gracilis)"  krásnoočko krvavé "(Euglena sanquinea)" - obsahující červené barvivo "(astaxanthin)" překrývající zelenou barvu chloroplastů. Způsobuje červené zbarvení povrchové blanky na hladině tůní a rybníčků.

Členění.

Krásnoočka jsou tradičně řazena do šesti řádů (Kalina & Váňa, 2005):

Krásnoočka ("Euglenoidea", "Euglenophyta", "Euglenophyceae"), také eugleny, je třída jednobuněčných eukaryot s bičíkem, řazená do říše Excavata, kmene Euglenozoa. Mohou být považovány za řasy, protože mnoho z nich má chloroplasty. Žijí ve sladkých vodách a vzácněji v moři. Typovým rodem je známé krásnoočko ("Euglena").

Euglenids (euglenoids, or euglenophytes, formally Euglenida/Euglenoida, ICZN, or Euglenophyceae, ICBN) are one of the best-known groups of flagellates, which are excavate eukaryotes of the phylum Euglenophyta and their cell structure is typical of that group. They are commonly found in freshwater, especially when it is rich in organic materials, with a few marine and endosymbiotic members. Many euglenids feed by phagocytosis, or strictly by diffusion. A monophyletic group consisting of the mixotrophic Rapaza viridis (1 species) and the two groups Eutreptiales (24 species) and Euglenales (983 species) have chloroplasts and produce their own food through photosynthesis. This group is known to contain the carbohydrate paramylon.


Historie.

Již v 6. století př. n. l. bylo území dnešní Gruzie součástí Kolchidské říše, ve 3. století př. n. l. na východě země vzniklo Království Ibérie. Ve 4. století se do země začalo šířit křesťanství, západní část země se dostala pod vliv Byzantské říše, východní byla pod vlivem Persie. Ve 4. století se užíval bílý prapor, zavěšený svisle na žerdi, ve stylu labara. Žerď byla zakončena rozšířeným křížem v kruhu, známým dnes jako "kříž z Bolnisi", nazvaným podle chrámu v gruzínském městě Bolnisi, v kterém byl součástí výzdoby. Takovouto vlajku užíval i Vachtang I. Gorgasali, král Kartli.  V 8. století ovládli celé území Gruzie Arabové, v 9. vzniklo několik nezávislých knížectví, která byla za Bagrata III., prvního gruzínského krále, sjednocena. Symbolem sjednocení Gruzínského království a osvobození země se stala vlajka (prapor) Vachtanga I. Po vítězné bitvě u Digori (1121) přidal gruzínský král David IV. (který se začal podílet na křížových výpravách) na bílý prapor svatojiřský středový kříž. Evropané v té době nazývali Gruzii zemí Jiřího (Georgií) a Svatý Jiří byl od 10. století patronem země a objevoval se na vojenských, církevních a dalších praporech a symbolech. Oproti zdroji je vyobrazená vlajka zkrácená, bez tří obdélníkových výseků.  Za vlády Giorgiho Nádherného (1314–1348) byl prapor doplněn o 4 menší kříže, po jednom v každé čtvrtině vlajkového listu. Údajně šlo o odkaz na Jeruzalémský kříž po návratu Jeruzaléma do křesťanských rukou, na kterém měl král zásluhu. Jiný zdroj však uvádí podobnou vlajku již za vlády Tamary Gruzínské (pravnučky Davida IV.), která vládla Gruzii v letech 1184–1213. Tato vlajka byla gruzínským symbolem až do roku 1424, kdy se země po vpádu Mongolů rozpadla.  V 15.–17. století bylo území dnešní Gruzie rozdrobeno do několika nezávislých království nebo knížectví o které sváděly boje Osmanská říše a Persie. Vlajky (prapory) těchto útvarů jsou popsány v "Zeměpisném atlase" prince Vachuštího, syna krále Vachtanga VI.  19. ledna 1762 vzniklo (spojením) Kartlijsko-kachetské království. To užívalo (do roku 1801) vlajku tvořenou černým listem s bílým, středovým křížem.  V roce 1799 bylo království obsazeno ruským vojskem a v září roku 1801 bylo k Rusku připojeno. Zbytek Gruzie byl připojen k Rusku v průběhu rusko-perských (4. válka 1804–1813 a 5. válka 1826–1828) a rusko-tureckých válek (7. a 8. válka). V roce 1896 byla zavedena ruská bílo-modro-červená národní vlajka, která se začala vyvěšovat i na území dnešní Gruzie.  Začátkem roku 1917 navrhl gruzínský sochař Jakob Nikoladze první gruzínskou národní vlajku. Ta byla tvořena karmínovým listem o poměru 1:2 s kantonem v horním (žerďovém) rohu. V kantonu o výšce poloviny šířky listu a délce 3/8 délky listu byly umístěny dva pruhy, černý a bílý. Vlajka byla poprvé vyvěšena 25. března 1917 na manifestaci v Kutaisi při příležitosti sjezdu "Národní demokratické strany". Po bolševické revoluci v Rusku byl v Tbilisi uspořádán "Gruzínský národní kongres", který 22. listopadu ustanovil "Národní radu", která plnila funkci vlády i parlamentu. 22. dubna 1918 vznikla spojením Gruzie, Arménie a Ázerbájdžánu autonomní Zakavkazská demokratická federativní republika. 26. května 1918 Gruzie z federace vystoupila a vyhlásila nezávislou Gruzínskou demokratickou republiku. Vlajkou se stala předešlá vlajka Jakoba Nikoladzeho, která však byla zákonem z 10. září upravena na poměr stran 2:3. Kantonu byla stanovena výška rovná 1/3 šířky listu a délka rovná 2/5 délky listu (není obrázek). Karmínová barva symbolizovala starobylou královskou barvu a zářivou minulost země, černá tragické období pod ruskou nadvládou a bílá mír a naději.  7. května 1920 byla v Moskvě podepsána smlouva, kterou RSFSR uznala nezávislost Gruzínské demokratické republiky. V únoru 1921 došlo v Gruzii k povstání, které mělo za cíl spojení se sovětským Ruskem. To se stalo záminkou ke vstupu Rudé armády do země. 22. února byly nařízením prohozeny barvy pruhů v kantonu gruzínské vlajky (není obrázek) ale již 25. února byla vyhlášena Socialistická sovětská republika Gruzie a státní symboly byly (jako symboly "buržoazní společnosti") zakázány.  20. května 1921 přijal Revoluční výbor SSR Gruzie dekret ""O znaku a vlajce Socialistické sovětské republiky Gruzie"". Ta je (ne zcela přesně) popsána jako rudý (šarlatový) list, v jehož horním rohu je nápis S.S.R.G. V popisu to sice není uvedeno, ale nápis měl být v gruzínském písmu. V praxi byla pravděpodobně užívána vlajka s nápisem ve žlutém obdélníkovém lemu, tak jako na vlajce RSFSR. V některých tehdejších ruských publikacích byly zobrazeny vlajky s nápisy ГССР nebo ССРГ (v latince GSSR nebo SSRG). Šlo o špatné rekonstrukce ruskými výtvarníky dle nepřesného popisu.  12. března 1922 vytvořila SSR Gruzie spolu s Ázerbájdžánskou SSR a Arménskou SSR Zakavkazskou SSR, která se 13. prosince přejmenovala na Zakavkazskou sovětskou federativní socialistickou republiku. ZSSR pravděpodobně neužívala oficiálně žádnou státní vlajku. ZSFSR užívala (dle článku č. 46 ústavy) rudý (šarlatový) list s rudou, zlatě lemovanou, pěticípou hvězdou v horním rohu a pod ní (ve zdroji asi omylem nad ní) v půlkruhu zlatá písmena З.С.Ф.С.Р. (v latince Z.S.F.S.R.). V roce 1925 byl popis vlajky uveden (s poměrem stran 1:2) v novelizované ústavě v článku č. 59. Vyobrazená vlajka je trochu odlišná od zdroje.  ZSFSR 30. prosince 1922 vstoupila do SSSR a v této souvislosti se od 18. dubna 1924 začala užívat i vlajka Sovětského svazu.  Začátkem 30. let byl změněn oficiální ruský název SSR Gruzie na Gruzínská sovětská socialistická republika. Gruzínský název zůstal nezměněn. 5. prosince 1936 byla ZSFSR (novou ústavou SSSR) zrušena a Gruzínská SSR se stala svazovou republikou SSSR.  13. února 1937 byla přijata nová ústava Gruzínské SSR, kde je vlajka ve článku č. 160 popsána. Vlajka byla tvořena rudým listem o poměru 1:2 (to však v ústavě stanoveno nebylo). V horním, žerďovém rohu byl umístěn zlatý nápis Gruzínská SSR v gruzínském písmu (საქართველოს სსრ, Sakartvelos SSR).  11. dubna 1951 byla výnosem Nejvyššího sovětu Gruzínské SSR přijata nová vlajka, kterou navrhl malíř Severian D. Maisašvili. Vlajka, typově odlišná od vlajek ostatních svazových republik, byla schválena zákonem z 20. dubna 1951 a její popis byl zanesen do gruzínské ústavy. 6. února 1956 bylo výnosem prezídia Nejvyšší sovětu schváleno "Nařízení o státní vlajce Gruzínské SSR", ve kterém byl popis vlajky upřesněn v článku č. 2. Vlajka byla tvořena rudým listem o poměru stran 1:2, v horním, žerďovém rohu bylo blankytně modré karé o délce stran rovné polovině šířky vlajky. Ve středu karé bylo modré kruhové pole (o poloměru rovném 1/3 strany karé), z něhož vybíhá 24 rudých paprsků ke stranám čtverce. Uprostřed kruhového pole byly zkřížený rudý srp a kladivo a nad nimi malá, pěticípá hvězda. Ze středu pravé strany karé vychází k vlajícímu okraji modrý, vodorovný pruh o šířce 1/3 strany karé. Neoficiálně byla symbolika této vlajky vykládána tak, že modrý pruh, karé a paprsky symbolizují Černé moře a nebe bez mraků, rudá je barvou mezinárodního dělnického hnutí a symbolem sovětského lidu, srp s kladivem symbolizují dělníky a rolníky a hvězda proletářský internacionalismus.  Po demonstraci desetitisíců lidí v Tbilisi 14. dubna 1978 za status gruzínštiny byla v roce 1981 do státního znaku přidána zkratka státu v gruzínštině, ke změně vlajky ale nedošlo. V roce 1989 spustily protikomunistické demonstrace boj za nezávislost Gruzie. Při těchto protestech se užívala vlajka navržená roku 1917, jejíž užívání bylo 26. května 1989 legalizováno. V březnu roku 1990 nárokovala Gruzie nezávislost země, sovětská armáda však proti demonstrantům brutálně zasáhla.  21. června 1990 vyhlásila Gruzie nezávislost na Sovětském svazu a 14. listopadu 1990 byl zákonem změněn název země na "Gruzínská republika". Vlajka z roku 1917 doznala drobných změn a byla popsána v článku č. 181 nové ústavy. Změněn byl poměr stran (nyní 3:5) a velikost kantonu, jehož výška byla stanovena na 2/5 šířky a délka na 2/5 délky vlajky.  V referendu, které proběhlo na přelomu března a dubna roku 1991 se 89 % hlasujících vyslovilo pro obnovení gruzínské nezávislosti a 9. dubna ji parlament vyhlásil. Vlajka zůstala zachována.  V roce 1999 bylo na nátlak většiny obyvatel a patriarchátu Gruzínské pravoslavné církve vyvoláno hlasování parlamentu o změně vlajky na (již zmiňovanou) oblíbenou vlajku s pěti kříži. Tehdejší prezident Eduard Ševardnadze se pokusil tomuto přijetí nové vlajky zabránit vytvořením heraldické komise, v roce 2003 byl však při tzv. růžové revoluci svržen. Vůdce opozice a pozdější prezident Michail Saakašvili (resp. jeho Sjednocená národní strana) si tento historický symbol přivlastnil a ten byl prohlášen za symbol země. 14. ledna 2004 přijal gruzínský parlament zákon o nové státní vlajce, která byla téhož dne na budově parlamentu vztyčena. K oficiálnímu vztyčení došlo až 25. ledna při inauguraci nového prezidenta. Vlajka byla popsána v dekretu prezidenta Saakašviliho č. 31 z téhož dne. Oproti návrhu z roku 2003 mají křížky plnější tvar.

Vlajky nižších celků.

Gruzie se člení na 9 krajů (mcharebi), 1 městský kraj (Tbilisi mchare) a dvě autonomní republiky, Abchazko (de facto však ruský protektorát) a Adžarsko. Na území gruzínských krajů Mccheta-Mtianeti, Rača-Lečchumi a Dolní Svanetie, Vnitřní Kartlie a Imeretie se rozkládá Jižní Osetie, sporné území, které je spolu s Abcházií ruským protektorátem. Autonomní republiky i sporná území užívají vlastní vlajky, kraje ne.

Vlajka Gruzie, známá též pod názvem vlajka s pěti kříži (), je tvořena bílým listem o poměru stran 2:3, s červeným, středovým, svatojiřským křížem o šířce 1/5 šířky vlajky. Ve středu všech čtyř bílých polí je umístěn červený, tlapatý křížek (ve středoevropské heraldice nazýván též přesnějším názvem kříž tlapatý vydutý).

The flag of Georgia (), also known as the Five Cross Flag (), is one of the national symbols of Georgia. Originally a banner of the medieval Kingdom of Georgia, it was brought back to popular use in the late 20th and early 21st centuries during periods of the Georgian national revival. Prior to obtaining its official status in 2004, the flag was popularised by the United National Movement and served as one of the most recognisable symbols of the Rose Revolution.


Starověké využití.

Jako první začali obléhací věže používat Asyřané a to v 9. století př. n. l. Asyřané si obléhacích věží velice vážili a brzy se staly jejich nejsilnější zbraní používanou při obléhání. Věže byly několikaposchoďové, měly čtyři kola a otočnou věž na vrcholu. Častým jevem u těchto věží byla beranidla, která byla umístěna v nižších částech věže. Pro plné využití věže bylo zapotřebí mnoho vojáků. Lučištníci byli na obléhací věži nepostradatelní, což dosvědčují četné střílny. Posádku tvořili různí vojáci, např: muži, kteří hasili případné požáry, muži, kteří obsluhovali berany. Dále museli být přítomni muži zajišťující pohyb věže k hradbám (někdy byla k těmto účelům použita zvířata). Samozřejmostí bylo krytí věže kůží či kovem. Nedochoval se žádný záznam o velikosti asyrských věží, ale většina odborníků se shoduje na výšce mezi 8 až 12 metry. Obléhací věže byly často kombinovány s obléhacími rampami, po kterých byly přesouvány k hradbám. Po zničení Asyrské říše se vývoj obléhacích technik úplně zastavil a to až ke konci 5. století př. n. l. Ti, kdo se zasadili o rozvoj obléhacích strojů, byli Řekové pocházející ze Sicílie. Avšak Řekové se zaměřili spíše na rozvoj mechanické artilérie, než na obléhací věže. Ty se sice staly součástí obléhacího zařízení, ale neměly zdaleka takové pole působnosti jako u Asyřanů. Řecké obléhací techniky později převzali Makedonci, kteří uplatňovali věže při mnoha příležitostech. V tomto ohledu se stalo přímo legendární obléhaní ostrova Rhodos (305 – 304 př. n. l.). Démétrios I. Poliorkétés zde oblehl již zmíněný ostrov, protože válčil s Ptolemaiem I. (Rhodos byl Ptolemaiovým spojencem). Démétrios při tomto obléhání spoléhal skoro výhradně na obléhací věže. Nejdříve se pokusil vniknout do města od moře, přičemž spojil lodě, na kterých byly obléhací věže. Rozpoutal se lítý boj, ale Démétrios se nakonec musel dát na ústup. Poté byl podniknut pozemní útok, který však také nevyšel. Démétrios se tedy rozhodl postavit tu nejsilnější obléhací věž, kterou kdy svět viděl. Věž dostala název Helepolis (uchvatitelka měst) a jednalo se vskutku o monstrum. Tato věž měřila 43 metrů a její základna činila 430 m2. Ve spodní části byl umístěn hnací systém, jenž za pomocí vratidla obsluhovaného 200 muži otáčel osmi koly. Věž měla velkou spoustu pater, ve kterých byla umístěna artilerie. Samotná věž byla chráněna železnými pláty. Démétriovi se podařilo s touto věží strhnout hlavní hradbu a i když bylo obléhání nakonec neúspěšné, představuje tato věž vrchol, na který se již nikomu nepodařilo dosáhnout. Římané, kteří převzali umění obléhání od Řeků, si obléhací věže také oblíbili. Římané čerpali z asyrských obléhacích technik, přičemž na ně udělala velký dojem kombinace rampy a obléhací věže. Rampy byly většinou stavěny ze zeminy, byly vyztuženy dřevem a v některých případech se na ně umisťovaly železné desky (obléhání Masady).

Středověké a pozdější využití.

Byzantská říše používala své obléhací věže s velkým efektem proti nepřátelským opevněním. Nepřátelé této říše se však rychle naučili stavět své vlastní obléhací věže. Již v roce 626 je neúspěšně použili Avaři při obléhání Konstantinopole. V raném středověku byl nedostatek zkušených inženýrů, kteří by byli schopni sestrojit účinnou artilérii, takže byly ve velké míře používány žebříky, beranidla a obléhací věže. Výška těchto věží nebyla nijak specifikována, protože záleželo na výšce hradeb (věže byly sestavovány až na místě). Věž byla postavena ze dřeva a stejně jako ve starověku byla chráněna buď kůží nebo kovem. Samozřejmostí bylo beranidlo v nižším patře, ale na rozdíl od starověku nebyly tyto věže většinou vybaveny mechanickou artilérií. Častou praxí bylo stavění ramp. I když se postupem času začalo ve středověku využívat přesných katapultů, neztratila obléhací věž na významu. Nejvíce se obléhacích věží využívalo ve vrcholném středověku. Tyto věže se vyznačovaly zlepšenou konstrukcí a větší odolnosti než jejich raně středověké předchůdkyně. Obléhací věže byly taženy lidmi, zvířaty a nebo bylo dokonce využíváno kladek. Na rozdíl od starověku měly věže většinou více než čtyři kola. Už v roce 885 bylo při obléhání Paříže Vikingy použita věž s 16 koly. Konstrukce věže byla zdokonalena, avšak stržení či převrácení věže nebylo výjimkou. Opravdu nešťastnou událostí bylo zřícení věže, v takovém případě v troskách zahynulo mnoho vojáků. Věže byly nasazovány ve větších počtech, aby byla znásobena jejich šance na úspěch. S nástupem éry střelného prachu se věže buď přestaly využívat nebo se z nich staly tzv. dělové věže. Tyto věže měly za úkol svojí palbou z děl zničit nepřátelské hradby. S úspěchem byly nasazeny např. při obléhání Kazaně roku 1552. Ovšem, tyto věže byly stále velmi pomalé, což z nich činilo velmi dobrý terč pro rozmáhající se artilerii. Od konce 16. století se obléhacích věží již dále nevyužívá.

Obléhací věž (ve středověku nazývána zvonice) je speciální zařízení používané ke zničení či překonání opevnění. Věž byla často opatřena koly (většinou čtyřmi), po kterých byla posouvána k hradbám. Byla vyšší než hradby, aby lučištníci, umístění na vrchu věže, měli možnost vyčistit svou palbou cimbuří. V některých případech byly nižší patra obléhací věže opatřena beranidly, která ničila hradby. Protože byla věž většinou ze dřeva, byla velmi náchylná k vzplanutí. Z toho důvodu se k ochraně věže používaly kovové pláty či surové kůže.

A siege tower or breaching tower (or in the Middle Ages, a belfry) is a specialized siege engine, constructed to protect assailants and ladders while approaching the defensive walls of a fortification. The tower was often rectangular with four wheels with its height roughly equal to that of the wall or sometimes higher to allow archers to stand on top of the tower and shoot arrows into the fortification. Because the towers were wooden and thus flammable, they had to have some non-flammable covering of iron or fresh animal skins.


Historie.

Jak jeho název vypovídá, byl vyšlechtěn v Maďarsku, a to jako lovecký pes – ohař. Stalo se tak asi ve 14. století, kdy se o tomto plemeni objevily první zmínky. Podle jiných zdrojů jim podobní psi existovali ve střední Evropě již ve středověku a byli používáni především pro lov.  Vyšlechtěn byl neúmyslně, nevedou se tedy žádné záznamy o tomto šlechtění. Pochází od východoevropských honičů, přivezených do Karpatské kotliny kočujícími kmeny Maďarů v 9. století, kteří se později křížili s místními psy – tak vznikl maďarský ohař krátkosrstý.  Moderní chov s vedením záznamů začal v roce 1920, a díky němu byl v roce 1936 maďarský krátkosrstý ohař uznán FCI jako samostatné plemeno.  Ve 30. letech 20. století byl zkřížením s německým drátosrstým ohařem získán maďarský ohař drátosrstý.  2014: V České republice se vyskytuje velmi hojně, mnohem více než maďarský ohař drátosrstý. Oblíbený je ale po celém světě, i v USA a Kanadě. K původnímu využití – k lovu – se stále používá, avšak uvidíme ho i jako společníka.

Vzhled.

Maďarský ohař krátkosrstý je středně velký a elegantní pes noblesního vzhledu, s krátkou srstí. Je jemné konstrukce – má totiž velmi lehkou kostru, ale zároveň dobře osvalené tělo. Srst neizoluje proti zimě i vodě, protože nemá tzv. podsadu, proto se toto plemeno nepřizpůsobí každému počasí. Hlava je suchá, vznešená a dobře proporcionální. Lebka je široká a klenutá. Stop dobře viditelný, ale ne výrazný. Oči má středně velké, oválnějšího tvaru, s inteligentním a živým výrazem. Uši jsou středně vysoko posazené, obrácené spíše směrem dozadu, svěšené, jejich délka tvoří 3/4 délky jeho hlavy.  Krk má středně dlouhý, dobře osvalený a mírně klenutý, bez laloku a bez límce.  Hřbet je pevný, dobře osvalený a rovný, také široký. Ocas má posazené nízko, u kořene je silný, směrem ke konci se zužuje. Většinou se kupíruje.  Přední končetiny má při pohledu zpředu rovné a paralelní, při pohledu ze strany jsou vertikální, silně svalnaté a dobrých kostí. Zadní končetiny jsou rovné a paralelní. Tlapky má oválné.

Povaha.

Je to veselý, přátelský a temperamentní pes, který je ale i velmi bystrý a inteligentní. Svému pánovi je velmi věrný a miluje celou svoji rodinu, kterou také chrání. Má méně vyvinuté lovecké pudy než maďarský ohař drátosrstý. Jeho výjimečná vůle a ochota držet se svým pánem kontakt během jejich společné práce, je jednou z jeho vrozených vlastností. Je přítulný, veselý a odolný, není ani plachý, ani agresivní, má velmi vyrovnanou povahu. K cizím se chová odtažitě, ale ne agresivně. Při ohrožení ale útočí. S ostatními zvířaty vychází povětšinou velmi dobře a není těžké ho seznámit s jinými psy. S dětmi vychází vcelku dobře, respektuje je, ale některé dětské hry mu můžou být nepříjemné...

Péče.

Srst nepotřebuje žádnou speciální péči, pokud zrovna nelíná, stačí 1× za týden vyčesat, v době línání česat každý den a je velmi vhodné podávat lososový nebo olivový olej. Časté mytí srsti šamponem jí tolik nevadí, ale nedoporučuje se.  Na pohyb je toto plemeno velmi náročné – nespokojí se s jednu procházkou denně! Baví ho veškerý pohyb – plavání, aportování, běh u kola, túry... Psovod by mu měl tento pohyb zajistit, jinak bude mít sklony k agresivitě a nervozitě, která je u jedinců tohoto plemene nežádoucí.  Do drápků ani uší se nemusí příliš zasahovat. Občasné zastřižení (1× za rok) může provést veterinář při prohlídce.

Maďarský ohař krátkosrstý () je blízkým příbuzným maďarského ohaře drátosrstého. Přezdívá se mu také „krátkosrstý maďar“ nebo jen „maďarský ohař“, což je vlastně nesprávně, protože je to označení pro více typů psů. Je to všestranně využitelný a bystrý pes.

The Vizsla () is a dog breed from Hungary and belongs to the FCI group 7 (Pointer group). The Hungarian or Magyar Vizsla are sporting dogs and loyal companions. The Vizsla's medium size is one of the breed's most appealing characteristics. As a hunter of fowl and upland game, the Vizsla has held a prominent position among sporting dogs – that of household companion and family dog.


Historie.

Přestože klobouk nese název středoamerické země Panama, je třeba jeho původ hledat v Ekvádoru, kde byly vyrobeny první klobouky tohoto typu. Název se vžil v době budování Panamského průplavu, kdy byly tisíce těchto klobouků dováženy z Ekvádoru pro dělníky pracující na stavbě průplavu. Když prezident USA Theodore Roosevelt navštívil stavbu a použil přitom tento klobouk, stala se tato pokrývka hlavy populární i v USA; její popularitu zvyšovalo i to, že ji s oblibou nosila řada známých osobností (např. Napoleon III. nebo Eduard VII., později např. britský premiér Winston Churchill, herec Humphrey Bogart či zpěvák Frank Sinatra).

Název.

Klobouk má řadu jmen. V zemi svého původu je nazýván "jipijapa", podle jména malého ekvádorského města Jipijapa v provincii Manabí, kam se klade jeho původ, nebo "montecristi" - název, používaný specialisty pro panamy vysoké kvality. "Jipijapa" nebo "montecristi" se rovněž nazývaly "toquilla", názvem odvozeným od názvu klobouků užívaných Španěly v období conquisty.

Kvalita.

Při výrobě klobouků panama se používají dva postupy, z nichž hlavní je tkaní. Pro určení kvality je rozhodující počet nití na čtverečním palci tkaniny. Méně než 300 je považováno za známku nízké kvality, na druhé straně pomyslného žebříčku stojí klobouky z tkaniny s 1600-2000 nitěmi na čtvereční palec, ty jsou nejméně četné a také nejdražší. Mezi těmito dvěma extrémy je široká škála různě kvalitního materiálu. Třebaže výroba klobouku panama dává živobytí tisícům Ekvadořanů, v současnosti lze napočítat pouze zhruba kolem tuctu tkalců schopných vyrobit klobouky v nejvyšší kvalitě označované jako "superjemné montecristi".

Současnost.

V současnosti se klobouky panama vyrábějí nejen v Ekvádoru, ale i v řadě dalších latinskoamerických zemí - např. pro mayskou komunitu v Bécalu ve státě Campeche v Mexiku je výroba klobouků hlavní řemeslnou činností, podobná situace je v Kolumbii.  Jejich největším producentem je ekvádorské město Cuenca.

Zajímavost.

Výraz Paname je název, jímž Pařížané familiérně označují své město. Přezdívka vznikla počátkem 20. století, kdy si Pařížané masově oblíbili nošení panamských klobouků, které sem přivezli dělníci, pracující na stavbě Panamského průplavu.

Klobouk panama (nebo jednoduše panama či panamák) je tradiční klobouk vyrobený z vláken listí rostliny karludovika dlanitá ("Carludovica palmata") z čeledi Cyclanthaceae.

A Panama hat, also known as an Ecuadorian hat or a toquilla straw hat, is a traditional brimmed straw hat of Ecuadorian origin. Traditionally, hats were made from the plaited leaves of the "Carludovica palmata" plant, known locally as the "toquilla palm" or "jipijapa palm", although it is a palm-like plant rather than a true palm.


Tvrzení proponentů.

Principem SI má být nalezení dokonalého vyvážení lidského těla ve vztahu ke gravitačnímu poli, v němž se tělo vzpřímeně pohybuje. Gravitace je tak v SI považována za velmi významný faktor. V ideálním případě je prý tělo gravitaci dokonale přizpůsobeno a jeho pohyb je plynulý a energeticky nenáročný. Naopak tělo, které je dezintegrované – vyosené, údajně funguje s větší energetickou náročností a tím i s větším opotřebováváním. Pomáhat si má tím, že ve fasciální (povázkové) tkáni vytváří tuhé opory, které mohou pohyb zhoršovat, omezovat nebo způsobovat bolest. To má vést ke zhoršení zdravotního stavu nejen na úrovni pohybového aparátu.  Terapie podle SI se snaží během deseti základních sezení uvolnit fasciální tkáně tak, aby se obnovila domnělá přirozená rovnováha těla vůči gravitaci. Uvolňování fasciální tkáně se děje pomocí patentované manuální terapie. Během deseti hodin terapeut pracuje v pojivové tkáni celého těla. Výsledkem je údajně integrované tělo, na které působí gravitace "reflexně".  Ve světě se metoda vyučuje na několika školách, např. "The Guild for Structural Integration". V České republice existuje Česká asociace strukturální integrace, která je členem mezinárodní asociace SI (IASI).

Kritika metody.

Ač Idě Rolfové nelze upřít správné anatomické a kineziologické postřehy, obecná fyzioterapie a v českém prostředí zejména odkaz Pražské myoskeletální školy, tuší v jejím důrazu na měkké fascie pouhou reakci na chiropraktiky, kteří nadužívají nárazové manipulace tkání tvrdých (lupnutí v páteři a kloubech). Podobně je v Rolfingu otazný patentovaný systém vzdělávání, cena terapií a "ucelená série" 10 sezení.  Neexistují žádné nezávislé a věrohodné důkazy, že Rolfing je účinný v léčbě jakýchkoli zdravotních či psychických problémů.  Domněnky Rolfingu o paměťovém ukládání traumatických zážitků do různých částí těla nebo o asociaci emocí měkkými tkáněmi, byly popsány jako pseudovědecké.  Skeptici Rolfing kritizují kvůli absenci vědecké podpory pro jeho diagnostické a léčebné metody. Proto byl Rolfing zahrnut na seznam metod považovaných za šarlatánství.

Rolfing, původní název strukturální integrace (dále jen SI), známý také pod názvem Rolfterapie, je alternativní manuální terapie vytvořená dr. Idou Rolf (USA), propagovaná "The Rolf Institute of Structural Integration", která vlastní ochranné známky Rolfing® a Rolfer®.

Rolfing () is a form of alternative medicine originally developed by Ida Rolf (1896–1979) as Structural Integration. It is typically delivered as a series of ten hands-on physical manipulation sessions sometimes called "the recipe". It is based on Rolf's ideas about how the human body's "energy field" can benefit when aligned with the Earth's gravitational field. Practitioners combine superficial and deep manual therapy with movement prompts. The process is sometimes painful. It is not known whether Rolfing is safe.


Zeměpisná poloha.

Hora leží v zemském kraji Fulda, asi 20 km východně od krajského města, asi 5,3 km severně od Gersfeldu, 4,7 km západojihozápadně od obce Poppenhausen a asi 5 km jižně vzdušnou čarou od Wüstensachsenu. Nachází se v přírodním parku ""Hessische Rhön"" a zároveň v biosférické rezervaci Rhön.  Na jejím jižním svahu pramení řeka Fulda (levostranný přítok Vezery) a na jihozápadním svahu Lütter (přítok Fuldy). Severní pokračování horského masívu se nazývá Abtsrodaer Kuppe (905 m n. m.), severovýchodní se jmenuje Schafstein (831,8 m) a jihozápadní Pferdskopf (874,9 m).

Geologie.

Masív hory je protkán žilnými vulkanickými horninami (čediče), které pronikají kolmo do vrstev pestrého pískovce ("Buntsandstein", stáří spodní trias).

Historie.

Již v dokumentech z 8. století je hora označována jako Wasenkuppe, Asenberg nebo Weideberg, což poukazuje na skutečnost, že louky na svazích byly velmi brzy využívány jako pastviny.  Studenti z Darmstadtu začínali již kolem roku 1910 s letovými zkouškami z vrcholu Wasserkuppe. Využívali pryžové provazy, aby se dostali do vzestupných proudů, proudících po svahu. V roce 1922 dosáhl Arthur Martens letu trvajícího jednu hodinu. Ve stejném roce založil Martensovu leteckou školu. Od konce dvacátých let 20. století začali letci využíval termiické proudění. V roce 1923 byl zřízen pomník, bronzový orel na vulkanickém bazaltovém podstavci, který je památkou na padlé letce v první světové válce a byl zřízen spolkem ""Ring der Flieger"".  Od roku 1933 zde sídlila společnost "Rhön-Rossiten-Gesellschaft - die Deutsche Forschungsanstalt für Segelflug". V době nacismu byla zřízena vojenská letecká škola s většinou stabilními budovami.  Za doby rozděleného Německa používaly budovy a nově vybudovaný radiolokátor americké ozbrojené síly. Radar byl roku 1978 předán Bundeswehru. V roce 1998 byl provoz a vojenské využití hory zastaveno. V druhé polovině 20. století začali horu objevovat turisté.

Zařízení na Wasserkuppe.

Na hoře dodnes existuje velké centrum bezmotorového létání, letové centrum pro závěsné kluzáky, paragliding a snowkiting, muzeum plachtění, hotely a restaurace, tábořiště, prodejny suvenýrů, letní sáňkařská dráha, lyžařský vlek a vzdělávací ústav pro mládež.

Letectví.

Centrum pro bezmotorové létání je nejstarší školou tohoto typu na světě, leteckou školu pro rogala, německé muzeum bezmotorového létání a letištní plochu na hoře pro bezmotorová i motorová letadla využívají čtyři místní plachtařské spolky. Zatímco na východní části je letiště s 670 metrů dlouhou asfaltovou dráhou pro motorová letadla, větroně s pomocným motorem a bezmotorová letadla startující ve vleku, v západní části nad silnicí, tzv. "Weltensegleru", je místo startu bezmotorových letadel za pomoci navijáku. Krom toho je zde také oblíbené místo startu pro rogala, dračí křídla a využíváno je i leteckými modeláři, kteří si oblíbili zejména Abtsrodaer Kuppe. Zcela v souladu s tradicí se tu každoročně pořádají četné plachtařské výstavy a soutěže leteckých modelů.

Civilní observatoř.

Na hoře existuje meteorologická stanice Německé meteorologické služby (DWD), stejně jako budova německé služby zabezpečení leteckého provozu pro civilní vzdušnou dopravu.

Vojenská využití.

V době třetí říše byla Martensova letecká škola převzata říšskou Luftwaffe. Byly zřízeny mimo jiné tři budovy s panteonem, využívané jako kasárna, tyto dnes slouží jako vzdělávací ústavy pro mládež (DJO). Po skončení druhé světové války a s tím spojeného rozdělení Německa používaly budovy a nově zřízený radiolokátor americké a francouzské vzdušné síly. Vzhledem k poloze hory v bezprostřední blízkosti "železné opony" a zvláštnosti krajiny, známé jako Fulda Gap, mělo toto radiolokační stanoviště zvláštní strategický význam pro síly NATO. Vojenská zařízení byla roku 1978 předána Bundeswehru. Posledním pozůstatkem až do dneška zůstal radiolokátorový anténní kryt, který byl v roce 1994 zřízen Bundeswehrem.  Od konce studené války není vojenské využití hory již potřebné. V roce 1998 byl provoz radarové stanice a vojenské využití hory zastaveno.

Civilní využití dříve vojenských budov.

Budovy Bundeswehru byly změněny na vzdělávací ústav pro mládež. V roce 2008 začaly demolice, demontáž a uvedení do původního stavu. Zachován měl být Radom, budova zabezpečení leteckého provozu jakož i blok teplárny k místnímu zásobování energií, neboť neškodí životnímu prostředí. Proti demolici Radomu byla jeho funkce jako očividného krajinného prvku a památníku studené války a rozdělení Německa. Radom oficiálně převzal na konci června 2009 od města Gersfeld provozovatel, všeobecně prospěšná společnost "Radom Flug gGmbH" (Radom Flug). Od té doby je tato nápadná stavba otevřena civilnímu obyvatelstvu. Obvodové prostory budou využity jako vyhlídková základna a vnitřní prostor kupole pro kulturní akce a výstavy. Funkčních prostor Radomu má být využito jako spolkového domu obou místních spolků - dračích padáků a rogalistů. Náklady na přestavbu činily asi 215 000 €, polovina byla financována z veřejných zdrojů, polovina od společnosti Radom Flug a sousedících obcí Poppenhausen, Gersfeld a Ehrenberg. Odhadované roční výdaje jsou asi 60 000 €. Pokud by musel být Radom přece jenom demolován, musela by se zaplatit společnosti Radom Flug kauce ve výši 120 000 euro.

Teplárna na řepkový olej.

Od roku 2003 je zde provozována teplárna spalující řepkový olej. Maximální výkon je 410 kW elektrické energie a 478 kW tepelné energie. Dálkové vytápění o délce trasy asi 960 metrů bude zásobovat teplem většinu nemovitostí na hoře. K zajištění dodávek tepla je do dálkového vytápění integrován buffer s objemem zásobníku 13 metrů a špičkově zařízená kotelna s maximálním výkonem 1050 kW.

Zimní sport.

Hora je centrem zimních sportů v oblasti pohoří Rhön. K dispozici je lyžařský vlek a lyžařské tratě. Náhorní plošina je využívána k snowkitingu. Na severním svahu je lyžařská a sáňkařská aréna.

Amatérské vysílání.

Od března roku 2006 je na nejvyšší hoře Hesenska amatérská vysílací stanice, sloužící k vysílání amatérské televize, s vysílací značkou DB0TAN na frekvenci 1280 MHz. V dubnu 2006 byl uveden do provozu 70 cm amatérský převáděč BD0WAS (438,950 MHz). Tento převáděč je propojený do rozhlasové sítě přes amatérský převáděč DB0WUR (Wurmberg, Harz), takže pomocí těchto převáděčů lze komunikovat s velkou částí Německa.  Mládežnický vzdělávací ústav poskytuje v dřívější radiokabině přístřeší klubové stanici "Fuldaer Funkamateure" (DARC e. V. – místní svaz Fulda). Stanice disponuje pro své amatérské vysílání krátkovlnnou stanicí jakož i UKW-vysílačkou, volací znak DF0FU.

Naučná stezka.

Na jihozápadním výběžku (Pferdskopf) je v provozu geologická naučná stezka.

Dopravní spojení.

Přes jihovýchodní svah vede část silnice B284, ze které lze severním směrem po silničce L3068, zvané "Hochrhönring", dojet k letišti a dále do obce Abtsroda.

Wasserkuppe je s 950,2 m n. m. nejvyšší hora Rhönského pohoří ("Rhön") a zároveň nejvyšší hora v Hesensku (Německo). Na této vodonosné hoře, která je celostátně známa jako "kolébka bezmotorového létání", pramení řeka Fulda a dalších 30 potoků. Sám název Wasserkuppe však není odvozen od bohatství vodou, od slova voda, ale od středohornoněmeckého slova "Wass", což znamená pastvina.

The is a mountain within the German state of Hesse. It is a large plateau formation at an elevation of and is the highest peak in the Rhön Mountains. Great advances in sailplane development took place on the mountain during the interwar period, driven by annual contests. Near the summit there is still an airfield used by gliding clubs and pilots of light aircraft.


Souvislosti.

Benito Mussolini nejprve v březnu 1919 založil organizaci Fasci di Combattimento (bojové svazky). To bylo na začátku období zvaného "biennio rosso" („dvě rudá léta“). Sice ve volbách v listopadu 1919 neuspěl, ale do parlamentu se nakonec v roce 1921 dostal. Z části jeho příznivců se zformovala skupina zvaná "squadristi" ("Černé košile"). Ti také rozpoutali generální stávku, která začala v srpnu 1920 v továrně Alfa Romeo v Miláně. V listopadu 1920 byl zavražděn Giulio Giordani, pravicový městský zastupitel v Bologni, čehož squadristi využili jako záminky k potlačení socialistů (ti mimo jiné zahrnovali silné anarchosyndikalistické křídlo), zvláště v údolí Pádu.  Odbory byly rozpuštěny. Fašisté zahrnutí v Giolittiho Národní unii kandidovali ve volbách v květnu 1921 a získali 36 křesel. Mussolini se poté od Giolittiho odvrátil a pokusil se docílit dočasného uklidnění situace podepsáním paktu se socialisty v létě 1921. To zvedlo vlnu nevole ve fanatickém jádru jeho organizace, především mezi "squadristi" a jejich vůdci zvanými "ras". V červenci 1921 se Giolitti neúspěšně pokusil rozpustit "squadristi".V listopadu 1921 Mussolini přijal nacionalistický a konzervativní program a založil svoji stranu Partito Nazionale Fascista, s 700 000 členy. V srpnu byla spuštěna antifašistická generální stávka, ale strana Partito Popolare Italiano nevyužila možnosti a stávka byla fašisty potlačena. Když se Mussolini dozvěděl, že ministerský předseda Luigi Facta svěřil Gabrielu d'Annunzio organizaci velké demonstrace 4. listopadu 1922 k oslavě národního vítězství ve válce, rozhodl se pochodem urychlit proces eliminace možné konkurence.

Pochod.

Quadrumvirát vůdců fašistické strany – Emilio De Bono, Italo Balbo, Michele Bianchi a Cesare Maria de Vecchi – zorganizoval pochod, zatímco Duce se držel opodál. Na přípravách se podíleli také generálové Gustavo Fara a Sante Ceccherini. Další ozbrojené síly zapojené do pochodu zahrnovaly Marquise Dino Perrone Compagni a Ulisse Igliori.  24. října 1922 Mussolini deklaroval před 60 000 lidmi na fašistickém sjezdu v Neapoli: ""My se chceme stát státem!"", a potom odjel do Milána. Mezitím "Černé košile" zabraly téměř celou Pádskou nížinu. 26. října bývalý premiér Antonio Salandra varoval současného ministerského předsedu Luigiho Facta, že Mussolini požaduje jeho rezignaci a že se chystá pochodovat na Řím. Facta Salandrovi nevěřil a myslel si, že Mussolini bude vše řídit tiše v pozadí. Svou sílu mu však fašisté brzy ukázali: když se kolem Říma začaly objevovat fašistické vojenské jednotky, Luigi Facta (ten sice resignoval, ale stále byl fakticky u moci) vydal rozkazy ohledně obrany Říma. Leč král Viktor Emanuel III. odmítl podepsat rozkaz armádě a 28. října předal vládu do rukou Mussoliniho.  Pochod sice čítal necelých 30 000 lidí, ale král se obával spíše občanské války, kterou mohli squadristi vyvolat, zatímco ve fašismu neviděl až takovou hrozbu. Mussolini byl 29. října 1922 pověřen sestavením kabinetu, zatímco asi 25 000 "Černých košil" pochodovalo směrem k Římu. Mussolini tak právně dosáhl moci, a to v souladu se Statuto Albertino, italskou konstitucí. Pochod na Řím nebyl násilným dobytím moci, ale spíše přenosem moci v rámci konstituce, přenos vzniklý podlehnutím civilních úřadů v konfrontaci s fašistickým zastrašováním a víře měšťanstva, že bude možné s Mussolinim manipulovat.

Pochod na Řím v roce 1922 byl státní převrat, pomocí kterého se Benito Mussolini se svojí stranou Partito Nazionale Fascista dostal k moci v Itálii. Konal se od 27. října do 29. října 1922.

The March on Rome () was an organized mass demonstration in October 1922, which resulted in Benito Mussolini's National Fascist Party ("Partito Nazionale Fascista", or PNF) ascending to power in the Kingdom of Italy ("Regno d'Italia"). In late October 1922, Fascist Party leaders planned an insurrection, to take place on 28 October. When fascist troops entered Rome, Prime Minister Luigi Facta wished to declare a state of siege, but this was overruled by King Victor Emmanuel III. On the following day, 29 October 1922, the King appointed Mussolini as Prime Minister, thereby transferring political power to the fascists without armed conflict.


Odvození.

Nejlépe lze Stirlingův vzorec odvodit z definice funkce gama, platí totiž:  formula_6  Argument v exponenciále nabývá maxima pro formula_7, bude proto vhodné vůči tomuto bodu funkci aproximovat pomocí Taylorovy řady. První derivace je zde nulová, jelikož se jedná o maximum, druhá derivace je záporná a rovna formula_8.  Dostáváme tedy:  formula_9  Kde první člen v exponenciále odpovídá funkční hodnotě v maximu, koeficient u kvadrátu je polovinou druhé derivace.  Další úpravou výrazu dostaneme:  formula_10  Poslední integrovaná funkce nabývá vysokých hodnot pouze v okolí počátku, a proto můžeme předpokládat, že rozšířením integračního oboru na celá reálná čísla se nedopustíme velké chyby (zajímají nás případy, kdy je formula_3 velké). Pak je poslední integrál integrál Gaussův a je roven formula_12. Po dosazení tedy konečně vychází:  formula_13  Což je právě Stirlingův vzorec. Toto odvození je nutno brát s rezervou, nikde jsme totiž neodhadli chybu výpočtu.

Za hranice klasického Stirlingova vzorce.

Stirlingův vzorec je prvním členem asymptotického rozvoje funkce, tedy rozvoje, který dobře vystihuje chování faktoriálu v nekonečnu.  Chceme-li vystihnout chování faktoriálu v nekonečnu ještě lépe, je třeba použít i další členy asymptotického rozvoje. Stirlingova asymptotická řada pro faktoriál má pak tvar:  Tato řada umožňuje přinejmenším odhadnout chybu Stirlingovy formule, okamžitě vidíme, že velikost relativní chyby je pro velká formula_3 rovna formula_16. Tento odhad relativní chyby velmi dobře odpovídá chybám uvedeným v tabulce.  Poznamenejme, že uvedená asymptotická řada bodově nekonverguje, pro určité pevné formula_3 se tedy od určitého členu začne součet řady vzdalovat od hodnoty, kterou má aproximovat. Vyšší členy mají tedy smysl hlavně pro velká formula_3.

Stirlingův vzorec (též Stirlingova formule) je nejznámější aproximací faktoriálu pro vysoké hodnoty argumentu. Stejně dobře jde vzorec použít i pro aproximaci gama funkce, která v podstatě představuje zobecnění faktoriálu a to na obor komplexních čísel. Je pojmenován po skotském matematikovi Jamesi Stirlingovi.

In mathematics, Stirling's approximation (or Stirling's formula) is an approximation for factorials. It is a good approximation, leading to accurate results even for small values of. It is named after James Stirling, though it was first stated by Abraham de Moivre.


Život.

Dětství a počátek politické kariéry.

Druhorozený syn Ferdinanda I. byl v dětství vychováván spolu se svým starším bratrem Maxmiliánem. V letech 1533–1543 pobýval s většinou své rodiny v Innsbrucku, a to z důvodu ohrožení Vídně Osmanskou říší. Poté se rodina přesunula do Prahy, kde Ferdinand dostal vlastní dvůr. První politické a vojenské zkušenosti získal na vojenských taženích svého strýce, císaře Karla V.: nejprve ve válce proti Francii (1543) a poté v bitvě šmalkaldské války u Mühlberka (1547).

Královský místodržící v Čechách (1547–1567).

Téhož roku se podílel na potlačení stavovského povstání v Čechách a poté mu otec svěřil místodržitelství v českých zemích. Králův syn se projevil jako schopný a oddaný správce úřadu, který se mu stal odrazovým můstkem k jeho politické kariéře. V Praze budoval nákladně svoji rezidenci, zakládal dvorní stavby, okrasné zahrady a obory. Podle jeho vlastního návrhu byl vystavěn letohrádek Hvězda, pro který shromažďoval umělecké a historické sbírky, které později přenesl do Tyrolska. S jeho pobytem v Praze je spojen rozkvět renesanční kultury a humanismu v českých zemích.  Dosti nekompromisně a krutě vystupoval proti nekatolíkům. Po mučení nechal na hradě Křivoklátě na 13 let (1548–1561) uvěznit českobratrského biskupa Jana Augustu. Poté jej na přímluvu své ženy Filipíny Welserové a Ladislava ze Šternberka nechal převézt do Prahy a tam jej věznil až do roku 1565.  V roce 1556 vytáhl jako vrchní velitel do Uher bojovat proti Turkům. Koncem roku však již byl zpět v Praze.  Po otcově smrti v roce 1564 Ferdinandovi připadla vláda v Tyrolsku a na území Předního Rakouska. Na přání nové hlavy habsburské monarchie, bratra Maxmiliána II., ještě dva roky vykonával v Čechách svůj místodržitelský úřad a ještě jednou společně s bratrem podnikl tažení do Uher (1566).

Vláda v Tyrolsku (1567–1595).

Ferdinand I. ve své závěti rozdělil vládu v dědičných rakouských zemích na tři části mezi své syny. Po jeho smrti v roce 1564 Ferdinandovi připadla vláda v Tyrolsku a na území Předního Rakouska. Na přání nové hlavy habsburské monarchie, bratra Maxmiliána II., ještě dva roky vykonával v Čechách svůj místodržitelský úřad a ještě jednou společně s bratrem podnikl tažení do Uher (1566).  V lednu 1567 uspořádal slavnostní vjezd do svého knížectví, následovaný přísahou věrnosti zemských stavů v Innsbrucku, Ehingenu, Freiburgu, Kostnici a v dalších městech. Jeho novým sídelním městem se stal tyrolský Innsbruck. Pro svoji ženu Filipínu upravoval nedaleko ležící zámek Ambras, kde soustředil i své bohaté umělecké sbírky.  Jeho tyrolskou politiku charakterizovaly dobré vztahy s okolními zeměmi, ale zároveň i tvrdý postup proti nekatolíkům. Maximálně se snažil o uplatňování zásad protireformace, nedávno přijatých na tridentském koncilu. Nekompromisně postupoval zejména proti novokřtěncům, z nichž mnohé nechal popravit. Podporoval jezuitský řád, který do Innsbrucku povolal jeho otec. Podpořil založení jezuitské koleje a gymnázia a kapucínského kláštera v Innsbrucku. V roce 1586 vyhlásil první tyrolský školní řád. Roku 1573 obnovil a tiskem vydal zemský a policejní řád, který platil až do 18. století.  Ferdinand se rovněž snažil, aby se Innsbruck stal sídlem biskupa. Toto úsilí se však nezdařilo. Zároveň se pokoušel o těsnější spojení Tyrolského hrabství s církevními knížectvími Brixen a Trident.  Kromě správy vlastních zemí se zajímal i o zahraniční politiku. V letech 1575 a 1587 neúspěšně kandidoval při volbě polského krále. Měl být opět jmenován vrchním velitelem tažení proti Turkům v zimě 1593/1594. Ačkoliv měl o to značný zájem, po delším zvažování nakonec odmítl.  Zemřel roku 1595 ve věku 65 let a byl pochován v Innsbrucku.

Sbírky umění.

V soukromém životě byl Ferdinand Tyrolský známý svým zájmem o umění a sběratelskou činností. V době renesance bylo běžné, že panovníci, šlechta a vzdělanci vytvářeli umělecké sbírky. Sběratelské vášni se věnovali i oba Ferdinandovi bratři, Maxmilián a Karel. Ferdinandova sbírka však dosáhla největší proslulosti a společně se sbírkami jeho synovce, císaře Rudolfa II., představovala vrchol habsburského sběratelství. Ferdinandova sbírka se od čistě esteticky zaměřené sbírky Rudolfa II. lišila především svojí systematičností.  Ferdinand byl vychován humanisty (např. Ursinus Velius, Georgius Collimitius) a projevoval intenzivní zájem o dějiny, což se odráželo i ve vybavení jeho rezidencí. Rád se rovněž zúčastňoval turnajů a obdivoval zbraně. Již během svého pobytu v Praze a na Křivoklátě se věnoval sbírání zbrojí, čímž položil základ jedné z nejvýznamnějších sbírek zbraní na světě. Po roce 1564, kdy zdědil vládu v Tyrolsku, nechal postupně sbírky převézt na zámek Ambras, který nechal přestavět.  Zároveň se věnoval sbírání portrétů, uměleckořemeslných předmětů a přírodnín, zvláště kuriozit, mezi nimiž je možné najít portrét rytíře s hlavou proťatou dřevcem i nelichotivý obraz Jana Žižky. Sbírku portrétů sestavoval systematicky tak, že pověřoval umělce a nákupčí, aby na evropských dvorech pořizovali kopie obrazů. Sbírka obsahovala mj. asi tisíc malých obrázků, které většinou nebyly nikdy vystaveny, ale uchovávány v truhlách.  Po Ferdinandově smrti zdědil zámek i sbírky jeho syn Karel, který je v roce 1606 prodal císaři Rudolfu II. Ten je ponechal na zámku Ambras, kde zůstaly do 18. století nedotčeny. Tehdy byly habsburské sbírky centralizovány a z velké části odvezeny do Vídně. Část sbírek se během posledních desetiletí vrátila na Ambras.

Rodinné poměry.

Ferdinand Tyrolský byl dvakrát ženatý. Poprvé se v roce 1557 během svého působení v Čechách tajně oženil s měšťanskou dcerou Filipínou Welserovou (* 1527 – † 24. 4. 1580). Šlo o nerovný (morganatický) sňatek, který byl uzavřen na zámku Březnice, kde Filipína bydlela u své tety Kateřiny z Lokšan. Protože byl sňatek tajen před veřejností i císařskou rodinou a Filipína byla považována za neprovdanou ženu, byly děti vzešlé z tohoto manželství „adoptovány“ jako nalezenci. Císař Ferdinand I. se o sňatku dozvěděl v roce 1559. Nerovný sňatek vylučoval Ferdinandovy potomky z případného nástupnictví. Kromě toho byl i jednou z příčin Ferdinandova prvního neúspěchu při kandidatuře na polský královský trůn. I poté, co se císař dozvěděl o sňatku svého syna, muselo být toto manželství i nadále před veřejností tajeno až do roku 1576, kdy jeho právoplatnost uznala papežská kurie. Roku 1580 však Filipína zemřela.  Z tohoto manželství se narodily 4 děti, dospělosti se dožili dva chlapci:  Dne 9. května 1582, dva roky po smrti Filipíny Welserové, se arcivévoda Ferdinand oženil se svou neteří Annou Kateřinou (17. ledna 1566 – 3. srpna 1621) z mantovského rodu Gonzaga (její matkou byla Ferdinandova sestra Eleonora). Z tohoto manželství se narodily tři dcery:

Ferdinand II., zvaný Tyrolský, (14. června 1529, Linec – 24. ledna 1595, Innsbruck) byl rakouský arcivévoda, místodržitel v českých zemích (1547–1567), tyrolský hrabě (od r. 1567) z rodu Habsburků, syn římskoněmeckého císaře, českého a uherského krále Ferdinanda I. a Anny Jagellonské.

Ferdinand II, Archduke of Further Austria (Linz, 14 June 1529 – 24 January 1595, Innsbruck) was ruler of Further Austria and since 1564 Imperial count of Tirol. The son of Ferdinand I, Holy Roman Emperor, he was married to Philippine Welser in his first marriage. In his second marriage to Anna Juliana Gonzaga, he was the father of Anna of Tyrol, future Holy Roman Empress.


Akce.

Základní sekvence využívající funkci drag-and-drop je následující:  Tažení vyžaduje větší fyzickou námahu než pohyb se stejným ukazovacím zařízením bez držení tlačítka. Vzhledem k tomu se uživatel nemůže pohybovat tak rychle a přesně při tažení (viz Fittsův zákon). Nicméně drag-and-drop operace mají tu výhodu, že můžeme skloubit dohromady dva operandy (objekt a cílovou lokaci) do jediné akce.  Problém se objeví, když pro výběr objektů i pro jejich přetažení slouží stejné tlačítko. Nepřesný pohyb může způsobit přetažení, když uživatel chce jen vybrat.  Dalším problémem je, že cíl operace drag-and-drop může být zakrytý jinými objekty. Uživatel v takovém případě musí tažení přerušit, zajistit, aby zdroj i cíl byly viditelné a začít znovu. V klasickém Mac OS slouží lišta nacházející se v horní části obrazovky jako univerzální cíl, který umožňuje anulovat přetahovací operaci. Tento problém byl vyřešen v Mac OS X se zavedením Exposé.

V operačním systému Mac OS.

Drag and drop, nazváno stejně jako klikni a táhni, bylo použito v originálním Mackintoshi pro manipulování se soubory (například jejich kopírování mezi disky nebo složkami). System 7 přidal možnost otevření dokumentu v aplikaci tím, že upustí ikonu dokumentu na ikonu aplikace.  V systému 7.5, drag and drop byla rozšířena společná schránka o operace jako kopírování nebo přesouvání textového obsahu v rámci dokumentu. Obsah může být také vtažen do souborového systému k vytvoření "výstřižku souboru", které by pak mohly být uloženy a znovu použity.  Pro většinu z jeho historie Mac OS používá jediné tlačítko myši, tímto tlačítkem pokrývá velkou část horního povrchu myši. To může zmírnit ergonomické obavy udržet stisknuté tlačítko při přetahování.

V OS/2.

Pracoviště nazváno jako The Workplace Shell v OS/2 rozsáhle používá pro drag and drop vedlejší tlačítko myši, přičemž primární tlačítko zůstává pro výběr a standardní klikání myši. Používá se to jako další pokročilé funkce Common User Access na rozlišení nativních OS/2 aplikací pro platformě-nezávislé porty.

V HTML.

Specifikace v HTML5 nazívající se "working draft" obsahují podporu drag and drop. HTML5 podporuje rozdílné druhy funkce táhnutí a puštění zahrnující:  Každý z těchto typů může být použit, záleží na akci kterou právě potřebujeme. Všimněte si, že když HTML element je tažen pohybem na jeho nynější pozici, jeho ID je posláno na jeho rodičovský poziční element; takže pošle text a může být považován za první skupinu.  Webová e-mailová aplikace Google Gmail podporuje drag and drop obrázků a příloh v nejnovějším prohlížeči Google Chrome a Apple Safari (5.x). Drag and drop také podporuje Google obrázkové vyhledávání.

Na dotykovém zařízení.

Většina nových zařízení s dotykovým displayem také obsahují funkci drag and drop, nebo více přesněji, dlouhý stisk a poté tah. Jako je tomu například u Apple iPhone nebo u zařízení s operačním systémem Android.

Drag and drop ("táhni a pusť") je v informatice operace používaná v grafickém uživatelském rozhraní, kdy uživatel v počítači „uchopí“ pomocí ukazovacího zařízení (např. myši) virtuální objekt (např. soubor nebo ikonu) a přesune ho „přetažením“ na jiné místo (nebo na jiný objekt).

In computer graphical user interfaces, drag and drop is a pointing device gesture in which the user selects a virtual object by "grabbing" it and dragging it to a different location or onto another virtual object. In general, it can be used to invoke many kinds of actions, or create various types of associations between two abstract objects.


Složení.

Chemické a minerální složení evaporitů je závislé na chemickém složení vodných roztoků, z nichž kondenzují. V mořské vodě jsou nejčastěji anionty chloridy a sírany, ve sladké vodě převládají spíše uhličitany a sírany. Z ostatních aniontů mají větší význam boritany.  Jako kationty jsou nejčastěji přítomny sodné, draselné, vápenaté a hořečnaté. Uvedené složky vytvářejí přibližně 70 minerálů (halit, sádrovec, anhydrit, sylvín, carnallit, kieserit, kainit, kalcit, magnezit, dolomit, epsomit, mirabilit, blödit, borax, kernit, colemanit, atd...). Posloupnost krystalizace je následující (není však pevná, závisí na chemickém složení roztoků):

Vznik.

Evapority jsou výsledkem vypařování solanek. Běžná mořská voda má salinitu okolo 35 ‰, tedy v jednom litru (kg) vody se nachází kolem 3,5 g minerálních látek. Tvorba sraženin minerálů je výrazně závislá na jejich koncentraci, teplotě ale i celkového složení roztoku, protože některé ionty mohou sloužit jako katalyzátory - podporují tvorbu sraženin jiných.  Mechanismus vzniku evaporitických minerálů je následující: jako první obvykle vypadávají z roztoku karbonáty (vápence a dolomity), které jsou zároveň nejméně rozpustné. Když postupně vypařování sníží objem vody na 19 % původního stavu, začíná se kondenzuje i sádrovec a anhydrit. Při tom se spotřebuje podstatná část Ca a SO4. Poté, co solanka sníží svůj objem na 9,5 % původního stavu, začíná se kondenzovat halit. Nakonec, poté co zůstanou poslední 4 % původního roztoku, dochází k ukládání hořečnatých (carnallit, kieserit, kainit) a draselných minerálů (sylvín). Posledním v řadě je obvykle bischoffit. Běžně pak lze pozorovat sedimentární sledy s celou suitou těchto minerálů v oddělených vrstvách, které reprezentují jednotlivá stadia tvořící sraženiny, přičemž stádia mohou být i rytmická. Protože jako poslední sedimentují soli, které jsou nejsnáze rozpustné, tyto ve většině případů nebývají vždy zachovány.  Způsob vzniku rozsáhlých vysychajících pánví byl v minulosti obvykle vysvětlován tzv. hrázovou teorií, tedy tak, že vznikly když hráz oddělila od moře záliv nebo lagunu. Tímto způsobem však nelze objasnit výskyt karbonátů například v hlubokých částech Středozemního moře, či jiných hlubinných pánví. Proto byl zaveden model vzniku tzv. evaporitových mořských pánví, které jsou občasně zásobovány mořskou vodou, která později vysychá.  Evapority mohou vznikat i ve slaných jezerech – vnitrozemských sebchách a jezerech typu playa.  Metamorfózou evaporitů vznikají skapolit-plagioklasové ruly.

Textura.

Základní a nejběžnější texturní znak evaporitů je laminace. Typické je střídání tenkých vrstev (do 2 mm) sádrovce a kalcitu. Pokud je laminace nepřerušená na větší ploše, považuje se to za důkaz sedimentace v klidné vodě. Jinak se objevují různé čeřiny, šikmá a gradační zvrstvení.  Další známou texturou je hlíznatá, nebo tzv. "chicken-wire" textura. Je tvořena oválnými tělesy anhydritu, obklopená tenkými lemy jemnozrnného sedimentu (obvykle anhydrit, nebo uhličitan promíchaný s jílem). Ke vzniku takových textur dochází v poušťních podmínkách, kdy dochází k dehydrataci sádrovce, vzniku anhydritu a ztrátě až 38 % původního objemu horniny.

Výskyt.

Evapority vznikaly v celé historii Země, jen jejich objem se měnil v závislosti na klimatických podmínkách. Největší zastoupení mají v permských útvarech, kdy docházelo ke vzniku velkých pohoří, které ohraničovaly oblasti se suchými klimatickými podmínkami. Jako doprovodné horniny se vyskytují vápence, dolomity, případně jemnozrnné úlomky. Evapority se vyskytují asi na 1/4 zemské kůry.  V současnosti vznikají evapority v polárních oblastech (v mělkých jezerních vodách, nebo vysrážením z podzemních vod), v kontinentálních jezerech (pokud převládá vypařování nad přítokem čerstvé vody) a v pobřežních mořských zátokách a lagunách.

Sedimentační prostředí evaporitů.

Při vysrážení je pro proces důležitá existence bariéry, která brání trvalému přínosu čerstvé vody, čímž je umožněno vypařování, zahušťování a krystalizace minerálů. Zároveň je v pravidelných intervalech (např. přílivem) dodávána nová dávka vody. Takto vzniká charakteristická vrstevnatá textura, kdy se nejprve uloží klastické materiály přinesené vodou a po odpaření vykrystalizuje vrstva evaporitů. Tloušťky jednotlivých vrstev závisí na nasycení roztoku, jakož i množství přinesených úlomků. Takovým způsobem vznikají ložiska kamenné soli, draselných a hořečnatých minerálů a krystalizací z jezerních vod i ložiska boritanů. Sádrovce a anhydrity vznikají převážně v suchozemském prostředí, v případě anhydritu je důležitou podmínkou i vysoká teplota (průměr nad 22 °C). V extrémně suchých a teplých podmínkách dochází i ke vzniku dusičnanů.

Ekonomický význam.

Evapority mají značný význam jako surovina pro stavební, potravinářský a chemický průmysl. Solné diapiry, tvořené některými evaporitovými minerály, hlavně halitem, mohou vytvářet nepropustnou zátku, tzv. "cap rock", čímž zabraňují úniku uhlovodíků. V podloží takových pastí se mohou hromadit ropa nebo zemní plyn až do formy ložiskových akumulací. Evapority mají nízkou porozitu a většinou se plasticky deformují, na rozdíl od křehce se chovajících okolních hornin, ve kterých při deformaci vznikají pukliny. Toto chování zabraňuje úniku ropy.

Evaporit je obecné označení skupiny sedimentárních hornin vzniklých odpařením vody z roztoků, v převážné míře z mořských vod nebo slaných jezer. Některé definice dodávají, že evapority precipitují nejen v povrchových podmínkách, ale i těsně pod povrchem ze solanek, hlavně díky sluneční evaporaci. Minerálů, tvořících evaporitové horniny je asi 70, ale většina z nich netvoří významnější akumulace.

Evaporite () is the term for a water-soluble mineral sediment that results from concentration and crystallization by evaporation from an aqueous solution. There are two types of evaporite deposits: marine, which can also be described as ocean deposits, and non-marine, which are found in standing bodies of water such as lakes. Evaporites are considered sedimentary rocks and are formed by chemical sediments.


Pozadí.

Německo bylo po druhé světové válce společně ovládáno čtyřmi vítěznými spojeneckými mocnostmi - Francií, Velkou Británií, USA a Sovětským svazem. Území bylo rozděleno na čtyři okupační zóny, které byly přímo ovládány armádou jednotlivých Spojenců. Samotný Berlín byl vzhledem ke své důležitosti také rozdělen do čtyř samostatných zón.  Od počátku studené války se postupně přestávala uznávat Postupimská dohoda a Německo se rozdělilo na západní a východní část, "de facto" kopírující území ovládaná Spojenci, respektive Sovětským svazem. Berlín, který ležel uprostřed východního území, byl rozdělen na Západní Berlín a Východní Berlín. Ačkoli politické preference v NDR získávali především sociální demokraté, v roce 1949 byla zformována vláda v čele s Jednotnou socialistickou stranou Německa (SED). Premiérem se stal Walter Ulbricht.  Zpočátku byla berlínská hranice víceméně průchozí, i přes určité napětí a represe, ale rostoucí počet emigrantů donutil komunistickou vládu v roce 1961 ke stavbě Berlínské zdi. I přes svůj oficiální účel (protifašistická ochrana) sloužila především ke znemožnění odlivu občanů z východu na západ. Stráže měly příkaz zabít každého, kdo se pokusil o její překonání.

Smrt.

Asi rok po zkonstruování zdi se Fechter pokusil uprchnout přes hranice společně se svým přítelem, Helmutem Kulbeikem. Měli v plánu se skrýt v truhlářské dílně v Zimmerstrasse blízko zdi a v příhodný moment skočit z okna do tzv. "pásma smrti". Poté měli rychle přejít na druhou stranu a přelézt dva metry vysokou zeď, zakončenou ostnatým drátem. Měli se objevit v západní čtvrti Kreuzberg, kousek od Checkpointu Charlie. Když oba dorazili ke druhé zdi, zazněly výstřely od stráží. Kulbeik se sice přes zeď stihl dostat, ale Fechtera zasáhla kulka do pánve před očima stovek svědků. Spadl zpět na východ do pásma smrti, kde ležel asi hodinu bez jakékoliv pomoci, než ve velkých bolestech zemřel na vykrvácení. Lidé na západní straně okamžitě zformovali demonstraci, odsuzující „vrahy" z východu.  Neposkytnutí jakékoliv první pomoci byla přisuzována oboustrannému strachu - pozorovatelé ze západu byli neustále v ohrožení od východních stráží, ačkoli se objevila i spekulace o rozkazu amerického velitele, zakazující jakýkoliv zásah. Velitel pohraniční stráže NDR zase uvedl, že se bál zasáhnout kvůli incidentu, při kterém byl před třemi dny zabit východní voják Rudi Arnstadt, zřejmě jedním ze západních policistů. Strážníci každopádně odklidili Fechterovo tělo až hodinu poté, co byl zasažen.

Vzpomínka.

Blízko místa incidentu byl na západní straně položen kříž. Na stejném místě o týden později, během přivítání Willyho Brandta (tehdejšího berlínského starosty), Yaleský ruský sbor zazpíval německý překlad Mozartova moteta "Ave, verum corpus". V den prvního výročí pak velitel americké armády Polk a Willy Brandt položili na místo pamětní věnec. Po reunifikaci Německa roku 1990 byl v Zimmerstrasse, přesně v místě Fechterova úmrtí, vybudován památník "Peter-Fechter-Stelle", jenž se stal ústředním bodem mnoha pietních aktů, spojených se zdí.  Událost se brzy stala tématem mnoha německých dokumentů, irský autor Cornelius Ryan dokonce věnoval svou knihu "Poslední bitva" právě Fechterově památce. Finský hudební skladatel Aulis Sallinen mu zase věnoval orchestrální skladbu "Mauermusik".

Proces.

V březnu 1997 čelila dvojice bývalých strážníků, Rolf Friedrich a Erich Schreiber, obvinění ze zabití Petera Fechtera, ke kterému se oba nakonec doznali. Oba byli podmínečně odsouzeni ke dvaceti a jednadvaceti měsícům vězení. Soud nedokázal určit, který ze tří pohraničníků vystřelil smrtící kulku (třetí střelec zemřel).

Peter Fechter (14. ledna 1944 Berlín – 17. srpna 1962 Východní Berlín) byl zedník z Východního Berlína, který se v osmnácti letech stal jednou z prvních obětí pohraniční stráže Berlínské zdi.

Peter Fechter (14 January 1944 – 17 August 1962) was a German bricklayer who became the twenty-seventh known person to die at the Berlin Wall. Fechter was 18 years old when he was shot and killed by East German border guards while trying to cross over to West Berlin.


Thórův nepřítel.

Kočka útgardského Lokiho.

Jednou zavítal Thór se svou družinou k útgardskému Lokimu. Obr jim uložil několik úkolů a jedním z nich bylo, aby Thór uzvedl Lokiho šedivou kočku. Thór se snažil seč mohl, ale dokázal kočce zvednout jen jednu nohu. Útgardský Loki mu pak prozradil, že kočka byla ve skutečnosti midgárdský had Jörmungandr. Thór si umínil, že se s hadem musí utkat.

Rybářský výlet.

Později se Thór vypravil s obrem Hymim na rybářskou výpravu a jako návnadu si s sebou vzal hlavu velkého vola zvaného Himinhrjód, kterou utrhl Thór vlastníma rukama. Dopluli na místo, kde Hymi obvykle lovil platýze, ale Thór trval na tom, že poplují dál. Hymi Thórovi řekl, že můžou narazit na Midgardsorma, ale Thór na něj nedbal a ještě chvíli vesloval dále, poté napíchl na udici volskou hlavu a hodil návnadu do moře. Hlava klesla ke dnu a Jörmungandr se na ni vrhl. Když ucítil, jak se mu háček zapíchl do patra, začal s Thórem zápasit. Nejdříve had zabral tak, že Thórovy paže narazily do hrany člunu, to však boha rozzuřilo, postavil se ve člunu a zabral tak, že jeho nohy prorazily člun a zapřely se o dno moře. Bůh přitahoval obrovského hada stále blíže, hlava hada chrlící jed byla již na dosah a Thór uchopil své mocné kladivo Mjollni, aby hada zabil. V tu chvíli přesekl vyděšený Hymi udici a had se vrátil zpět do moře. Thór za ním ještě své kladivo hodil, aby mu pod hladinou urazil hlavu, ale Jörmungandr přežil. Rozzuřený bůh pak obra ztrestal a došel na břeh po svých.

Ragnarök.

Při ragnaröku Jörmungandr vyleze z moře na pevninu, čímž způsobí obrovskou povodeň. Ta uvolní Naglfar, loď postavenou z nehtů nebožtíků. Poté se had naposledy setkává s Thórem, který mu zasadí smrtelnou ránu, ujde devět kroků a sám zemře na otravu jedem, který na něj Jörmungandr vychrlí.

Jörmungandr (Midgardsormr) je v severské mytologii mořský had, který se spolu s vlkem Fenrirem a ženou Hel narodil v Jötunheimu Lokimu a obryni Angrbodě. Podle věštby představoval pro Ásy i lidi velkou hrozbu, proto ho Ódin hodil do moře. V moři vyrostl tak, že obepíná celý Midgard (je také nazýván Had Midgard) a zakusuje se do vlastního ocasu (viz Uroboros). Had je hlavním protivníkem boha Thóra.

In Norse mythology, Jörmungandr (, pronounced, meaning "huge monster"), also known as the Midgard (World) Serpent (), is a sea serpent, the middle child of the giantess Angrboða and Loki. According to the "Prose Edda", Odin took Loki's three children by Angrboða—the wolf Fenrir, Hel, and Jörmungandr—and tossed Jörmungandr into the great ocean that encircles Midgard. The serpent grew so large that it was able to surround the earth and grasp its own tail. As a result, it received the name of the Midgard Serpent or World Serpent. When it releases its tail, Ragnarök will begin. Jörmungandr's arch-enemy is the thunder-god, Thor. It is an example of an ouroboros.