Klubová kariéra.

Profesionální kariéru začal v SK Hradec Králové, ale již v roce 1999, po Mistrovství Evropy hráčů do 16 let, přestoupil do monackého klubu AS Monaco, za který o dva roky později hrál francouzskou nejvyšší soutěž. V jarní části sezóny 2003 hostoval v druholigovém klubu US Créteil. Od podzimu opět hrál za Monaco v nejvyšší soutěži a v roce 2004 se probojoval s klubem do finále Ligy mistrů proti portugalskému celku FC Porto, to ale nakonec sledoval pouze z lavičky (AS Monaco prohrálo 0:3). V létě 2007 přestoupil do španělského týmu CA Osasuna Pamplona. Po počátečních nevyrovnaných výkonech se Plašil vypracoval v jednu z důležitých postav týmu, jenž nakonec vybojoval záchranu v Primera División.  V létě 2009 se vrátil do Francie, když přestoupil do týmu úřadujícího mistra Girondins Bordeaux. V sezóně 2012/13 získal s týmem prvenství v Coupe de France, ve finálovém střetnutí proti Évianu vedl tým jako kapitán, Girondins vyhrál 3:2.  Na sezónu 2013/14 byl odeslán na hostování do italského týmu Calcio Catania hrající italskou Serii A. První gól vstřelil 29. září 2013 v 6. ligovém kole proti AC ChievoVerona, přispěl jím k výhře 2:0.

Reprezentační kariéra.

Nastupoval za české mládežnické reprezentační výběry.  První zápas v A-mužstvu české reprezentace absolvoval 31. března 2004 na stadionu Lansdowne Road proti domácímu Irsku, toto přátelské utkání ostrované vyhráli 2:1. Plašil šel na hřiště v 69. minutě.  První gól si připsal hned ve svém druhém utkání, v domácím přátelském zápase 2. června 2004 proti Bulharsku, v 74. minutě zvyšoval na 2:0. Česká republika porazila balkánského soupeře 3:1.  Po evropském šampionátu 2012 nastoupil 8. září v Kodani proti Dánsku (kvalifikační zápas o MS 2014 v Brazílii, 0:0). V dalším utkání v Teplicích proti Finsku 11. září odehrál první poločas (prohra 0:1). Nastoupil v základní sestavě v kvalifikačním zápase proti Maltě a v 67. minutě předložil přesnou zpětnou přihrávku na třetí český gól Janu Rezkovi. Po čtyřzápasovém střeleckém trápení českého týmu bez vstřeleného gólu (mimo výše zmíněných zápasů ještě prohra 0:1 z evropského šampionátu s Portugalskem a remíza 0:0 s Ukrajinou) zvítězila ČR 3:1, v nastaveném čase chytil ještě Petr Čech přísně nařízený pokutový kop. 16. října 2012 nastoupil Plašil v Praze v kvalifikačním zápasu s Bulharskem (0:0). 14. listopadu 2012 odehrál kompletní přátelský zápas se Slovenskem v Olomouci, český národní tým vyhrál nad Slovenskem 3:0. 6. února 2013 nastoupil v přátelském utkání v Manise proti domácímu Turecku, Česká republika zvítězila 2:0. 22. března odehrál na Andrově stadionu v Olomouci kvalifikační zápas s Dánskem, český výběr podlehl soupeři 0:3.  Účast Jaroslava Plašila na vrcholových turnajích:

EURO 2016.

Trenér Pavel Vrba jej zařadil do závěrečné 23členné nominace na EURO 2016 ve Francii. V těžké základní skupině D odehrál všechny tři zápasy: proti Španělsku (porážka 0:1), proti Chorvatsku (remíza 2:2) a proti Turecku (porážka 0:2). Český tým obsadil se ziskem jediného bodu poslední čtvrté místo skupiny. Po skončení šampionátu ohlásil hráč konec reprezentační kariéry.

Reprezentační góly a zápasy.

Góly Jaroslava Plašila za českou reprezentaci do 21 let Góly Jaroslava Plašila za A-mužstvo české reprezentace

Jaroslav Plašil (* 5. ledna 1982, Opočno) je český fotbalový záložník a bývalý reprezentant, který ukončil kariéru ve francouzském klubu Girondins Bordeaux, jehož byl i kapitánem. A nyní je asistentem trenéra místního rezervního týmu hrající pátou nejvyšší soutěž. Mimo ČR působil na klubové úrovni ve Francii, Španělsku a Itálii. V A-mužstvu české reprezentace odehrál v letech 2004–2016 celkem 103 zápasů a vstřelil 7 gólů.

Jaroslav Plašil (; born 5 January 1982) is a Czech former professional footballer who played as a midfielder. He spent most of his career in France with Monaco and Bordeaux, making 411 Ligue 1 appearances. He played 367 total times for the latter, and captained them to victory in the 2012–13 Coupe de France. He also played two seasons with Osasuna in Spain and one on loan to Catania in Italy.


Děj.

Policejní stanice v detroitském okrsku 13 se koncem roku 2004 uzavírá, poslední den v roce zde má službu jen seržant před důchodem Jasper O'Shea, seržant Jake Roenick a sekretářka Iris. Jake Roenick bere prášky na uklidnění, stále jej trápí pocit viny z nezdařené akce při protidrogovém zátahu o osm měsíců dříve, při němž zemřeli dva jeho kolegové. Pomoci se mu snaží psychiatrička Alex, která se na stanici musí večer vrátit. Jake jí ukradl lékařské záznamy o své osobě a ona si toho hned nevšimla.  Mezitím je v jiné části města zatčen mafiánský boss Marion Bishop, který zabije během zatýkání tajného policistu. Bishop je převážen do vězení se třemi dalšími zločinci, narkomanem Beckem, zlodějkou Annou a padělatelem Smileym. Během sněhové vánice dostane řidič policejního autobusu pokyn, aby kvůli dopravní nehodě na trase zajel na okrsek 13 a počkal na další instrukce.  Vězňové jsou umístěni do cel a ostraha se připojí k posádce stanice slavící příchod nového roku 2005. Oslavy netrvají dlouho, stanice je krátce nato přepadena maskovanými ozbrojenci. Mobily jsou rušeny a veškerá komunikace je přerušena. Seržant Roenick se dozví od Bishopa, že muži venku jsou policisté pod vedením zkorumpovaného kapitána Marcuse Duvalla. Jeho zájmem je zabít Bishopa (a všechny ostatní na stanici), aby odstranil nepohodlné svědky vlastní kriminální činnosti. Roenick si uvědomí, že se musí spojit s Bishopem a ostatními vězni při obraně stanice, aby měli alespoň nějakou šanci na přežití. Proti tomu protestuje seržant Jasper. Útoky zvenčí jsou odraženy, ke stanici přijíždí automobil Kevina Capry, kolegy Jakea. Tomu se za pomoci Roenicka podaří dostat dovnitř. Beck ani Bishop mu nevěří, myslí si, že je to nastrčený člověk Duvalla, ale Jake se za něj zaručí. Beck se Smileym se pokusí utéci, ale jsou zastřeleni. Anna s psychiatričkou Alex (která zde také uvízla) se dostanou k autu a snaží se projet přes ostřelovače. Nepodaří se jim to, Anna zemře a Duvall zastřelí Alex, když mu neodpoví na otázku, kolik lidí je uvnitř obléhané stanice.  Bishop přistihne Capru při podezřelé činnosti, myslí si že něco signalizoval ven. Jake mu uvěří a Caprovi nasadí pouta. Přilétá vrtulník a na střechu se spouští členové zásahové jednotky. Jake s Bishopem polijí patro benzínem a zapálí ho, útok je opět odražen. Pak si seržant Jasper O'Shea vzpomene, že se ze stanice dá dostat kanalizací. Ale je to past, venku u východu z kanalizace už čeká Duvall se svými kumpány. Zradil O'Shea. Vypukne přestřelka a Marionu Bishopovi s Jakem se podaří utéci do nedalekého lesa. Ještě nemají vyhráno, výhoda je na straně Duvalla, jehož střelci jsou vybaveni noktovizory (zařízení pro noční vidění). Dvojice stíhaných mužů útočníky včetně Duvalla zlikviduje, oba jsou však přitom postřeleni. Jejich spolupráce končí, Marion Bishop varuje Jakea, aby se nepokoušel jej pronásledovat a mizí ve tmě. Jedinou další osobou, která přežila je sekretářka Iris.

Citáty.

"„V životě jsem viděl hodně mužů, kteří hleděli smrti do očí a každý z těch mužů prosil Boha o pomoc, ale žádná z těch proseb nikdy nebyla vyslyšena. Tak jsem přestal věřit.“" (Marion Bishop)

Přepadení 13. okrsku (anglicky "Assault on Precinct 13") je francouzsko-americký akční thriller z roku 2005, který natočil režisér Jean-François Richet. Ethan Hawke se zde představí v roli policisty, který je nucen při bránění obléhané policejní stanice spolupracovat s odsouzenými vězni. Film je remakem snímku režiséra Johna Carpentera z roku 1976 se stejným názvem "Přepadení 13. okrsku", který čerpal mj. z westernu "Rio Bravo" (1959).

Assault on Precinct 13 is a 2005 French-American action thriller film directed by Jean-François Richet and starring Ethan Hawke and Laurence Fishburne. The cast also includes John Leguizamo, Maria Bello, Ja Rule, Drea de Matteo, Brian Dennehy, Aisha Hinds and Gabriel Byrne. It is a loose remake of John Carpenter's 1976 film of the same name, with an updated plot.


Biografie.

V době nástupu do parlamentu je uváděn jako advokát ve Lvově. Pocházel z rodiny řeckokatolického duchovního. Vystudoval Vídeňskou univerzitu a Lvovskou univerzitu. V roce 1884 získal titul doktora práv. Od roku 1890 měl ve Lvově vlastní advokátní kancelář.  Byl členem vědecké Ševčenkovy společnosti, ředitel rusínského zemského svazu spořitelen. Byl členem ústředního výboru spolku "Prosvita". Patřil mezi spoluzakladatele prvního ukrajinského právnického periodika "Časopis pravnyca" a v letech 1899–1900 byl členem jeho redakce.  V roce 1899 spoluzakládal Ukrajinskou národně demokratickou stranu a v letech 1902–1911 byl jejím předsedou. V roce 1908 byl zvolen na Haličský zemský sněm, kde předsedal ukrajinskému poslaneckému klubu.  Působil také coby poslanec Říšské rady (celostátního parlamentu Předlitavska), kam usedl ve volbách do Říšské rady roku 1907, konaných poprvé podle všeobecného a rovného volebního práva. Byl zvolen za obvod Halič 66. Mandát obhájil ve volbách do Říšské rady roku 1911.  V době svého působení na Říšské radě je uváděn coby zástupce Ukrajinské národně demokratické strany. Po volbách roku 1907 byl uváděn coby člen poslaneckého Rusínského klubu. Po volbách roku 1911 zasedal v klubu Ukrajinské parlamentní zastoupení. Na Říšské radě předsedal parlamentnímu ukrajinskému klubu.  Za první světové války byl předsedou Ukrajinské národní rady ve Vídni. Po válce, v době krátké existence Západoukrajinské lidové republiky, se stal předsedou vlády tohoto státního útvaru (oficiálně předseda státního sekretariátu). Ve funkci setrval do počátku roku 1919. Po obsazení území Západoukrajinské lidové republiky Polskem působil v exilové ukrajinské vládě ve Vídni. Počátkem 20. let předsedal ukrajinské delegaci na mírových jednáních v Rize a Ženevě. Roku 1924 se vrátil do Lvova. Byl činný v ukrajinských organizacích. Přispíval do ukrajinských periodik. Předsedal svazu ukrajinských právníků. V roce 1939 ho sovětská okupační armáda zajala a byl po 20 měsíců vězněn v Moskvě. Později se mohl vrátit do Lvova. V červenci 1941 tam založil Ukrajinskou národní radu, která se snažila využít prvotního rozkladu sovětské nadvlády nad historickou Haličí k obnovení ukrajinských národnostních cílů.

Kost Levyckyj, cyrilicí Кость Левицький, též Kostjantyn Levyckyj, Костянтин Левицький (17. nebo 18. listopadu 1859 Tysmenycja – 12. listopadu 1941 Lvov), byl rakouský právník a politik ukrajinské (rusínské) národnosti z Haliče, na počátku 20. století poslanec Říšské rady, po válce předseda vlády Západoukrajinské lidové republiky.

Kost Levytsky (; 1859 – 1941) was a Ukrainian politician. He was a founder of the Ukrainian National Democratic movement and the leader of the State Representative Body of the Ukrainian government declared on June 30, 1941


Život.

Předpokládá se, že umělec pocházel stejně jako anonymní Mistr hracích karet z jihozápadního Německa nebo Švýcarska, protože styl jeho kresby lze odvodit od tamější malby ze stejné periody. Monogramista E.S. žil v Horním Porýní a existuje doklad, že navštívil Mainz. Byl aktivní mezi lety 1450 - 1467 a termín "Meister" znamená, že získal kvalifikaci mistra a vedl vlastní dílnu.  Byl patrně vyučen jako zlatník, protože na grafických matricích užíval zlatnické punce a měl předchozí praxi s užíváním zlatnického rydla. Některé jeho listy byly zjevně předlohou pro zlatnickou práci. Také vytvořil dva portréty patrona zlatníků Svatého Eligia a rovněž označení práce monogramem je standardní praxí u významných zlatnických řemeslných výrobků.  Historik Horst Appuhn ale dává iniciály do souvislosti s poutí do benediktinského kláštera Eisendeln a třemi grafickými listy Madona z Einsiedelnu z roku 1466. Appuhn soudí, že k vzhledem k rozdílné kvalitě listů, iniciály E.S. ve skutečnosti představují dílenskou značku.  V posledních letech života byl jeho asistentem jiný významný zlatník a grafik Israhel van Meckenem, který přepracoval 41 původních matric Monogramisty E.S. Je pravděpodobné, že se u něj učil také Martin Schongauer.

Dílo.

Tento neznámý mistr byl identifikován jen podle iniciál, kterými podepisoval svoje grafické listy. Byl zároveň prvním grafikem, kdo svá díla takto označoval. Jeho význam historikové umění spatřují zejména v technické dovednosti a inovacích. Grafické listy mistra E.S. byly hojně kopírovány a sloužily malířům jako kompoziční předlohy.  Historik Alan Shestack rozlišuje tři periody v díle Monogramisty E.S. - kolem roku 1450, 1450-1460 a po roce 1460. Po roce 1450 začal používat rydla k vytvoření hlubších stop, což umožnilo tisk většího množství listů (kolem 60 kusů) z jedné matrice. Využíval stínování a znázornění prostorového objemu pomocí paralelních a křížových linií a kresba postav se zdokonalovala. I postavy, které jsou statické, mají často napjaté a zkroucené pozice. V poslední fázi tvorby jsou figury uvolněnější a v kompozicích je více využit volný nerytý povrch matrice. Sekulární a komické náměty jeho grafických listů nemají obdoby v tehdejší malbě a udržely si půvab do současnosti ("Milenecký pár", "Figurální abeceda"). Jsou také vodítkem k tehdejší módě v oblékání.  Celkem je známo 318 originálních grafických listů autora, z toho 95 v jediném exempláři a 50 ve dvou kopiích. O celkem 38 listech Israhela van Meckenema se předpokládá, že jsou přepracovány z původních matric Monogramisty E.S.  Pouze dvě kresby (Louvre, Berlínské muzeum) byly bezpečně identifikovány jako díla autora. Ke kresbě "Křest Krista", která se nachází v Louvru, existují dva grafické listy Monogramisty E.S., kde je volný prostor dodatečně vyplněn dalšími detaily.  K latinským textům Ars moriendi (návody na "Dobrou smrt") z let 1415 a 1450, které byly ve své době velmi populární, vytvořil sérii jedenácti rytin podle starších knižních iluminací.

Monogramista E.S.., v Německu Meister E.S.., dříve také Master of 1466 (* přibližně 1420 – kolem 1468) byl pozdně gotický německý rytec, zlatník a grafik.

Master E. S. (c. 1420 – c. 1468; previously known as the "Master of 1466") is an unidentified German engraver, goldsmith, and printmaker of the late Gothic period. He was the first major German artist of old master prints and was greatly copied and imitated. The name assigned to him by art historians, "Master E. S.", is derived from the monogram, E. S., which appears on eighteen of his prints (variants appear on others). The title, Master, is used for unidentified artists who operated independently. He was probably the first printmaker to place his initials on his work.


Život.

Vzdělání Volkonské poskytli domácí učitelé. Hrála výborně na klavír a měla krásný hlas. Mluvila několika cizími jazyky.  Rodinu Rajevských už od roku 1817 znal dobře Alexandr Sergejevič Puškin. Přátelské vztahy s Rajevskými utužil ruský básník během jejich společné cesty na Kavkaz a Krym. Traduje se, že byl Puškin zamilovaný do Marije. Ta jej inspirovala v několika dílech - postava mladé Čerkesky v Kavkazském zajatci (1820 - 21) a kněžna Marija v Bachčisarajské fontáně (1822). Příznačné je, že v obou dílech jde o neopětovanou lásku. Puškin věnoval mladé kněžně řadu svých děl.  V roce 1824 požádal o ruku Marije polský básník Gustav Olizar, pro jejího otce generála Rajevského byl však tento sňatek nepřijatelný. Generál si pro svou dceru vybral Sergeje Grigorjeviče Volkonského.  Na konci roku 1825 těhotná Marija pobývala na panství u svých rodičů. O děkabristických událostech 14. prosince 1825 nic nevěděla. Syn Nikolaj (Mikuláš) se ji narodil 2. ledna 1826. O několik dní později 5. ledna 1826 Volkonskij dorazil na panství Rajevských, ale ve stejný den po shledání s manželkou a synem odjel k armádě. Zatčen byl 7. ledna. Rodina kněžny Marije od ní tuto skutečnost skrývala. Nakonec však Volkonská zjistila, že byl manžel zatčen a spolu se synem se vydala do Petrohradu.  Žádat o setkání s manželem musela Volkonská domluvit přímo u cara Mikuláše I. Sergej Volkonskij byl nakonec odsouzen k vyhnanství na Sibiř a Marija se jej rozhodla následovat. Budoucí carský ministr a příbuzný manžela P. M. Volkonskij se ptal Marije, zda si je jistá návratem zpět do evropského Ruska. Odpověděla mu: "Nechci se vrátit, jedině se Sergejem, ale proboha, neříkejte to mému otci". Svého prvorozeného syna Mikuláše byla nucena při odjezdu na Sibiř zanechat u sestry svého manžela.  Než vyrazila na Sibiř, na jeden den se zastavila v Moskvě 26. prosince 1826 v domě u své švagrové Zinajdy Volkonské, která pro Marii uspořádala rozlučkový hudební večer. Tam se Marija naposledy viděla s Puškinem.  12. února 1827 dorazila do Blagodatského dolu u města Nerčinsk (Zabajkalský kraj) na Sibiři. V roce 1827 následovala svého muže do sibiřského města Čita, kam byli vyhnání ostatní děkabristé. V roce 1830 odjela za Volkonským do vesnice Pětrovskij zavod (dnes město Petrovsk-Zabajkalskij).  Dopisovala se na žádost ostatních děkabristů s jejich příbuznými a přáteli. Takto pomáhala například Michailu Sergejeviči Luninovi, kterému carské úřady zakázaly na rok psát dopisy vlastnoručně. Na její jméno se na Sibiř posílaly časopisy (literární noviny Delviga), knihy i zahraniční tisk.  Maria Nikolajevna přežila syna, kterého zanechala v Rusku. Na Sibiři jí pak zemřela dcera. Musela čelit konfliktu s rodinou, která s její dobrovolným pobytem na Sibiři nesouhlasila.  Z vězení byl Volkonskij propuštěn v roce 1837. Nadále však zůstával ve vyhnanství. Rodina Volkonských nejprve žila ve vesnici Urik. O něco později bylo Mariji uděleno povolení odstěhovat se s dětmi do Irkutsku (1845). Za dva roky získal povolení žít v Irkutsku i Volkonskij. Dům rodiny Volkonských v Irkutsku se zachoval do dnešních dní a v současné době se tam nachází muzeum Volkonských.  Car Alexandr II. byl na rodinu Volkonských mírnější a Marija získala povolení vrátit se do evropské části Ruska v roce 1856, Sergej Volkonskij odjel ze Sibiře v roce 1856.  Volkonská po sobě zanechala "Zápisky" ve francouzštině. Tvrdila, že jsou určeny výhradně pro její děti a vnuky. Jedním z mála lidí, které syn Marije Nikolajevny seznámil s jejími vzpomínkami, byl básník a spisovatel Nikolaj Alexejevič Někrasov. Teprve v roce 1904 Michail Sergejevič Volkonskij se rozhodl je publikovat. Marija Rajevská-Volkonská zemřela v roce 1863 v Černigově na nemoc srdce.

Marija Nikolajevna Volkonská (rusky: "Мария Николаевна Волконская") (rozená Rajevská 25.12.1805/06/07 - 10.08.1863 na panství Voronki v Černigovské gubernii) - dcera N. N. Rajevského, manželka děkabristy S. G. Volkonského (od 11. ledna 1825, Kyjev), s nímž i přes odmítavý postoj své rodiny odjela na Sibiř.

Princess Maria Nikolaevna Volkonskaya ("née" Raevskaya; ; December 25, 1805August 10, 1863) was the youngest daughter of the Russian general Nikolay Raevsky and Sophia Konstantinova, granddaughter of Mikhail Lomonosov. In 1825 Maria married the future Decembrist Major General Prince Sergey Grigorievich Volkonsky. When Volkonsky was arrested and exiled to Siberia, she followed him into exile on the condition that her children born after her departure to Siberia would be forever struck from the noble estate and become bonded laborers (); the threat, however, was not put into practice.


Hra.

Ačkoliv je Garry's mod většinou považován za plnou hru, nemá žádný cíl a hráči mohou používat sadu nástrojů pro jakékoliv účely. Garry's Mod dovolí hráčům manipulovat s předměty, vytvářet nábytek a „podpěry“ – různé objekty které mohou hráči umístit ve hře. Podpěry mohou být vybrány z jakékoliv nainstalované hry, jedoucí na Source enginu nebo z komunitou vytvořených kolekcí. Hlavním rysem hry jsou 2 „zbraně“ – Fyzikální zbraň a Nástrojová zbraň pro manipulování s objekty. Fyzikální zbraň dovoluje sebrat objekty, upravit je a zamrazit na místě. Od Garry's Modu 13 je možné změnit barvu Fyzikální zbraně přes kontextové menu, kde lze změnit barvu její záře, paprsku a světelného kruhu. Nástrojová zbraň je mnohoúčelový nástroj pro provedení různých úkolů, jako kombinování podpěr, jejich spojování pomocí lan, a vytváření navijáků a kol. Nástrojová zbraň se také používá pro kontrolu komunitních doplňků.  Další populární pojem je pózování hadrových panenek. Hráč může konkretizovat model ze source hry a pózovat ji pomocí rozmanitých nástrojů. Je to populární nástroj pro vytváření videí fanoušky a machinim.  Výhoda Garry's Modu je, že jede na upravené verzi enginu Havok, jež dovolí hráči vybudovat zařízení, která dbají na fyzikální zákony.

Hra pro více hráčů.

Garry's mod podporuje multiplayer na jednoúčelových herních serverech. Tyto servery jsou provozovány komunitou a některé servery získávají zisk z dodatečných VIP funkcí. Hráči mohou budovat společně zařízení a komunikovat pomocí textu nebo hlasu.  Na Garry's mod serverech jede mnoho herních modů, mnoho z nich jsou uživateli vytvořené modifikace. Některé z populárnějších modů zahrnují: Roleplay (RP)-kde na sebe hráči berou specifickou roli ze serverové společnosti, CityRP kde hrají určitou roli v městské společnosti a Trouble in Terrorist Town (TTT), která zahrnuje skupinu teroristů (nevinní) (může obsahovat skupinu detektivů, kteří mají speciální nástroje na pomoc hledání zrádců), s další menší skupinou zrádců s nimi, jejichž úkolem je zabít všechny nevinné; stejně jako v několika modech o přežití se zombí. Jsou také servery Běhů Smrti kde "Mrtví" hráči spouští pasti a pokouší se zabít ostatní hráče, kteří se snaží dostat do konce úrovně, kterým je většinou druh překážkové dráhy.

Uživatelsky vytvořený obsah.

Garry's Mod nabízí široké spektrum módů a zásuvných modulů, které mohou být vytvořeny pomocí implementace skriptovacího jazyka Luy, který dovolí uživatelům vytvořit jejich vlastní zbraně, osoby, herní mody a další modifikace.  Je mnoho příkladů vlastností vytvořených pomocí pluginů. Herní pravidla a vlastnosti mohou být také upravovány tak, aby se přizpůsobily konkrétnímu módu nebo žánru. Hráči mohou vytvořit své vlastní zbraně, od zbraní na blízko, přes palné zbraně po nepřímé zbraně jako nálety. Modely zbraní a skiny mohou být použity buďto z existující hry jedoucí na Source enginu, nebo z komunitou vytvořeného seznamu. Hráči mohou vytvořit "skriptované osoby" a "skriptované nástroje", které mohou komunikovat přímo s hráčem nebo dovolit manipulování s objekty z herní nabídky. V Lue mohou hráči také vytvořit skripty pro nehráčské postavy.  Různé modely, skiny a mapy mohou být přidány do hry. Multiplayerové herní servery se automaticky pokouší poslat jakýkoliv vlastní obsah klientovi, když se připojí.

Soutěž Fretta.

V zimě 2009/2010 se konala soutěž pro vývojáře Garry's Modu o vytvoření nejlepšího nového modu použitím programovacího rámce nazývaného "Fretta". Fretta, italsky "spěch", dovolí vývojářům rychle a snadno vytvořit nové herní módy pro Garry's mod s běžně požadovanou plnou funkčností, takže se vývojáři mohou soustředit na jedinečné aspekty vlastních módů. Fretta byla inspirována podobným fanoušky vytvořeným rámcem "Rambo 6's Simple Gamemode Base". Nicméně, pro zařazení v Garry's Modu, se Newman rozhodl ji přepsat na vstup a příspěvky od originálního autora a dalších vývojářů. Vítězové soutěže měli rozsah od předělání hry Mafia party po bojový letecký herní mód. Po vítězích soutěže byly vytvořeny jejich vlastní steamové úspěchy.  Tři z vítězných her byly přidány, "Trouble in Terrorist Town", "Dogfight Arcade" a "Prop Hunt".

Toybox.

7. září 2010 Newman přidal do Garry's Modu funkci nazvanou "Toybox". Využívá servis Amazon S3 pro stažení softwaru třetích stran, jako zbraně, podpěry, mapy, herní módy nebo modely přímo do uživatelova přístroje přímo za hry. V rozhovoru s GMod news Garry Newman řekl, že "Nejvíce se čerpá z obsahu třetích stran. Chci aby bylo pro lidi snadnější je využívat. Chci aby se už nemusely soubory stahovat z webových stránek a přetahovat do složek, to je stará škola. Tímto směrem se ubírám, mapy, modely, uložené hry atd., vše uloženo v cloudu a přístupné jedním kliknutím. Vše by mělo být přístupné ze hry. Pokud tomu tak není, tak jsem selhal."  Od verze 13 je Toybox odstraněn a nahrazen Steam workshopem. V prosinci 2013 bylo na Steam Workshopu více než 200 000 módů a dále přibývají.

Garry's Mod (často zkráceně nazýván GMod) je sandboxová FPS hra, jede na upraveném Source engine a je vytvořena Garrym Newmanem. Garry's mod byl dostupný přes digitální distribuci Společnosti Valve, Steam od 29. listopadu 2006. Aby mohl uživatel zakoupit Garry's Mod, musí na Steamu vlastnit minimálně jednu hru běžící na Source enginu, například Half-Life 2,, Portal nebo Team Fortress 2. Je také běžně používán pro vytváření a uveřejňování videí na YouTube, především z Team Fortress 2, Half-Life 2, Portal, Left 4 Dead a Left 4 Dead 2. Garry's Mod byl původně modifikací pro Half-Life 2, ale později byl přetvořen do samostatné steamové hry, která byla oficiálně vydána 29. listopadu 2006 a nazvána jako Garry's Mod 10. Aktuální verze, Garry's Mod 13, byla vydána 24. října 2012. V březnu 2013 se ukázalo, že hra vydělala 22 milionů dolarů. Do listopadu 2013 bylo prodáno 3,5 milionů kopií.

Garry's Mod (often abbreviated as GMod) is a sandbox game developed by Facepunch Studios and published by Valve. The game was created by Garry Newman as a mod for Valve's Source game engine and released in December 2004, before being expanded into a standalone release and published by Valve in November 2006. Ports of the original Microsoft Windows version for Mac OS X and Linux followed in September 2010 and June 2013, respectively. The base game mode of "Garry's Mod" has no set objectives and provides the player with a world to freely manipulate. Other game modes, notably "Trouble in Terrorist Town", are created by other developers as mods and are installed separately, by means such as the Steam Workshop. As of January 2016, "Garry's Mod" has sold 10 million copies.


Život.

Mládí.

Byl třetím synem krále Jiřího z Poděbrad a jeho druhé manželky Johany z Rožmitálu. V roce 1471 se oženil s kněžnou Kateřinou (* 1453, † 10. 7. 1491), mladší dcerou kurfiřta Viléma III. Saského, zvaného Statečný (1425–1482). Pro něj a jeho dva bratry Jindřicha a Viktorína vymohl Jiří z Poděbrad ještě před smrtí na císaři Fridrichovi III. povýšení na říšská knížata, která obdržela hrabství kladské a knížectví minstrberské.

Politika a vztah k Matyáši Korvínovi.

Ačkoliv synové Jiřího z Poděbrad nemohli usednout na český trůn, náležela jim prominentní místa v tehdejší stavovské společnosti. Volebním zápisem daným v Krakově se český král Vladislav II. zavázal chránit je v jejich důstojenství a zbavit jejich statky dluhů, kterými byly zavázány pro potřeby zemské od krále Jiřího. Na Hynka připadly z českých statků Poděbrady a Kostomlaty, z matčina majetku pak Lichtenburk, Mělník a Teplice. Ačkoli měli k náboženství všichni synové krále Jiřího stejný postoj jako on, Hynek nepůsobil jako neoblomný utrakvista. V roce 1472 byl povolán k vládě. Na sněmu v Benešově byl téhož roku ustanoven zemským správcem jako zástupce Vladislavovy strany.  Hynek z Poděbrad stranil rovněž Matyáši Korvínovi, často z důvodu svých velkých finančních potřeb, jelikož nebyl schopen splácet dluhy. Když například obdržel v roce 1475 od svého bratra Viktorína panství Kolín, prodal je za 20.000 dukátů králi Matyášovi. Tím Matyáš získal možnost udržovat uprostřed Čech uherskou posádku. Svého přítele a despotu Racka Kocovského pak král jmenoval správcem na Konopišti.  Vzniklé spory mezi Hynkem a králem Vladislavem byly následně uklidněny smlouvou v Brně z roku 1478. Stal se královým rádcem a pomocníkem a připravoval definitivní dohody o uznání Vladislava českým králem. V roce 1488 se připojil k slezským knížatům, která se vzepřela proti Matyášově rozpínavosti. Za toto jednání byl však nucen dědičně postoupit Matyášovi a jeho levobočkovi Hanuši Konrádovi panství Poděbrady a Kostomlaty a jejich doživotní užívání mu bylo ponecháno jen z milosti.  S králem Matyášem cestoval jako přední člen jeho družiny do Itálie a působil též na jeho dvoře v Budíně. Zde byla utvořena společnost Academia Corvina, jejímiž členy byly význačné kulturní osobnosti a která měla k dispozici několik tisíc svazků humanistické literatury nově založené korvínské knihovny.

Osobní život.

Základy humanistického vzdělání měl již z dob svého dětství u pražského dvora, protože jeho otec dbal na vzdělávání svých synů. Pokud nebyli přímo žáky pražské univerzity, měli domácí učitele blízké jejímu okruhu. Hynka učil jistý Martin Rokycana. Své umění v zápase i tanci často předváděl na dvorských slavnostech a turnajích v Praze i v Budíně. Při turnaji v roce 1482 na Staroměstském náměstí dosáhl i veřejné pochvaly. Na válečném poli však nijak nevynikl.  S Kateřinou měl dceru Annu, která byla provdána za staršího jihočeského šlechtice Jindřicha IV. z Hradce. Se svou milenkou Kateřinou Vojkovou ze Štítar a ze Strážnice měl několik dětí, mezi nimi syna Fridricha, kterému odkázal Kunštát a Kostomlaty. Za své hlavní dědice však ustanovil svého bratra Jindřicha Minsterberského a jeho syny.  Bez zábran pořádal turnaje a hostiny a též se jich hojně účastnil. Byl znám svou slabostí pro ženské pohlaví. Zároveň je prvním historicky známým Čechem, který onemocněl syfilidou. Na tuto nemoc zemřel v červenci 1492 na hradě v Poděbradech. Jeho ostatky byly převezeny do Kladska a pohřbeny do zdejší rodinné hrobky v kostele Panny Marie Růžencové při klášteře minoritů. Roku 1558 byly ostatky všech 8 členů rodiny přeneseny do hlavního farního kostela Nanebevzetí Panny Marie.

Dílo.

Byl autorem, který vnesl do literatury prvky renesance. Přeložil 11 novel z "Dekameronu" a přidal k nim jednu novelu vlastní. Hynkovy překlady vydal Antonín Grund, spolu s Hynkovým pokusem o původní českou novelu, pod názvem "Boccaciovské rozprávky". Psal především zábavnou prózu, pro své překlady si vybíral vesměs témata milostná až erotická. V jeho tvorbě se prolínají středověké a renesanční prvky. Důležité je, že tradiční středověké prvky užil ve skladbách jiného zaměření. Novum nalézáme v užití bezrozměrného verše. Nemalý význam má také to, že Hynek psal česky, přičemž jazykem humanistů byla latina. Byl vnímán jako hříšník kvůli cizoložství a smilství, proto byl také označován hanlivými přízvisky nejnemravnější a nejnecudnější.  Jeho díla mají erotický nádech, projevuje se v nich renesanční pohled na svět. Jeho tvorba se dochovala v Neuberském sborníku, jehož vznik klademe do posledního desetiletí 15. století. Sborník byl značně poškozen, některé listy vytrhány.  Zajímal se také o alchymii. Je mu věnována část expozice v Muzeu alchymie v Kutné Hoře, neboť právě v centru města získal v roce 1480 do svého držení Knajslíkovský dům.  Původní dílo:

Hynek z Poděbrad, též Jindřich mladší nebo Hynek Minsterberský (německy "Heinrich der Jüngere von Münsterberg"; 17. května 1452 Praha – 11. července 1492 Poděbrady) byl český diplomat, spisovatel a syn krále Jiřího z Poděbrad.

Henry the Younger of Poděbrady (also: "Henry the Younger of Münsterberg"; or ; or ; 18 May 1452, Prague – 1 July 1492, Poděbrady) was an Imperial Count and Count of Glatz. From 1462 to 1471, he served as Duke of Münsterberg jointly with his older brothers Victor and Henry the Elder. He also ruled Duchy of Opava jointly with his brothers from 1465 to 1472. Henry the Younger, held at times the office of regent of Bohemia and is also known as an author.


Životopis.

Jeho otec Charles Bila Kaboré byl bankéř. Po ukončení studia odešel v roce 1975 do Francie, kde vystudoval ekonomii na univerzitě v Dijonu. V roce 1980 se vrátil do své země a o čtyři roky později se stal generálním ředitelem Banque Internationale du Burkina.  Jeho politická kariéra začala v roce 1989, když byl jmenován ministrem dopravy a telekomunikací. Od roku 1990 byl ministrem zahraničí a v květnu 1992 se stal členem parlamentu pro volební obvod v provincii Kadiogo. V červnu 1993 převzal kancelář ministra financí a plánování. Od září 1993 byl ministrem zahraničí a 22. března 1994 se stal předsedou vlády. Během svého působení zprivatizoval některé státní podniky, přičemž s okolnostmi vyvolal kritiku. Dne 6. února 1996 odstoupil z jeho funkce, aby se stal první místopředseda vládnoucí strany a zvláštní poradce prezidenta.  Kaboré byl součástí politické strany Congrès pour la démocratie et le progrès (CDP) v letech 1987 až 2014 společně s prezidentem Blaise Compaoré. V roce 1996 získal funkci zvláštního poradce prezidenta a byl v parlamentních volbách 11. května 1997 znovu zvolen poslancem parlamentu. Stal se místopředsedou parlamentu a jeho strana ho jmenovala generálním tajemníkem v roce 1999. Dne 6. května 2002 byl zvolen předsedou Národního shromáždění. V této funkci zastával až do roku 2012. Předsedal straně CDP od června 2003 až do parlamentních voleb v prosinci 2012. Po parlamentních volbách vyšlo najevo vnitřní napětí ve straně CDP a Kaboré byl znemožněn spolu s dalšími blízkými důvěrníky. V lednu 2014 se oddělil od CDP a stal předsedou nově vzniklé strany Mouvement du peuple pour le progrès (MPP).  Nová strana ho nominovala na prezidentské volby konané dne 29. listopadu 2015. Tady v prvním kole zvítězil s téměř 53,5% proti jeho nejsilnějšímu konkurentovi Zéphirinu Diabrému. Svou inauguraci měl 29. prosince 2015.

Roch Marc Christian Kaboré (* 25. dubna 1957 Ouagadougou) je burkinafaský politik a od roku 2015 také 8. prezidentem Burkiny Faso.

Roch Marc Christian Kaboré (born 25 April 1957) is a Burkinabé politician and banker and the President of Burkina Faso, in office since 2015. Previously he served as the Prime Minister of Burkina Faso between 1994 and 1996 and President of the National Assembly of Burkina Faso from 2002 to 2012. He also served as President of the Congress for Democracy and Progress (CDP). In January 2014, he left the ruling CDP and joined a new opposition party, the People's Movement for Progress.


Dětství.

Princezna Šarlota se narodila 29. září roku 1766 v Buckingham House v Londýně jako dcera britského krále Jiřího III. a jeho manželky Šarloty Meklenbursko-Střelické. Pokřtěna byla 27. října 1766 v St James's Palace canterburským arcibiskupem Thomasem Seckerem, a jejími kmotry byli teta z otcovy strany Karolina Matylda Hannoverská se svým manželem, dánským králem Kristiánem VII. (zastoupil je vévoda z Portlandu a hraběnka vdova z Effinghamu) a teta Luisa Anna Hannoverská.  Šarlota byla oficiálně označena za Princess Royal 22. června 1789. Po narození tří synů v řadě měli rodiče z narození dcery velkou radost. Stejně jako všichni ostatní sourozenci byla i Šarlota očkována proti neštovicím, a to spolu s bratrem Vilémem v prosinci 1768. Předpokládalo se, že jako nejstarší dcera panovníka se Šarlota stane manželkou některého významného monarchy, a jejímu vzdělání se tudíž přikládal velký význam. Oficiálním jazykem na každém evropském dvoře byla francouzština, takže malá princezna dostala za učitelku Francouzku. Dalším z počátečních předmětů bylo procvičování její paměti. Učila se přednášet krátké verše a příběhy. Důsledkem bylo, že si Šarlota dokázala po celý život vzpomenout na sebemenší detaily situací. Její rané dětství nebylo však zaplněno jen učebními aktivitami. Když jí byly tři roky, poprvé se zúčastnila představení, v němž tančila se svým sedmiletým bratrem Jiřím, princem z Walesu. Nebyla přirozeně muzikálním dítětem a později takováto dětská představení odmítala s tvrzením, že dělají děti marnivými a domýšlivými. To rodičům nezabránilo, aby ji dále nepředváděli. Ke konci roku se s princem z Walesu opět objevila v představení v St James's Palace. Šarlota byla oblečena v římské tóze na sofa. Ačkoli byl tento typ představení v Německu obvyklý, v Anglii to lidé považovali za vulgární a reakce nebyly kladné.  Ačkoli byla Šarlota nejstarší dcerou, neustále byla srovnávána se svou o dva roky mladší sestrou Augustou. Když byla Augusta měsíc stará, prohlásila o ní Lady Mary Coke, že je to to "nejkrásnější mimino, jaké jsem kdy viděla", zatímco Šarlota byla podle ní "velmi prostá". Pomíjivý soud se objevil znovu o tři roky později, kdy byla podle Lady Coke Šarlota "nejrozumnější příjemné dítě, jaké jsem kdy viděla, ale podle mého názoru má do krásy daleko", zatímco Augusta byla stále "spíše hezká". Přestože nebyla Princess Royal nikdy tak krásná jako mladší sestra, nesdílela Augustinu primární vaduː bolestnou plachost. I když Šarlota trpěla koktáním, její vychovatelka Mary Dacresová se snažila princezně pomoci tuto vadu překonat. V roce 1770 se hlouček nejstarších princezen rozrostl narozením princezny Alžběty. Rodina byla zatím malá a Šarlota si užívala štěstí s rodiči, kteří upřednostňovali trávení času se svými dětmi. Vzhledem k četnosti sourozenců a problémům, které provázely vládu Jiřího III., nebylo však Šarlotino dětství tak utopické, jak se její rodiče domnívali, že bude.

Manželství.

18. května 1797 se Šarlota v kapli St James's Palace provdala za dědičného prince Fridricha Württemberského, nejstaršího syna a dědice vévody Fridricha II. Evžena a jeho manželky Bedřišky Braniborsko-Schwedtské.  Fridrich se stal 22. prosince 1797 po otci württemberským vévodou. Z prvního manželství s Augustou Brunšvicko-Wolfenbüttelskou měl dva syny a dvě dcery. Z manželství s Šarlotou vzešlo jediné dítě – dcera mrtvě narozená koncem dubna roku 1798.

Württembersko.

V roce 1800 obsadila francouzská armáda Württembersko a vévodský pár prchl do Vídně. Následující rok uzavřel vévoda Fridrich smlouvu, kterou předal Francii Montbéliard a o dva roky později obdržel Ellwangen. 25. února 1803 se stal württemberským kurfiřtem. Za poskytnutí velké pomocné síly Francii obdržel 26. prosince 1805 od Napoleona Bonaparta královský titul. Z kurfiřtky Šarloty se tak 1. ledna 1806 stala württemberská královna. Württembersko se odtrhlo od Svaté říše římské a připojilo se k Napoleonovu Rýnskému spolku. To však z krále Fridricha učinilo nepřítele svého tchána Jiřího III., který odmítal v korespondenci svou dceru titulovat jako "württemberskou královnu". V roce 1813 změnil král Fridrich strany a spojil se se svým švagrem, princem regentem. Po Napoleonově pádu se účastnil Vídeňského kongresu, kde mu byl potvrzen královský titul. V říjnu 1816 Šarlota ovdověla.

Královna vdova.

Württemberská královna vdova zůstala v paláci Ludwigsburg u Stuttgartu, kde přijímala návštěvy svých mladších sourozenců, vévody z Kentu, vévody ze Sussexu, vévody z Cambridge, hesensko-homburské lantkraběnky a princezny Augusty Sofie. Byla kmotrou v zastoupení své neteře Viktorie v roce 1819. V roce 1827 se poprvé od své svatby v roce 1797 vrátila do Británie kvůli léčbě plicního edému. Zemřela v paláci Ludwigsburg následujícího roku 5. října 1828 a byla tam pohřbena v královské hrobce po boku svého manžela.

Šarlota Hannoverská ("Charlotte Augusta Matilda;" 29. září 1766 – 5. října 1828) byla dcerou britského krále Jiřího III. a jeho manželky Šarloty Meklenbursko-Střelické a sňatkem s württemberským králem Fridrichem I. württemberskou královnou.

Charlotte, Princess Royal (Charlotte Augusta Matilda; 29 September 1766 – 5 October 1828), was Queen of Württemberg as the wife of King Frederick I. She was the first daughter and fourth child of King George III of the United Kingdom and his wife, Charlotte of Mecklenburg-Strelitz.


Kočár bez koní.

Pohon vozu představoval jednoválcový čtyřtaktní zážehový motor o objemu 0,954 litru. Řada prvků tohoto motoru se dodnes vyskytuje u spalovacích motorů: kliková hřídel s protizávažím, elektrické zapalování, vodní chlazení.  Podle Benzova měření byl výkon motoru 0,67 HP (0,5 kW) 250 ot./min. (podle pozdějších testů Technické univerzity ve Stuttgartu mohl motor poskytovat 0,9 HP (0,67 kW) při 400 ot./min.) Na svou dobu šlo o extrémně lehký motor o hmotnosti asi 100 kg. Měl otevřenou klikovou skříň a odkapávací olejový systém. Motor stabilizoval velký horizontální setrvačník.  Odpařovací karburátor pro přípravu směsi obsahoval zásobu 1,5 litru paliva a byl řízen šoupátkem pro regulaci výkonu a otáček motoru. Toto šoupátko bylo pod sedadlem řidiče. Zapalování věnoval Benz mnoho času a vývoje, než našel řešení, které odpovídalo nízkému výkonu tehdejších baterií. Pro zvýšení napětí použil indukční cívku. Zapalovací svíčku vyvinul Benz sám, pozdější výzkum ukázal, že materiál jejích elektrod víceméně odpovídal komerčním zapalovacím svíčkám z třicátých let 20. století.  Chlazení spalovacího motoru byl zvláštní problém, jelikož nešlo motor připojit k vodovodu jako u stacionárních motorů. Využil tedy jednoduché chlazení odpařováním, které se ukázalo být u malého výkonu motoru účinné a dostatečné. Na 100 kilometrů vůz spotřeboval 10 litrů paliva, kterým byl lehký benzín ligroin, v té době prodávaný v lékárnách jako čistič na skvrny.  Rám vozu byl ze svařovaných ohýbaných ocelových trubek. Celé vozidlo bylo postaveno jako tříkolový velocipéd (viz patent). Přední kolo viselo na neodpružené vidlici a bylo řízeno klikou. Benz sám vyráběl všechny tři obruče potažené pevnou gumou. Kola dodávala továrna jízdních kol Adler ve Frankfurtu nad Mohanem. V kolech již bylo kuličkové ložisko. Přenos výkonu motoru od klikové hřídele k zadním kolům byl řešen pomocí dvou plochých řetězů, vlevo a vpravo od předlohy s diferenciálem. Na hřídeli předlohy byl vedle kotouče pro záběr také kotouč pro volnoběh. Plochým řemenem, který zastával také úlohu spojky, se poháněla zadní pevná náprava, přes eliptické péra spojená s rámem vozu. Tento první automobil měl pouze jeden rychlostní stupeň v podobě pevně instalovaného disku a integrovaný diferenciál. Neměl žádné další převodové stupně a ani zpátečku.  Místo spojky zde pracoval mezi motorem a hřídelí plochý pás. Vůz používal k brzdění ruční páku na hřídelní řemenici.

Benzův patentní motorový vůz číslo 1 (nebo také Benzova tříkolka 1, ), vyrobený v roce 1886 Carlem Benzem, je považován za první automobil poháněný spalovacím motorem.

The Benz Patent-Motorwagen ("patent motorcar"), built in 1885, is widely regarded as the world's first production automobile, that is, a vehicle designed to be propelled by an internal combustion engine. The original cost of the vehicle in 1885 was 600 imperial German marks, approximately 150 US dollars (). The vehicle was awarded the German patent number 37435, for which Karl Benz applied on 29 January 1886. Following official procedures, the date of the application became the patent date for the invention once the patent was granted, which occurred in November of that year.


Rozšíření.

Rostlina pochází z vlhkých světlých lesů severozápadu Severní Ameriky, kde se komerčně pěstuje i na plantážích. Za původní areál je považována celkem široká oblast, které zahrnuje jih Aljašky, téměř celou Kanadu a severozápad a jihozápad Spojených států amerických. Dřevina byla dovezena do Evropy, kde se začala pěstovat v zahradách a v některých státech, hlavně severských, zplaněla do volné přírody. V současně tak roste například v Německu, Norsku, Švédsku, Estonsku i na severozápadě Ruska.  V České republice je muchovník olšolistý řídce pěstován v parcích a zahradách, odkud díky semenům roznášených ptáky se ojediněle dostává mimo vyhrazená území. V přírodě byl poprvé zjištěn v Prokopském údolí roku 1979 a později v Průhonicích, Roztokách a Hluboké nad Vltavou.

Ekologie.

V domovině roste na kamenitých svazích, v křovinách, ve světlých lesích a po jejích okrajích, stejně jako na nesečených horských loukách, kde se vyskytuje v nadmořské výšce do 3600 m. Na půdu není příliš náročný, špatně se mu daří jen na dlouhodobě suchém stanovišti. Přestože nejlépe roste na plném slunci, snese i částečný polostín. Ve středoevropských podmínkách kvete v dubnu a květnu, plody dozrávají v červnu a červenci. Přes své brzké kvetení nebývají květy poškozovány jarními mrazíky, obvykle snesou pokles teplot až -5 °C a rostliny dobře přezimují i při -40 °C. Životnost muchovníku olšolistého bývá 40 až 50 let a v Evropě téměř není napadán škůdci. Plody nedozrávají současně, za slunného a teplého počasí se sklízí na dvakrát, za chladného a deštivého postupně. Při pěstování bez ochrany je běžné, že ptáci sklidí plody ještě před jejich zralostí.

Popis.

Opadavý, vzpřímený keř nebo menší strom 2 až 4 m vysoký s letorosty zpočátku šedavými a později červenohnědými až hnědými. Vyrůstá z kořenů dosahující až do hloubky 140 cm a rozložených do dvojnásobku průměru koruny. Pupeny na letorostech jsou vejčitého tvaru, na konci zašpičatělé a vínově červeně zbarvené. Kožovité, střídavé listy s asi 1 cm dlouhými řapíky mají čepele eliptické až vejčité, 3 až 4,5 cm dlouhé a 2 až 3,5 cm široké, na bázi okrouhlé až srdčité a na vrcholu tupě špičaté. V mládí jsou na spodní straně plstnaté a později lysé, po obvodě mají na každé straně více dopředu směřujících zubů bez osinkaté špičky. Čárkovité palisty brzy opadávají.  Hroznovitá květenství dlouhá 3 až 5 cm jsou vzpřímená, hustá a bývají složená se sedmi až jedenácti bílých, vonných květů s asi 1 cm dlouhými stopkami. Jejich miskovité češule jsou 3 mm velké, pět vytrvalých kališních lístků je 3 mm dlouhých, 1,5 mm širokých a za plodu nazpět ohnutých, pět bílých korunních lístků je obvejčitých, 12 mm dlouhých a 5 mm širokých. V květu je dále až 20 tyčinek s bílými nitkami a hnědými prašníky, pětičetné gyneceum, spodní semeník se čtyřmi nebo pěti různě dlouhými a navzájem srostlých čnělkami převyšují okraj malvice, které přetrvávají na zralém plodu jako tvrdý trn. Květ je opylován hmyzem, nejčastěji včelami a je samosprašný.  Plod je kulovitá, dužnatá, 8 až 15 mm velká malvice, která je ve zralosti modročerná a ojíněná, sladká a šťavnatá, na povrchu hladká a na vrcholu má věnec zaschlých kališních zubů. Obsahuje tří až deset semen obklopených blanitým endokarpem, který vytváří přihrádky semenných pouzder.

Rozmnožování.

Rostlinu lze množit dřevnatými řízky na jaře a měkkými řízky koncem léta, stejně jako oddělky kořenů. Semena si udržují klíčivost asi pět let, na jaře se mohou vysévat semena stratifikována tři až čtyři měsíce v chladnu a vlhku. Mladé rostlinky se sází na stanoviště do sponu 60 cm a pro rozvětvení se řežou výhony v prvém roce na 1/3 délky, stejně se postupuje i druhým rokem tak, aby keř měl 10 až 15 výhonů. Třetího roku začíná plodit, délka výhonů se udržuje na úrovní 2 až 2,5 m.

Význam.

Je pěstován jako nenáročný, okrasný keř, jehož čerstvé plody jsou svým vzhledem i složením blízké plodům borůvek, obsahují ve 100 g asi 3,6 mg vitamínu C, 152 mg fenolů, 178 mg anthokyanů, 61 mg flavonolů a okolo 10 % cukrů. Z plodů se obvykle lisuje šťáva karmínové barvy (pro vyšší výtěžnost je vhodné nechat plody po sklizni asi týden přezrát) nebo se z nich vyrábějí džemy a kompoty. Lze je také sušit na rozinky. Průměrná úrodnost ze staršího keře bývá okolo 10 kg. Patří k nejranějším medonosným rostlinám a jeho květy bývají lákadlem pro včely i motýly.  Dřevo je tvrdé a rovné, používá se nejčastěji pro rukojeti nástrojů. Při zahřátí ho lze tvarovat a po vychladnutí drží tvar. Keře mají rozlehlý kořenový systém a bývají proto sázené ke stabilizaci svahů i jako zábrana větrné eroze půdy.

Muchovník olšolistý ("Amelanchier alnifolia") je vytrvalá, opadavá dřevina, obvykle keřovitého vzrůstu pocházející ze Severní Ameriky. Je jedním ze čtyř nepůvodních druhů rodu muchovník, které se v české přírodě vyskytují a je považován za příležitostný neofyt. Je vysazován v parcích jako okrasná rostlina a v zahradách pro jedlé plody vzhledem podobné borůvkám.

Amelanchier alnifolia, the saskatoon, Pacific serviceberry, western serviceberry, alder-leaf shadbush, dwarf shadbush, chuckley pear, or western juneberry, is a shrub with edible berry-like fruit, native to North America from Alaska across most of western Canada and in the western and north-central United States. Historically, it was also called pigeon berry. It grows from sea level in the north of the range, up to elevation in California and in the Rocky Mountains, and is a common shrub in the forest understory.


Právní status.

Podle platných ustanovení "Code général des collectivités territoriales" (Všeobecného zákoníku o územních korporacích) je "communauté de communes" veřejná instituce v mezikomunální spolupráci, kterou tvoří několik obcí, a která zahrnuje souvislý prostor bez enklávy. I poté, kdy toto ustanovení vstoupilo v platnost, mohou již dříve založené "communauté de communes", které netvoří jednolité území, existovat i nadále.  Založení nového společenství může iniciovat jeden či více obecních radních z dotyčných obcích, ale může ji také iniciovat zástupce státních orgánů, prefekta v čele departementu, ve kterém tyto obce leží. V tomto druhém případě je třeba souhlas departemální komise mezikomunální spolupráce. Nové společenství stvrzuje svým výnosem prefekt, pokud založení odsouhlasí obecní zastupitelé v minimálně dvou třetinách dotčených obcí s nejméně polovinou obyvatel budoucího společenství nebo alespoň polovina obcí s nejméně dvěma třetinami obyvatel. "Communauté de communes" může být vytvořena na dobu neurčitou, nebo jen na omezenou dobu.

Orgány.

"Communauté de communes" řídí rada společenství ("conseil communautaire"), jejíž členové jsou voleni obecními radami. Rozdělení křesel se určuje buď podle jednomyslného souhlasu členských obcí, nebo jsou přiděleny proporcionálně v poměru k počtu obyvatel obcí. V obou případech musí mít každá zúčastněná obec alespoň jednoho zástupce a naopak může mít nanejvýš polovinu členů.

Kompetence a financování.

"Communauté de communes" přebírají v každém případě kompetence zúčastněných obcí v otázkách územního plánování a hospodářského rozvoje přesahující jednotlivé obce. Kromě toho musí převzít alespoň jednu kompetenci z oblastí ochrany životního prostředí, bytové politiky, výstavby a údržby silnic a odvozu odpadků či výstavby a údržby základních škol, kulturních a sportovních zařízení. K vymezení a předání pravomocí na společenství je potřeba stejného souhlasu jako v případě jeho založení.  Společenství obdrží příjmy z daně z nemovitosti, daně z bydlení, živnostenské daně. Další finanční prostředky získá z daní a poplatků určených k plnění úkolů, které byly na společenství přeneseny.

Communauté de communes (česky "Společenství obcí") je ve Francii označení pro svazek obcí. Obce společně vytvářejí rámec, ve kterém mohou společně řešit komunální úkoly. V roce 2009 bylo ve Francii 2406 těchto "communautés de communes", které zahrnovaly 27,5 miliónů obyvatel.

A communauté de communes (, "community of communes") is a federation of municipalities (communes) in France. It forms a framework within which local tasks are carried out together. It is the least-integrated form of "intercommunality".


Dětství.

Dvojčata se narodila 14. srpna roku 1727 ve Versailles. Anna se narodila mladší a u dvora svého otce byla známa jako "Madame Seconde", později jako "Madame Henriette".  Zatímco její mladší sestry byly v roce 1738 poslány na výchovu do kláštera Fontevrault, Jindřiška zůstala ve Versailles. Pečovala o ni Marie Isabela de Rohan, vévodkyně de Tallard, která se též starala i o Dětství strávila ve Versailles společně se sestrami Luisou Alžbětou a Marií Adélou a mladším bratrem, Dauphinem.

Plány na svatbu.

Její sestra Luisa se v roce 1739 ve Španělsku provdala za Filipa Parmského, mladšího syna španělského krále Filipa V. Jindřiška nesla odloučení od sestry těžce a ještě více se stáhla do sebe a prohloubila svůj zájem o hudbu. Princezna se zamilovala do svého bratrance, Ludvíka Filipa Orleánského a chtěla si ho vzít. Král byl sňatku zpočátku nakloněn, ale později si to rozmyslel. Stejně jako její mladší sestry se tedy ani Anna Jindřiška nikdy nevdala.

Versailles.

Anna Jindřiška byla vášnivá hudebnice, jak je vidět na jejím portrétu od Jeana-Marca Nattiera. Učila se hrát na violu da gamba. Jejím učitelem byl Jean-Baptiste Forqueray.  Jindřiška vyrůstala ve Versailles a vnímala přítomnost otcových milenek, včetně Madame de Pompadour, kterou stejně jako ostatní královy děti opovrhovala, protože kvůli ní zanedbával jejich matku. S bratrem Ludvíkem a sestrou Adélou ji nazvali Maman Putain ("Matka děvka"). Když na rok přijela z Parmy do Versailles Luisa Alžběta, sblížila se s Madame de Pompadour. To vedlo k dočasnému odcizení mezi sestrami.

Smrt.

Jindřiška zemřela v roce 1752 na neštovice. Bylo jí pouhých čtyřiadvacet let. Pochována byla v bazilice Saint-Denis. Její hrobka, stejně jako jiné královské hrobky v Saint-Denis, byla zničena během Velké francouzské revoluce.  Jejími synovci byli Ferdinand Parmský, Ludvík XVI. Francouzský, Ludvík XVIII. Francouzský, Karel X. Francouzský. Jejími neteřemi byly Alžběta Francouzská, královna Marie Luisa Parmská a Isabela Parmská, manželka císaře Josefa II.

Anna Jindřiška Francouzská (14. srpna 1727 Versailles – 10. února 1752, tamtéž) byla dvojčetem Luisy Alžběty Francouzské, nejstarší dcery Ludvíka XV. Francouzského a jeho manželky Marie Leszczyńské.

Anne "Henriette" of France(14 August 1727 – 10 February 1752) was a French princess, the twin of Louise Élisabeth of France, and the second child of King Louis XV of France and queen consort Marie Leszczyńska.


Životopis.

Narodila se jako dcera židovského bankéře z Oděsy Leonida Borisoviče Němirovského (1868–1932) a Fanny Němirovské (1887–1989). Její výchova byla svěřena dvěma guvernantkám: francouzské a anglické. Francouzština se stala jejím druhým mateřským jazykem. Ovládala také angličtinu a ruštinu. Matka se o ní nikdy nezajímala. Její složitý vztah k matce se stal hlavním tématem mnoha jejich novel. Rodina žila v Kyjevě, kde se jí podařilo přežít pogromy proti židům v roce 1905 a také v roce 1912.  V roce 1914 se rodina přestěhovala do Petrohradu, kde se Leonid stal významným bankéřem. V lednu 1918 utekli před revolucí do Finska. Po krátkém pobytu ve Švédsku se usídlili v Paříži, kde Irena v roce 1919 maturovala. Vysokoškolské vzdělání získala na Sorbonně v oboru srovnávací literatury.  V roce 1926 se provdala za bankéře Michela Epsteina, s nímž měla dvě dcery: Denise a Elisabeth.  Přestože se stala uznávanou francouzsky píšící spisovatelkou, která byla perfektně integrována ve francouzské literární společnosti, nepodařilo se jí získat francouzské občanství. Následkem antisemitských zákonů vlády z Vichy v říjnu 1940 Michel nesměl dále pracovat v bance a Irena měla zakázáno publikovat. Z důvodu většího bezpečí rodina opustila Paříž a přestěhovala se na venkov.  Dne 13. července 1942 byla Irena zatčena francouzskou policií a po krátké internaci v táboře Pithiviers byla deportována do Osvětimi, kde zemřela pravděpodobně na tyfus 17. srpna 1942. Michel vyvinul veškeré úsilí, aby ji osvobodil, ale i on byl zatčen a deportován do Osvětimi, kde byl hned po příjezdu poslán do plynové komory. Oběma dcerám se podařilo válku přežít díky obětavosti několika statečných osob. Nejdříve byly ukryté pod falešnou identitou v katolickém internátu a dále na venkově v různých francouzských rodinách. Po osvobozeni bylo o jejich výchovu postaráno díky společné akci Michelovy banky, Irenina nakladatele a Společnosti francouzských spisovatelů.

Dílo.

Svou spisovatelskou dráhu začala v osmnácti letech drobnými novelami. První román "Le Malentendu" (Nedorozumění) vydala v roce 1926.  V roce 1929 napsala román "David Golder", který měl okamžitý úspěch a byl také zfilmován.  I její další román "Le Bal" (Bál) se stal velmi slavným a byl předlohou k filmu.

Znovuobjevení.

Irena Nemirovská je současně nejvíce známá svým nedokončeným románem "Suite Française". Jedná se o dva první díly románu, který jich měl obsahovat pět. Irena v něm popisuje život v okupované Francii mezi 4. červnem 1940 a 1. červencem 1941. Rukopis byl objeven koncem 90. let minulého století a publikován v roce 2004. Dcery Denise a Elisabeth nosily rukopis románu sebou během války, kdy se schovávaly po zatčení rodičů. Během dalších desetiletí se neodvážily do rukopisů podívat, aby nerozjitřily staré rány, protože si myslely, že se jedná o matčin deník.  Román byl přeložen do 38 jazyků a v roce 2014 uveden na filmové plátno.

Polemika.

Irène Némirovsky byla často kritizována za svůj postoj k Židům, které popisuje ve svých dílech většinou negativně.  Bylo jí také vyčteno, že přešla na katolické náboženství a že psala do ultranacionalistického tisku, aby si tím získala popularitu.

Irène Némirovsky (v ruštině: "Ирина Леонидовна Немировская"; počeštěně "Irena Nemirovská") 24. února 1903, Kyjev – 17. srpna 1942, Osvětim) byla francouzsky píšící spisovatelka rusko-židovského původu.

Irène Némirovsky (; 24 February 1903 – 17 August 1942) was a novelist of Ukrainian Jewish origin who was born in Kiev, Ukraine under the Russian Empire. She lived more than half her life in France, and wrote in French, but was denied French citizenship. Arrested as a Jew under the racial laws – which did not take into account her conversion to Roman Catholicism – she died at Auschwitz at the age of 39. Némirovsky is best known for the posthumously published "Suite française".


Život a dílo.

Narodil se v roce 1943 v Ottavě v sovětské diplomatické rodině. Jeho otec byl zástupce vojenského atašé a v roce 1947 byl v souvislosti s velkou špionážní aférou kolem atomové bomby z Kanady vykázán a byl nucen vrátit se i s rodinou nazpátek do Moskvy. Saša Sokolov vyrůstal v Moskvě jako typický příslušník zlaté mládeže té doby. První svou povídku napsal ve dvanácti letech, skládal epigramy a parodie na učitele, měl kázeňské přestupky a hrozil mu přestup do zvláštní školy. V devatenácti se pokusil s kamarádem o útěk ze SSSR přes turkmensko-ruskou hranici, byl však zatčen a krátkou dobu vězněn. Aby se vyhnul povinné vojenské službě, simuloval duševní nemoc a strávil tři měsíce ve vojenské psychiatrické léčebně. Po skončení školy pracoval jako zřízenec v márnici a v roce 1962 na naléhání rodičů začal studovat prestižní Vojenskou fakultu cizích jazyků, z které po třech letech odešel a přešel na žurnalistiku na Moskevské státní univerzitě. V té době se sbližuje s mladými představiteli neoficiální moskevské kultury. V roce 1965 vstupuje do literární skupiny SMOG ("СМОГ;" "Смелость" – Smělost, "Мысль" – Myšlenka, "Образ" – Obraznost, "Глубина", Myšlenka – Hloubka či také "Самое Молодое Общество Гениев" – Super Mladá Obec Géniů), která však svou činnost končí po rozehnání první demonstrace na obranu lidských v SSSR, jež se konala v prosinci 1966 na Puškinově náměstí. V letech 1969–1971 pracoval v listě Literární Rusko ("Литературная Россия").  V letech 1971–1973 píše svůj první román Škola pro hlupáky ("Школа для дураков") a již jako vystudovaný novinář se stává hajným v povolžských lesích. Román nelegálně putuje na západ, kde v roce 1976 na doporučení Vladimira Nabokova („okouzlující, tragická a velice jímavá kniha“) vychází v USA v nakladatelství Ardis Carla R. Proffa a jeho ženy. V roce 1974 se seznamuje s rakouskou slavistkou Johannou Steidelovou, která přednáší na Moskevské univerzitě němčinu, opouští svou první ženu a snaží se dostat na západ, je pronásledován KGB, dívka vyhoštěna ze SSSR a aféra nabývá mezinárodních rozměrů. Tehdejší rakouský kancléř Bruno Kreisky se v této záležitosti dvakrát obrací na Leonida Brežněva a v říjnu 1975 dostává Sokolov konečně povolení k výjezdu. Svou kariéru v emigraci začíná jako dřevorubec ve Vídeňském lese, po roce získává kanadské občanství a odjíždí do Severní Ameriky. V roce 1979 dokončuje svůj druhý román Mezi psem a vlkem ("Между собакой и волком"; pozn.: 150 stran rukopisu napsal ještě ve vlasti), který vychází v nakladatelství Ardis v roce 1980. V Rusku vychází v samizdatu a je oceněn významnou neoficiální cenou Andreje Bělého za nejlepší ruskou prózu roku 1981. V letech 1980–1985 pracuje nad románem Palisandreia ("Палисандрия"), který vychází v roce 1985. V roce 1996 mu byla udělena Puškinova cena. V roce 2007 v nakladatelství Azbuka vychází sborník jeho esejů pod názvem Neklidná larva ("Тревожная куколка").

Saša Sokolov (rusky "Саша Соколов"; vlastním jménem Alexandr Vsevolodovič Sokolov, rusky "Александр Всеволодович Соколов"; * 6. listopadu 1943 Ottawa, Kanada) je ruský spisovatel patřící ke skupině ruských spisovatelů tzv. třetí vlny ruské emigrace, kteří svou slávu získali až za hranicemi.

Sasha Sokolov (born Александр Всеволодович Соколов/"Alexander Vsevolodovitch Sokolov" on November 6, 1943, in Ottawa, Ontario, Canada) is a paradoxical writer of Russian literature.


Popis stránky.

Del.icio.us používala nehierarchický kategorizační systém na bázi klíčových slov ve kterém mohou uživatelé tagovat každou ze svých záložek libovolným počtem jakýchkoliv klíčových slov. Bylo možné se podívat na záložky od všech uživatelů s daným tagem; například URL <nowiki>„http://del.icio.us/tag/wiki“</nowiki> zobrazila všechny nedávné záložky označené tagem „wiki“. Bylo také možné zobrazit záložky přidané podobně smýšlejícími uživateli.  Del.icio.us měla „hotlist“ na své domovské stránce a také stránky „populárních“ a „nedávných“ záložek, což dělalo ze stránky zdroj internetových fenoménů a trendů.  Mnoho vlastností přispělo k tomu, že byla Del.icio.us jednou z nejpopulárnějších služeb pro společenské záložkování. Je to například jednoduché rozhraní webových stránek, pro člověka čitelná URL, neotřelý název domény, jednoduché REST API a RSS zdroje.  Použití Del.icio.us bylo zdarma. Zdrojový kód stránky není dostupný, ale uživatelova data byla volně stažitelná přes API webové stránky ve formátech XML nebo JSON, mohou být také exportována do standardního formátu záložek Netscape.  Všechny záložky uložené v Del.icio.us byla standardně veřejně viditelné, uživatelé ovšem mohou některé záložky označit za soukromé. Importované záložky jsou standardně soukromé. Veřejný přístup je preferován; stránka není zaměřena na ukládání sbírek soukromých („nesdílených“) záložek. Výpisy odkazů, výpisy tagů, síťové odznaky, RSS zdroje a další služby je možné použít pro zobrazení záložek na weblozích.

Historie.

Předchůdcem Del.icio.us byl Muxway, blog s odkazy, který vyrostl z textového souboru, jež Schachter udržoval, aby měl přehled o odkazech z Memepoolu. V září 2003 Schachter vydal první verzi Del.icio.us. V březnu 2005 odešel z práce aby se mohl naplno věnovat Del.icio.us a v dubnu 2005 dostal investici přibližně 2 miliony dolarů od investorů jako Union Square Ventures a Amazon.com. Yahoo! získalo Del.icio.us 9. prosince 2005. Různé odhady naznačují že bylo prodáno za částku mezi 15 a 30 miliony amerických dolarů.  Existuje několik konkurenčních služeb pro společenské záložkování a navíc pár open source klonů.

Jméno.

Jméno domény „del.icio.us“ je příklad doménového hacku, nekonvenční kombinace písmen za účelem utvoření slova nebo fráze. Del.icio.us sice není první doménou tohoto typu, je ale nejznámějším a nejpoužívanějším doménovým hackem. "Delicious.com" a "delicious.us" přesměrovávaly na webovou stránku del.icio.us; dnes fungoje pouze původní doména.  6. září 2007 řekl Schachter že se jméno stránky může změnit na „Delicious“ po předesignování stránek neznámého data.

Del.icio.us (výslovnost „delišs“, anglicky chutný) byla webová služba umožňující ukládání, sdílení a objevování záložek (uživatelem uložených internetových odkazů). Stránka byla založena Joshuou Schachterem ke konci roku 2003 a byla koupena společností Yahoo! v roce 2005. V roce 2007 více než tři miliony uživatelů a 100 milionů záložkovaných URL.

Delicious (stylized del.icio.us) was a social bookmarking web service for storing, sharing, and discovering web bookmarks. The site was founded by Joshua Schachter and Peter Gadjokov in 2003 and acquired by Yahoo! in 2005. By the end of 2008, the service claimed more than 5.3 million users and 180 million unique bookmarked URLs. Yahoo sold Delicious to AVOS Systems in April 2011, and the site relaunched in a "back to beta" state on September 27 that year. In May 2014, AVOS sold the site to Science Inc. In January 2016 Delicious Media, a new alliance, reported it had assumed control of the service.


Autoři.

Za zakladatele teorie optimální měnové oblasti jsou považováni tři ekonomové, Kanaďan Robert A. Mundell a Američané Peter Kenen a Ronald McKinnon.

Hospodářská kritéria.

Mundellovo kritérium.

"Optimální měnové oblasti jsou takové oblasti, v jejichž rámci se lidé snadno pohybují."  Mundellova myšlenka spočívá v tom, že náklady sdílení společné měny by byly sníženy, pokud by pracovní síla a kapitál byly zcela přemístitelné přes hranice. Přitom je předpokládáno, že kapitál je plně mobilní, takže hlavní překážkou je mobilita lidí. Hned toto první kritérium nemůže být nikdy absolutně splněno, protože překážky pro pohyb pracovní síly existují i v rámci samostatných států.

Kenenovo kritérium.

"Optimální měnovou oblast tvoří země, jejichž výroba a vývozy jsou široce diverzifikovány a jsou podobné struktury." Kenen tvrdí, že členské země by měly mít značně diverzifikovanou výrobu a současně podobnou strukturu výroby, aby hospodářské šoky byly buď symetrické anebo měly menší celkové následky, čímž se sníží potřeba častého přizpůsobování měnového kurzu. Brání se tak zejména asymetrickým změnám poptávek.

McKinnonovo kritérium.

"Optimální měnovou oblast tvoří země, které jsou velmi otevřené obchodu a úzce mezi sebou obchodují." Toto kritérium otevřenosti ekonomiky zkoumá, zda je měnový kurz prospěšným nástrojem při řešení asymetrických hospodářských šoků a v případě, že není, tvrdí, že není těžké se ho vzdát. McKinnon říká, že malá velmi otevřená ekonomika nemá velkou schopnost ovlivňovat ceny svého zboží na světových trzích a přijetí společné měny pak nepředstavuje velkou ztrátu.

Flemingovo kritérium.

Marcus Fleming tvrdil, že podmínkou pro optimální měnovou oblast jsou podobný růst produktivity členských ekonomik a podobné preference výše inflace. Empirický výzkum tento argument vyvrátil. Itálie, která dříve měla vysoce inflační Liru dnes dosahuje podobných inflačních hodnot jako nízko inflační Německo.

Politická kritéria.

Transferové kritérium.

Optimální měnovou oblast tvoří země, které se dohodly na vzájemné kompenzaci nepříznivých hospodářských šoků.

Kritérium jednotnosti priorit.

Členské země měnové unie se musí skutečně shodovat v tom, jak se vypořádat s hospodářskými šoky.

Kritérium soudržnosti.

Když společná měnová politika vyvolá konflikty mezi národními zájmy, země, které tvoří měnovou oblast, musí přijmout tyto náklady ve jménu společného osudu.

Teorie optimální měnové oblasti (OCA - Optimum Currency Area) zkoumá podmínky, jejichž splnění umožňuje skupině dvou či více zemí vzdát se svých národních měn a ustavit měnovou unii. Tyto podmínky představuje šest kritérií vycházejících ze závěrů teorie, podle kterých lze rozhodnout, zda se jedná o optimální měnovou oblast. Tři z nich jsou hospodářská, další tři jsou politická. Hlavním problémem, který sledují, je dopad asymetrických šoků na měnovou oblast.

In economics, an optimum currency area (OCA), also known as an optimal currency region (OCR), is a geographical region in which it would maximize economic efficiency to have the entire region share a single currency.


Mučednictví.

Za panování císaře Filipa Araba žili křesťané téměř v úplném pokoji a křesťanská víra utěšeně vzkvétala. Pohanští kněží však křesťany nenáviděli, viděli v nich odpadlíky, kteří se zřekli tradičních bohů a brojí proti státnímu náboženství. V egyptské Alexandrii se koncem roku 248 podařilo jistému pohanskému knězi popudit lůzu proti křesťanům a vypuklo krvavé pronásledování, při němž zahynulo několik věřících. Svatý Dionýsios, biskup alexandrijský, jenž byl očitým svědkem pohanského řádění, popsal tyto události v dopise antiochejskému biskupu Fabiovi. Z toho listu svatého Dionýsia obsáhle citoval historik Eusebios ve svém díle "Církevní dějiny" (kapitola 6, oddíl 41).  Svatý Dionýsios líčil utrpení mnoha křesťanů, mezi nimi i sv. Apoleny. Byla to velmi vážená starší panna, dle některých názorů jáhenka. Podle pozdějších legend byl prý její otec senátorem nebo byla dokonce královskou dcerou. Pohanští zuřivci se jí zmocnili, a když se nechtěla klanět modlám, tloukli ji do obličeje tak surově, že jí vyrazili všechny zuby. Potom svatou Apolenu přivedli k zapálené hranici a hrozili, že bude upálena, nebude-li se rouhat Ježíši Kristu. „Ale ona vyžádavši sobě maličko času, aby se na to rozmysliti mohla, a zprostivši se rukou jejich, sama bez meškání na tu hranici skočila, a dobrovolně plamenem ohně spáliti se dala."

Posuzování sebevraždy sv. Apoleny.

Čin svaté Apoleny nebyl ojedinělý. Již ve 4. knize Makabejské (12,19) se uvádí případ mučedníka, který se sám vrhl do rozpáleného kotle a zemřel. Také sv. Augustin ve spisu "O boží obci" uvádí, že některé svaté ženy „v době pronásledování, prchajíce před pronásledovateli své cudnosti, vrhly se do řeky, aby je strhla a usmrtila, a takto zemřely..." Sv. Augustin však zároveň sebevraždu odmítá a píše, že „si nikdo nesmí způsobit samovolnou smrt, vyhýbaje se časným strastem". Připouští však možnost, že mučedník mohl jednat dle zvláštního pokynu Božího.  Kanovník H. J. Karlík uvádí, že utrpení a smrt svaté Apoleny jsou předkládány spíše k obdivování než k následování, neboť bez zvláštního zjevení Božího, které však sv. Apolena zajisté měla, „nemá žádný člověk pod smrtelným hříchem smrt sobě učiniti". Také v "Českém slovníku bohovědném" se zdůrazňuje, že sv. Apolena se sama vrhla do plamenů „z vyššího vnuknutí".

Úcta.

Již brzy po smrti sv. Apoleny, ke které došlo asi na počátku roku 249, se úcta k této panně a mučednici rozšířila po celém Východě a později i v Evropě. V římskokatolické církvi církvi se její památka připomíná 9. února, v diecézi trevírské 11. února. Světice je vzývána při bolestech zubů a je patronkou zubních lékařů, dentistů, zubních sester.  Svatá Apolena je zobrazována s kleštěmi, které většinou drží v ruce, a v kleštích je zpravidla zub. Také bývá vyobrazena, jak se vrhá do ohně, a někdy je znázorněna i jako kněžna, neboť dle pověsti byla urozeného původu. Jiné atributy této světice jsou zuby, dláto, nůž, hořící hranice, palmová ratolest, mučednická koruna.

Svatá Apolena (řec. Ἀπολλωνία, Apollonia) z Alexandrie je panna a mučednice, která zahynula při pronásledování křesťanů v polovině III. století. Bývá vzývána při bolestech zubů a je patronkou zubních lékařů.

Saint Apollonia () was one of a group of virgin martyrs who suffered in Alexandria during a local uprising against the Christians prior to the persecution of Decius. According to church tradition, her torture included having all of her teeth violently pulled out or shattered. For this reason, she is popularly regarded as the patroness of dentistry and those suffering from toothache or other dental problems. French court painter Jehan Fouquet painted the scene of St. Apollonia's torture in "The Martyrdom of St. Apollonia".


Děj.

Matt Stifler, mladší bratr Stevea Stiflera, chce pokračovat v rodinném businessu - natáčení filmů, a tak chce svému bratrovi dokázat, že je dobrý na to, aby se stal Stifmeistererem. Matt s přáteli postříkají pepřovým sprejem hudební nástroje kapely, která má zahrát absolventům školy. Školní konzultant Chuck Sherman rozhodne, že trestem pro Matta by mělo být léto na hudebním táboře. Sherman doufá, že si tam Matt najde přátele a nebude následovat svého bratra, kterého Sherman nenávidí.  Když se Matt dostane na hudební tábor, nestará se o pravidla a dostane svou skupinu do problémů. Pan Levenstein mu doporučí, aby se pokusil získat důvěru kapely. To Matta přinutí, aby více dodržoval pravidla, ale dělá to jen, aby je mohl natočit. Matt zjistí, že jeho spolubydlící Ernie se vyzná ve špionážních technologiích a dovolí mu, aby mu pomohl s natáčením.  Když Matt získá důvěru kapely, rozhodne se účastnit duelu s Brandonem, vůdcem znepřátelené kapely, i když neví, co ten duel obnáší. Vyjde najevo, že soutěžící v duelu mají ukázat svoje hudební dovednosti. Brandon hraje na malý bubínek a Matt na triangl. Už to vypadá, že Brandon vyhraje, Matt poníženě odchází, ale vrátí se a hraje na dudy. Všechny překvapí, že je slušný hráč, včetně Elyse.  Během stále probíhajícího tajného natáčení lidí na táboře si Matt postupně získává přátele. Začne se zajímat také o Elyse, která byla jeho kamarádkou do té doby, než se Matt začal stýkat se Steveovými přáteli a hrát si na Stifmeistera. Matt je ale přistižen při natáčení a ztratí tak své přátele. Matt si promluví s panem Levensteinem, který mu řekne, že většina těch lidí, které Steve považuje za své přátele, ho moc nemá ráda. Levenstein věří, že lidé chtějí mít Matta rádi, ale on jim to neumožňuje.  Matt tedy uvěří, že jeho bratr není ten nejvhodnější vzor, a smaže veškeré video, které na táboře natočil. Stifler vytvoří plán, jak získat pro Elyse stipendium, které kvůli němu ztratila. Elyse dostane falešný dopis, aby přišla do školy, o kterou stála. Před ní začne hrát celá její kapela, včetně Matta, který hraje na dudy. Aby zjistila, co způsobuje ten hluk, přijde se na to podívat ředitelka školy, která uvěří tomu, že to celé diriguje Elyse, a dá jí stipendium. Elyse za to Mattovi děkuje a objímá ho, Matt jí vrátí pikolu, o které si předtím myslel, že to je dildo. Pak se políbí.

Prci, prci, prcičky: Na táboře (v anglickém originále American Pie Presents: Band Camp) je čtvrtý ze série filmů "Prci, prci, prcičky" natočený přímo na video. Hlavním hrdinou filmu je Matt Stifler, bratr Stevea Stiflera. Matt je donucen účastnit se nechvalně známého hudebního tábora, kde potká dívku a je nucen změnit své způsoby.

American Pie Presents: Band Camp is a 2005 American sex comedy film released by Universal Pictures. It is the first installment in "American Pie Presents" film series, a spin-off of the "American Pie" franchise. Tad Hilgenbrinck stars as Matt Stiffler, a troubled student sent to band camp to change his ways. Chris Owen and Eugene Levy reprise their roles from previous "American Pie" films.


Děj filmu.

Na Štědrý den roku 1989 se nadějný filmař Mark Cohen a jeho spolubydlící Roger Davis dozvídají, že nájem, který jim jejich bývalý spolubydlící a nyní majitel budovy Benjamin „Benny“ Coffin III. doposud promíjel, je dvojnásobný. Ve stejný čas se ukazuje jejich bývalý spolubydlící Tom Collins, ale při cestě k nim je okraden a zmlácen v uličce. Mezitím se Mark a Roger setkávají s Bennym, který jim sdělí, že plánuje vystěhovat bezdomovce z nedalekého parkoviště a namísto toho tam vybudovat studio. Nabídne, že by tam mohli žít zadarmo, pokud donutí Markovu bývalou přítelkyni Maureen, aby ukončila své protesty proti jeho plánům, ale Mark s Rogerem to odmítnou.  Pouliční bubeník a transvestita Angel objeví zmláceného a okradeného Collinse v uličce a pomůže mu. Vytvoří si mezi sebou pouto, když zjistí, že oba mají AIDS. Později té noci se Roger, který je HIV pozitivní a bývalý narkoman, snaží složit svou poslední velkou píseň. Navštíví ho sousedka Mimi, která je exotická klubová tanečnice závislá na heroinu a flirtuje s ním.  Následující den Marka a Rogera navštíví Collins a Angel, který přijde s mnoha dárky. Pozvou Marka a Rogera, aby přišli na místní setkání pro podpoření lidí s AIDS s názvem Podpora pro život. Roger odmítne, zatímco Mark řekne, že musí pomoci opravit Maureeino zvukové zařízení pro další protest. Setkává se s Maureeninou novou přítelkyní jménem Joanne, a ta s ním souhlasí, když diskutují o Maureenině promiskuitě. Nakonec však Mark s mírným zpožděním doráží na schůzku Podpory pro život.  Tu noc, když Mimi skončí s tančením, se vrací se domů a flirtuje s Rogerem. Roger je zaskočen, protože jeho bývalá přítelkyně po zjištění, že má AIDS spáchala sebevraždu, a tak Mimi odmítne a vyhazuje. Příští den přichází na další schůzku Podpory pro život, kde sdílí radost se svými přáteli. Později všichni navštíví Maureenin protest, zatímco Benny má policii v pohotovostním režimu. Nepokoje pokračují, což Mark natočí a pošle záznam do místního zpravodajského programu Buzzline. V Life Cafe po Maureenině show Benny kritizuje bohémský život skupiny, na což všichni odpoví radostnou oslavou bohémství. Během oslavy zjistí Mimi a Roger o sobě navzájem, že jsou HIV pozitivní. Roger a Mimi si před kavárnou navzájem vyznají lásku.  Na Nový rok skupina zjistí, že Benny je vyhodil z bytu a zamkl hlavní dveře, což Angel vyřeší tím, že je rozbije pomocí odpadkového koše. Mark se snaží sám uživit a proto bere práci v Buzzline. Po další hádce se Maureen zasnoubí s Joanne; to ale dlouho nevydrží, protože při zásnubní oslavě Maureen flirtuje s jinou ženou. Bennyho pokárá Mimi, jeho bývalá přítelkyně a řekne mu, aby vrátil skupině jejich byt. V Rogerovi po zjištění, že Mimi dříve chodila s Bennym, roste nedůvěra a s Mimi se rozejde. Mezitím se zdravotní stav Angela výrazně zhorší a umírá v náručí Collinse. Na pohřbu Angela se všichni hořce pohádají a nakonec si každý jde svou cestou.  Roger prodává svou kytaru, kupuje si auto a přestěhuje se do Santa Fe. Nakonec se ale vrátí, protože si uvědomí, že stále miluje Mimi. Mezitím Mark končí se svou prací v Buzzline, aby se soustředil na vlastní film. Na Štědrý den roku 1990 se Mark a Roger sejdou s Collinsem, který jim prozrazuje, že přeprogramoval bankomat a když si budou chtít vyzvednout peníze, je nastaveno heslo A-N-G-E-L. Ve stejný čas najdou Joanne a Maureen polomrtvou Mimi ležet na ulici a přinesou ji k Markovi a Rogerovi. Mimi a Roger si navzájem odpustí a Roger zpívá píseň, kterou napsal v uplynulém roce. Zdá se, že Mimi umřela, ale nakonec se náhle probudí. Řekne jim, že již mířila ke světlu, když se jí zjevil Angel a řekl ji, ať jde zpátky. Poprvé vidíme Markův dokument o uplynulém roce a všichni přátelé zpívají že „není jiný den než dnešek“ (v originále „no day but today“).

Obsazení.

Všichni kromě dvou původních představitelek z broadwayského muzikálu si své role zopakovali i ve filmu. Režisér Columbus měl myšlenku dát původní obsazení i do filmu poté, co mluvil o muzikálu s Anthonym Rappem, Adamem Pascalem a Idinou Menzel a cítil, že pořád vypadají stejně jako, když měl v roce 1996 muzikál premiéru. Pouze Daphne Rubin-Vega a Fredi Walker, původní představitelky Mimi a Joanne, nebyly obsazeny do filmu. Rubin-Vega byla v době natáčení v sedmém měsíci těhotenství a tudíž nebyla schopná si zopakovat roli Mimi. Herečce Fredi Walker byla role Joanne nabídnuta, ale ta řekla, že se na ní cítí příliš stará. Nicméně trvala na tom, že by tuto roli měla ztvárnit žena afroamerického původu.

Alternativní závěr filmu.

Kromě čtyř vymazaných scén obsahuje DVD také alternativní konec, který ukazuje všechny hlavní postavy mimo Angela stojící na místech, na kterých byly během písně „Seasons of Love“, všichni stojící v řadě reflektorů a Angelovo místo je prázdné. Později v této scéně, Angel vstupuje z boku a jde směrem ke svému místu a na chvíli se zastaví, když prochází kolem Collinse a vezme si na chvíli jeho ruku. Ačkoliv se toto ukončení používá v divadelní verzi muzikálu, bylo od něj ve filmu upuštěno, protože se tvůrci báli, že by se mohlo publikum divit, proč se Angel vrátil nebo proč jsou postavy opět seřazeny na scéně. Chris Columbus v komentáři k tomuto říká, že „nechtěl, aby si diváci mysleli, že všechno je v pořádku a Angel je opět živý“.

Rozdíly mezi divadelní a filmovou verzí.

Píseň „Goodbye Love“ byla natočena celá, ale druhá polovina byla vystřižena z filmu, protože ji Columbus shledal jako emocionálně přetíženou, což uvádí na komentovaném příspěvku na DVD.  Film také nechává dvojznačnou smrt Rogerovy přítelkyně April, která zemřela před začátkem děje filmu. Ve filmu jí lze vidět číst lékařskou zprávu, že je HIV pozitivní; je řečeno, že zemřela, ale nic jiného jasného není. V divadelní verzi Mark přesně řekne, že April spáchala sebevraždu tím, že si podřezala zápěstí v koupelně a Roger se tak dozvěděl i o svém onemocnění HIV. Chris Columbus v komentáři pro DVD sděluje, že scéna obsahující April, která leží ve vaně s podřezaným zápěstím, byla natočena, ale nebyla zařazena do filmu, protože si myslel, že by toho bylo „příliš mnoho“.

Natáčení.

Natáčelo se na Super 35 mm filmový formát. Jedna ze scén se opravdu točila v New Yorku, a to v Life Cafe. Studia Warner Bros sloužila jako The New York East Village a zbývající vnitřní a vnější záběry byly natočeny v San Francisku. Některé dodatečné exteriérové scény byly také natočeny v San Diegu, známém Filoli House ve Woodside (Kalifornie), Oaklandu a Santa Fe (Nové Mexiko).

Soundtrack.

Dvoudiskový soundtrack, který obsahuje 28 skladeb, byl původně vydán v osmi různých obalech, každý představoval jednu z osmi hlavních postav ve filmu. Album bylo ve Spojených státech vydáno dne 23. září 2005.

Bohémové (v originále Rent) je americký muzikálový a dramatický film z roku 2005, který režíroval Chris Columbus. Jde o adaptaci stejnojmenného broadwayského muzikálu, který je inspirován operou Giacoma Pucciniho, "Bohéma".

Rent is a 2005 American musical drama film directed by Chris Columbus. It is an adaptation of the 1996 Broadway musical of the same name, in turn based on Giacomo Puccini's 1896 opera "La Bohème". The film, which features six of the original Broadway cast members reprising their roles, depicts the lives of several Bohemians and their struggles with sexuality, drugs, paying their rent, and life under the shadow of AIDS. It takes place in the East Village of New York City from 1989 to 1990.


Detaily.

Architektonická věž je vysoká 78 metrů a byla postavena 15. prosince 2007. Budova má 55 pater a obsahuje kancelářské prostory o velikosti 195 096 m2, tři eskalátory a 52 výtahů vyrobených společností Schindler Group. Několik budov bylo zbořeno, aby mohla Bank of America Tower být vybudována. Patřil mezi ně i 13-patrový hotel Diplomat a divadlo Henryho Millera, který byl v minulosti několikrát přestavěn. Bank of America Tower je považován za celosvětový model zelené architektury v mrakodrapech.

Environmentální vlastnosti.

Konstrukce budovy je šetrná k životnímu prostředí a využívá technologie, jako je například zasklení od zdi až ke stropu, které obsahuje teplo a maximalizuje přirozené světlo. Budova oplývá systémem automatického stmívání denního světla. Tato budova je vybavena také systémem šedé vody, který zachycuje dešťovou vodu k opětovnému použití. Bank of America uvádí, že budova je z velké části vyrobena z recyklovaných a recyklovatelných materiálů. Vzduch, který vstupuje do budovy, je filtrován, jak je běžné, ale i vyčerpaný vzduch je vyčištěn. Bank of America Tower je první mrakodrap určený k dosažení licence Platinum LEED, která se zaměřuje nejpřísnější kritéria zdraví lidí a životního prostředí.  Bank of America Tower je postavena z betonu vyrobeného z strusky (vedlejší produkt vysokých pecí). Betonová směs použitá v budově je 55% cementu a 45% trusky. Použití struskového cementu snižuje škody na životním prostředí tím, že snižuje množství cementu potřebného pro stavbu, což snižuje množství skleníkových plynů způsobených oxidem uhličitým produkovaným běžným výrobním procesem cementu. Každá tuna vyrobeného běžného cementu vytváří v atmosféře asi jednu tunu oxidu uhličitého.  Izolace zasklení redukuje tepelné ztráty, snižuje spotřebu energie a zvyšuje průhlednost. Snímače oxidu uhličitého signalizují zvýšení ventilace čerstvého vzduchu, pokud jsou v budově zjištěny zvýšené hladiny oxidu uhličitého.  Funkce zachování vody v budově obsahují vodonosné pisoáry, u nichž se odhaduje, že ušetří 30 000 000 litrů vody ročně a sníží emise CO2 o 65 000 Kg ročně. Budova má 4,6 megawattovou kogenerační jednotku, která poskytuje část energetické náročnosti základního zatížení.  Při porovnání výšky budovy se používá pouze konstrukční výška podle pravidel a předpisů Světové rady vysokých budov.

Uznání.

V říjnu 2009 byla budova uvedena v televizním seriálu National Geographic Channel ve 100. epizodě MegaStructures.  V červnu 2010 byla budova oceněna Nejvyšší vysoká budova Ameriky za rok 2010 sdružením Council on Tall Buildings and Urban Habitat.

Stavební incidenty.

17. října 2007: Stavební kontejner z jeřábu, což způsobilo poškození budovy a zranilo 8 lidí na chodníku. Kontejner rozbil okna v několika podlažích a roztřískal trosky, které se táhly dolů po ulici. Lidé utrpěly pořezání a modřiny. Na místě se dočasně pozastavila stavba.  12. srpna 2008: Skleněná deska o objemu 680 kg spadla na chodník. Dva lidé utrpěli menší zranění.  17. září 2008: Ze skleněné fasády spadl panel a rozbil se o kontejner. Nikdo nebyl zraněn.

Bank of America Tower je mrakodrap ve městě New York na Šesté Avenue mezi 42. a 43. ulicí naproti Bryant Parku v Midtown Manhattanu. Stavba začala v roce 2004 a dokončena byla v roce 2009. Budova je se svoji výškou 366 m třetí nejvyšší v New Yorku (hned po Empire State Building) a 4. ve Spojených státech. Řadí se mezi nejefektivnější a nejekologičtější stavby na světě. Hlavním nájemníkem je Bank of America, podle kterého je i budova pojmenována.

The Bank of America Tower is a skyscraper in the Midtown area of Manhattan in New York City. It is located at One Bryant Park, on Sixth Avenue between 42nd and 43rd Streets diagonally opposite Bryant Park.


Historie.

Zámek navrhl britský architekt Joseph Paxton. Inspirací pro návrh Ferrières byl Mentmore Towers v Buckinghamshire v Anglii, který Paxton postavil pro bratrance barona Jamese Mayera Amschela de Rothschild. Po spatření Mentmore baron James pozval Paxtona a požádal ho: „Udělejte mi Mentmore, ale dvakrát tak velké“.  Byl postaven v novorenesančním slohu, inspirovaném italskou renesanční architekturou se čtvercovými věžemi v každém rohu. Ústřední hala je dlouhá 120 stop (37 m) a vysoká 60 stop (18 m), střecha je prosklená. Sochařské práce byly provedeny pod vedením Charlese Henryho Josepha Cordiera a dekorativní malby pod dohledem Eugène Lami. Masivní knihovna čítá více než 8 000 svazků. Vzhledem k tomu, že byl zámek již navrhován pro opulentní zábavu, bylo důležité, aby kromě soukromých apartmánů Rothschilda, bylo zde dostatek apartmánů pro hosty. Těch zde mohlo pobývat až 80. Ferrières byl slavnostně otevřen 16. prosince 1862 za účasti Napoleona III.  Baron James získal velkou sbírku uměleckých děl, a sochy zdobí řadu zámeckých pokojů. Nacházejí se zde díla, jejichž autory byli Alexandre Falguière, Antonio Corradini či René de Saint-Marceaux.  Během prusko-francouzské války (1870–1871) byl zámek zabaven Prusy a jednali zde Otto von Bismarck, kancléř Severoněmeckého spolku, a francouzský ministr zahraničních věcí, Jules Favre. Němci opět obsadili zámek během okupace Francie ve druhé světové válce a v této době také vyplenili jeho obrovské sbírky umění. Zámek zůstal prázdný až do roku 1959, kdy se Guy de Rothschild a jeho druhá manželka, Marie-Hélène de Zuylen van Nyevelt, pustili do renovace. Díky jejich úsilí se zámek opět stal místem, kde se setkávala na večírcích evropská šlechta či hollywoodské filmové hvězdy. V roce 1975 Guy de Rothschild a jeho manželka charitativně darovali zámek Kancléřství pařížských univerzit, a ten je nyní otevřen pro veřejnost s možností prohlídek a speciálních akcí.  Na zámku byly natočeny některé scény z filmu Romana Polanského "Devátá brána" (2000).

Zámek Ferrières ("Château de Ferrières") je francouzský zámek, který nechal postavit v letech 1855 až 1859 baron Jacob de Rothschild. Rothschildské vlastnictví zámku Ferrières bylo předáno v mužské linii podle zásady prvorozenství. Jedná se o zdaleka největší a nejluxusnější zámek ve Francii z 19. století, je dosažitelný z rue Rucherie v Ferrières-en-Brie v departmentu Seine-et-Marne asi 26 km východně od Paříže.

Château de Ferrières () is a French château built between 1855 and 1859 for Baron James de Rothschild in the Goût Rothschild. Rothschild ownership of the Château de Ferrières was passed down through the male line according to the rule of primogeniture, until it was donated by the family in 1975. Considered to be the largest and most luxurious 19th-century château in France, it is reached from rue Rucherie in Ferrières-en-Brie in the Seine et Marne département of France, about 26 km east of Paris.


Derealizace.

Depersonalizaci často doprovází derealizace, která se ji podobá, ale týká se vnějšího okolí, hmotných objektů a druhých lidí. Obě se mohou vyskytovat i nezávisle na sobě. Osoba v průběhu derealizace prožívá okolí jakoby nebylo opravdu skutečné a reálné. Zdá se jí např., jakoby žila ve snu. Okolní svět se jeví jako by stál za oponou, sklem, mlhou nebo záclonou. Může se zdát plochý a dvojrozměrný podobně jako kresba na papíře nebo obrázek na monitoru počítače. Nebo jakoby se celý život odehrával v televizi nebo kině a osoba jej sledovala jen jako pasivní divák. Dobře známá místa mohou být najednou prožívána jako cizí a neznámá. Blízcí lidé se mohou rovněž zdát cizí. Druzí mohou být vnímáni jako stroje, roboti či jako herci na divadelním jevišti. Osoba může mít pocit, jakoby věci kolem ní nebyly hmotné a skutečné, jakoby se jí jen zdály nebo doopravdy neexistovaly.

Depersonalizační a derealizační syndrom.

Depersonalizace a derealizace je přechodně prožívána v nejrůznějších situacích a v různé míře s ní má zkušenost velká část populace. Může se objevit po stresu, při únavě, v průběhu dětství, dospívání nebo jiných vývojových etap, také se objevuje bez zjevného důvodu. Pokud je zažívána trvale nebo se opakovaně, epizodicky vrací, může být příznakem psychické poruchy, která je dle MKN-10 nazývána depersonalizační a derealizační syndrom a dle DSM-IV depersonalizační porucha (depersonalization disorder).  Depersonalizační a derealizační syndrom býval považován za vzácnou poruchu, nověji se ale ukazuje, že jím trpí 1 % až 2 % populace. MKN-10 jej řadí mezi neurotické poruchy, DSM-IV mezi disociativní poruchy. Oba manuály shodně uvádějí neporušené testování reality, tzn. že nejde o psychotickou poruchu, osoba netrpí bludy a halucinacemi, svůj stav si uvědomuje, je jím značně znepokojena a obtěžována a zpravidla jej chce změnit.  Svůj stav se snaží popsat metaforicky („cítím se "jako bych" byl stroj, "jako bych" ani neexistoval...“), čímž dává najevo uvedený náhled, ale také obtíže, které jí uchopení zvláštních stavů činí.  Depersonalizační a derealizační syndrom může začít náhle z čista jasna (např. po požití drogy, často společně s panickou atakou) nebo se může postupně léta plíživě rozvíjet. Existují i fyzické příčiny depersonalizace a derealizace. Typicky začíná v období dospívání, ale osoba jím může být postižena i od nejranějšího dětství či dospělého věku. Často se jedná o dlouhodobou obtíž trvající měsíce, léta i desetiletí. Syndrom je stejně rozšířen mezi muži a ženami.  Depersonalizace a derealizace bývají často spoluzažívány s celou řadou jiných psychických poruch a symptomaticky se s nimi překrývají. Vyskytují se společně s depresí, úzkostí, se záchvaty paniky, s poruchami příjmu potravy, posttraumatickou stresovou poruchou, obsedantně kompulzivní poruchou, poruchami osobnosti aj. Žádná z těchto poruch však nepředurčuje přítomnost symptomů depersonalizace a derealizace ani jejich intenzitu, což podporuje koncepci depersonalizačního a derealizačního syndromu jako samostatné poruchy s nezávislým průběhem. Někdy se rozlišuje primární a sekundární forma syndromu, podle toho, zda v klinickém obraze pacienta syndrom dominuje nebo je naopak přidružen k jinému psychickému onemocnění. Současná psychiatrická praxe preferuje diagnostiku úzkostných, afektivních, osobnostních a jiných poruch na úkor depersonalizačního a derealizačního syndromu a ten většinou chápe jen jako sekundární, přidružený fenomén.  Etiologie syndromu není zcela známá. Kromě neurobiologických faktorů se na jeho vzniku může podílet psychické trauma. Znecitlivující a disociační komponenty depersonalizace a derealizace se v průběhu traumatu jeví jako účelné a adaptivní. Mimo oblast psychiatrie a psychologie se objevují teorie přičítající vznik depersonalizace a derealizace oslabení imunity (rtuť, toxiny, leaky gut syndrom).  Léčba syndromu je obtížná. Užívají se psychofarmaka (antidepresiva skupiny SSRI v kombinaci s lamotriginem, benzodiazepiny aj.) a doporučuje se dlouhodobá psychoterapie (psychodynamické, kognitivně behaviorální terapie aj.). Léčbu syndromu komplikuje, že je zřídkakdy diagnostikován. V případě postupného, plíživého počátku syndromu může být jeho význam podceněn a často je mylně interpretován a léčen jako tělesná porucha. V případě náhlého počátku syndromu se pacient může obávat počátečního šílenství a negativního nálepkování a o svém problému raději mlčí.  Okolí na postižené osobě zpravidla přítomnost syndromu nerozpozná. Ta může být přes obtížnost svých psychických stavů docela dobře sociálně adaptovaná. Otupění či ztráta emocí a empatie může nicméně komplikovat navázání a udržení partnerského vztahu a poruchy v kognitivní oblasti mohou zhoršit pracovní výkon nebo dokonce způsobit pracovní neschopnost.

Historie.

Termín depersonalizace (dépersonalisation) poprvé použil francouzský psychiatr Ludovic Dugas roku 1898. Zprávy o prožitcích pacientů, které depersonalizaci připomínají, se datují ale již dříve, minimálně od první poloviny 19. století (např. J.E. Esquirol, A. Zeller, M. Billod, W. Griesinger, později M. Krishaber). Termín derealizace zavedl a jako samostatný koncept vyčlenil německý psychiatr Wilhelm Mayer-Gross (1889–1961) roku 1935. V Čechách se depersonalizaci poprvé a nejvíce věnoval Antonín Heveroch (1869–1927), který roku 1910 v periodiku Časopis lékařův českých v šestidílném seriálu "O poruchách jáství" demonstroval 8 vlastních a 29 převzatých chorobopisů.

Depersonalizace je psychický symptom s širokou škálou projevů. Nejobecněji řečeno se vyznačuje zdáním neskutečnosti sebe sama. Zahrnuje tyto vybrané projevy: Vlastní existence, já anebo tělo se jeví být neskutečné, nereálné, neexistující, nevlastní, cizí. Od svých psychických a tělesných pochodů se osoba cítí být oddělena, odcizena, izolována. To se může týkat všech smyslových modalit – když se např. něčeho dotýká, je to jako by se toho dotýkal někdo jiný; když mluví, slyší mluvit jakoby někoho cizího apod. Někdy se lekne při pohledu do zrcadla, neboť místo sebe sama vidí v zrcadle jakoby někoho neznámého. Může se cítit odhmotněná, jako by nestála pevně na zemi, ale nadnášela se – jako by její tělo bylo zhotoveno z prázdna, vzduchu nebo třeba vaty. Může trpět strachem, že každou chvíli zmizí, zešílí nebo zemře – jako by se v nejbližší chvíli měla oddělit její duše od těla nebo se již oddělila. Časté jsou také pocity ztráty kontroly – osoba má dojem, že neovládá svoje tělo a jeho části, připadá si např. jako loutka bez vlastní vůle nebo jako pozorovatel spíše než činitel svého života. Sama sebe může prožívat jako by byla stroj, robot nebo automat.

Depersonalization can consist of a detachment within the self, regarding one's mind or body, or being a detached observer of oneself. Subjects feel they have changed and that the world has become vague, dreamlike, less real, lacking in significance or being outside reality while looking in. Chronic depersonalization refers to depersonalization/derealization disorder, which is classified by the DSM-5 as a dissociative disorder, based on the findings that depersonalization and derealization are prevalent in other dissociative disorders including dissociative identity disorder.


Život.

Narodil se ve Saarlouis v Rýnské provincii Pruského království. V roce 1856 vstoupil do pruského námořnictva a byl zařazen na korvetu "Danzig", se kterou bojoval proti pirátům u marockého pobřeží. V roce 1859 byl povýšen do hodnosti podporučíka. V letech 1859 až 1862 se plavil na lodi "Elbe" v rámci expedice po Dálném východě. Na poručíka byl povýšen v roce 1862 a na kapitán-poručíka o tři roky později.  Dne 12. listopadu 1870, během prusko-francouzské války, velel dělovému člunu "Meteor" v bitvě proti francouzskému avízu "Bouvet" blízko Havany, za což získal Železný kříž druhé třídy. V roce 1871 byl povýšen na korvetního kapitána. Na počátku roku 1874 se účastnil cesty po Tichém oceánu, jejímž cílem bylo vyjednávat ve jménu Německého císařství s Tongou. V roce 1876 získal hodnost námořního kapitána. O pět let později se stal náčelníkem štábu německé admirality a v roce 1883 kontradmirálem.  Jakožto velitel Západoafrické eskadry v prosinci 1884 zasáhl do sporů mezi soupeřícími kmeny v Douale v Kamerunu a zavedl německou svrchovanost v estuáru řeky Wouri. Za tento úspěch v rozšíření koloniálního vlivu získal Řád červené orlice. Od 1. dubna do 4. července 1885 pak sloužil jako říšský komisař pro kolonii Kamerun. Poté velel eskadře křižníků mířících do Zanzibaru, zde vyjednal s místním sultánem o začlenění ostrova pod německou koloniální nadvládu. O rok později velel eskadře křižníků plující do Samoy se stejným cílem jako rok předtím. V roce 1889 byl povýšen na viceadmirála, o čtyři roky později na admirála a v roce 1895 získal post velícího admirála. Dne 18. ledna 1896 byl povýšen do šlechtického stavu. Dne 15. června obdržel Řád černé orlice. V roce 1899 odešel do výslužby a zůstal admirálem à la suite.  Zemřel v Berlíně. V jeho rodném Saarlouisu je po něm pojmenována ulice Admiral-Knorr-Straße.

Ernst Hugo Eduard Wilhelm Heinrich von Knorr (8. březen 1840 Saarlouis, Prusko – 17. únor 1920 Berlín, Německá říše) byl německý admirál Kaiserliche Marine, který se zasloužil o rozvoj německého koloniálního panství.

Ernst Wilhelm Eduard von Knorr (8 March 1840 – 17 February 1920) was a German admiral of the Kaiserliche Marine who helped establish the German colonial empire.