Příčiny vzniku Třetí přechodné doby.

Achnatonova náboženská reforma a návrat zpět k uctívání boha Amona způsobil úpadek autority panovníka a jeho nezpochybnitelného postavení. Postupně začal být faraon považován za osobu pověřenou bohem Amonem vykonávat jeho vůli. Úpadek dosáhl vrcholu na konci 20. dynastie, kdy se na trůnu vystřídalo několik panovníků jménem Ramesse, kteří vládli krátce a byli pouze formálními panovníky.  Za vlády posledního panovníka Nové říše, Ramesse XI., docházelo v důsledku oslabení hospodářství k vykrádání hrobek a chrámů. Proto byl z oblasti Núbie povolán tamější místokrál Panehsi, který měl zajistit pořádek. Pro zajištění stravy pro své vojsko si Panehsi přivlastnil nebo obdržel úřad "správce sýpek".  Tím se dostal do sporu s veleknězem boha Amona, jehož chrám vlastnil většinu půdy a výnosů z ní v okolí Théb. Velekněz se obrátil na pomoc k panovníkovi, který vyslal královskou armádu vedenou generálem jménem Pianchi, a v Egyptě došlo k vypuknutí občanské války. Panehsi byl vyhnán zpět do Núbie a Pianchi získal Panehsiho tituly. Po smrti velekněze boha Amona se Pianchi stal také veleknězem Amonovým.  Po Pianchově smrti získal všechny jeho tituly jeho synovec Hrihor, který po smrti Ramesse XI. přijal i královské tituly. V nilské deltě se stal panovníkem Nesbanebdžed (1069 – 1043 př. n. l.), zakladatel 21. dynastie.  Těmito kroky byl Egypt rozdělen na dvě části – severní, kde vládl královský rod sídlící v městě Tanis a na jižní část, kde vládl rod vojenských velitelů, kteří současně zastávali úřad velekněze nejvlivnějšího kněžstva boha Amona.  Núbie se vymanila z egyptského vlivu, vzniklo zde nezávislé království Kuš se sídlem v Napatě, později v Meroe. Egypt tak ztratil kontrolu nad zlatými doly v Núbii.

21. dynastie.

Na severu Egypta se po smrti panovníka Nesbanebdžeda vystřídali panovníci Amenemnesut (1043 – 1039 př. n. l.), Pasbachaenniut I. (1039 – 991 př. n. l.), Amnemope (991 - 984 př. n. l.), Osorkon Starší (984 – 978 př. n. l.), Siamon (978 – 959 př. n. l.) a Pasbachaenniut II. (959 – 945 př. n. l.). Po dobu vlády 21. dynastie byl Egypt formálně rozdělen na dvě země, ale v podstatě mu vládla jedna rodina, protože panovníci ze severu byli většinou v příbuzenském vztahu s rodem vojenských velitelů a Amonových velekněží sídlících v Thébách. Příkladem je Pasbachaenniut I., který byl synem thébského vojenského velitele Pinodžema I.  Nástupem Osorkona Staršího se na egyptský trůn dostal syn náčelníka Mešvešů, což byl libyjský kmen. Libyjci se od doby Ramesse III. usazovali v nilské deltě a na začátku 1. tisíciletí př. n. l. začali představovat vlivnou část egyptské společnosti.  Poslední panovník 21. dynastie Pasbachaenniut II. však již byl opět egyptského původu a původně zastával v Thébách funkci velekněze.

22. dynastie.

Zakladatelem 22. dynastie je opět náčelník Mešvešů, Šešonk I. (945 – 924 př. n. l.), který byl synovcem Osorkona Staršího.  Jeho vláda je považována za vrchol Třetí přechodné doby. S cílem omezit nezávislost Théb udělil úřad velekněze boha Amona jednomu ze svých synů princi Iuputovi. Vojensky vytáhl do Jeruzaléma, kde podpořil Jarobeáma v nároku na trůn krále Judska. O této výpravě se zmiňuje i Starý zákon.  Po svém návratu do Egypta však Šešonk I. brzy zemřel a jeho nástupcem se stal jeho syn Osorkon I. (924 – 889 př. n. l.), který již v rozšiřování vlivu Egypta v Levantě nepokračoval. Osorkon I. měl za manželku dceru bývalého panovníka Pasbachaenniuta II., a tak si upevnil svoji pozici na panovnickém trůně.  On a jeho nástupci se snažili upevnit svoji centrální moc, a proto pokračovali ve jmenování svých příbuzných na významná místa. To však naopak vzrůst nezávislosti provincií urychlilo a vedlo k opětnému mocenskému rozpadu Egypta.  Panovníci těchto provincií jsou některými egyptology považování za panovníky 23. dynastie. Mocenského rozdělení Egypta začali v 2. polovině 8. století př. n. l. využívat králové Núbie, kde vzniklo království Kuš, a usilovali o zisk vlády nad Egyptem.

24. dynastie.

Jeden z provinčních panovníků jménem Tefnacht si podmanil území západní delty až k severnímu okraji Horního Egypta. Proti jeho rozpínavosti zasáhl Pianchy, syn panovníka království Kuš, Kašty. Podmanil si města na severu Horního Egypta a poté se vrátil zpět do Núbie. Politické uspořádání Egypta tak nechal beze změny.  Tefnacht se později nechal prohlásit za krále Horního a Dolního Egypta. Spolu se svým následovníkem Bakenrenefem tvoří 24. egyptskou dynastii, která měla sídlo v dolnoegyptských Sajích. Tato 24. dynastie však současně vládla se zakladatelem 25. dynastie, tzv. kušitské dynastie, Pianchim.

25. dynastie.

Za zakladatele 25. dynastie je považován král Kuše Pianchi (747 – 716 př. n. l.). Avšak až jeho nástupce Šabak (716 – 702 př. n. l.), na začátku své vlády zahájil z núbijského království Kuš do Egypta další vojenskou výpravu a formálně Egypt ke království Kuš připojil.  Jeho nástupci Šabataka, Taharka a Tanutamon převzali zvyky egyptských faraonů, nenechávali se však pochovávat v Egyptě, ale v pyramidách, které si nechali vystavět v Kurru a později v Buri v Núbii. V Egyptě vládli jako nejvyšší panovníci, ale jednotlivým členům dynastií dovolili panovat nad svými lény. V Levantě pokračovali ve výbojné politice, což vedlo ke sporům s Asyrskou říší a nakonec v roce 663 př. n. l. k vyhnání posledního panovníka 25. dynastie z Egypta.  Po vyhnání núbijského panovníka dosadili Asyřané na místo faraona Psamnetika I. (664 - 610 př. n. l.), pocházejícího z dolnoegyptské osady Sais. Ten z této osady postupně vojenskými a politickými kroky ovládl zbytek Egypta a osvobodil se z područí Asýrie. K tomu mu pomohl úpadek této říše, její postupný rozpad a nakonec dobytí Asýrie vojsky Médů a Babyloňanů.

Třetí přechodná doba je období dějin starověkého Egypta odpovídající době vlády 21. dynastie až 25. dynastie (přibližně 1069 – 664 před n. l.).

The Third Intermediate Period of Ancient Egypt began with the death of Pharaoh Ramesses XI in 1070 BC, which ended the New Kingdom, and was eventually followed by the Late Period. Various points are offered as the beginning for the latter era, though it is most often regarded as dating from the foundation of the Twenty-Sixth Dynasty by Psamtik I in 664 BC, following the expulsion of the Nubian Kushite rulers of the Twenty-fifth Dynasty by the Assyrians under King Assurbanipal. The concept of a "Third Intermediate Period" was coined in 1978 by British Egyptologist Kenneth Kitchen.


Život.

Narodil se v rodině židovského lékaře Hermanna Davidsohna a jeho ženy Doris. Byl nejstarším ze čtyř sourozenců. Jeho tetou byla německá lyrická básnířka Friederike Kempnerová.  Od roku 1893 navštěvoval gymnázium Fridicha Wiléma v rodném Berlíně, tam začal psát své první básně. Roku 1905 školu opustil, aby se vyhnul vyloučení a maturitu složil externě o rok později. Poté se věnuje studiu architektury a filologie. Na univerzitě vstupuje do Svobodného vědeckého společenství (Freie wissenschaftliche Vereinigung), kde poznává nové přátele, především Kurta Hillera. V roce 1909 založil skupinu "Nový klub" ("Der Neue Club"), ke které se přidali jeho přátelé Kurt Hiller, Georg Heym, Ernst Blass, Erich Unger, Alfred Lichtenstein a později Else Lasker-Schülerová. Pořádali spolu literární večery, které nazvali Neopatetický kabaret. Po smrti svého otce (1909) působil pod pseudonymem van Hoddis, který je anagramem jeho občanského příjmení.  Jeho báseň Weltende se roku 1911 stala základem raného expresionismu a je pokládána za vůbec první expresionistickou báseň. Poprvé vyšla v časopise Der Demokrat. Ve stejném roce byl ovšem vyloučen z univerzity pro zanedbávání povinností. V dalším roce odešel do Mnichova, kde se obrátil ke katolicismu. Zde se poprvé začala projevovat jeho psychóza, psychicky se zhroutil, pro rozpory se svou rodinou se odstěhoval do léčebny ve Wolbecku u Münsteru a později trávil čas v různých léčebných ústavech.  Cestoval do Paříže a po Německu a roku 1914 se vyčerpán a zcela bez prostředků vrátil do Berlína, kde přednesl svou poslední přednášku v Novém Clubu. Van Hoddisovy životní podmínky se zhoršovaly, ztrácel přátele, nebyl přijat na universitu, duševně se zhroutil a musel být hospitalisován. Od roku 1914 se zhoršovalo jeho duševní zdraví a od roku 1915 musel být soustavně v lékařské péči. Ranou je pro něj smrt bratra Ludvíka na frontě (1915). V roce 1918 Franz Pfemfert vydal sbírku s několika van Hoddisovými básněmi a jeho básně byly přednášeny například v Galerii DADA ve švýcarském Zürichu. Hned po válce odešel jeho bratr Ernst z Německa do Palestiny. Od roku 1922 se van Hoddis podrobil intenzivní lékařské péči v Tübingenu a ještě později (od roku 1927) v Göppingenu.  Když se Hitler v roce 1933 stal kancléřem, matka Doris s dcerami emigrovala do Palestiny. Jakob van Hoddis ale jako nesvéprávný nemohl odjet ze země a proto zůstal v Německu. Třicátého dubna 1942 byl spolu s pěti sty dalšími chovanci ústavu odvezen do vyhlazovacího tábora Sobibor, kde byli všichni zavražděni. Přesné datum smrti není známé.

Ukázka.

Světaskon  Z měšťácké ostré lbi se klobouk zdvih, vzduch jak by chvěl se v pokřiku a pláči, pádem se rozpolcují pokrývači a potopa prý stoupá na březích.  Vichr je zde a divé moře líže už břeh a hodlá hráze provalit. Více či méně s rýmou chodí lid. Vlaky se řítí z mostů kamsi níže.

Jakob van Hoddis (vlastním jménem Hans Davidsohn, 16. května 1887 Berlín – květen nebo červen 1942 pravděpodobně koncentrační tábor Sobibór, Polsko) byl německý expresionistický básník židovského původu. Jeho nejslavnější báseň "Světaskon" ("Weltende", 1911) je pokládána za vůbec první expresionostickou báseň. Jeho básně se vyznačují groteskním stylem, černým humorem a zároveň přísně dodržovanou veršovou formou. Typické jsou pro něj temné a katastrofické obrazy smrti, podzimu a zániku, popisované ovšem velmi sarkastickým způsobem. Patřil k nejvlivnějším expresionistickým básníkům.

Jakob van Hoddis (16 May 1887 – May/June 1942) was the pen name of the German-Jewish expressionist poet Hans Davidsohn, of which name "Van Hoddis" is an anagram. His most famous poem "Weltende" ("End of the world") published on 11 January 1911 in the "Der Demokrat" magazine, is generally regarded as the preliminary Expressionist poem which inspired many other poets to write in a similarly grotesque style; he is also seen as perhaps the only German predecessor of surrealism (which did not exist as a movement in Germany).


Popis.

Želvu stepní lze identifikovat podle takřka okrouhlého a na vrcholu plochého karapaxu. Dalším typickým znakem je písková barva karapaxu s výraznými černými znaky. Samička dorůstá asi 20 cm, sameček 16 cm. Její hmotnosti může být až 2 kg. Samička je oproti samci větší a má kratší ocas. Oproti balkánským želvám jako jsou želva zelenavá ("Testudo hermanni") a želva žlutohnědá ("Testudo graeca") je širší a plošší, zbarvení karapaxu je světlejší a na předních končetinách má pouze čtyři prsty s drápky (balkánské druhy pět prstů). Je aktivní ve dne, je velmi čilá, výborně hrabe a dosti obratně šplhá. Samci jsou agresivní vůči samcům jiných druhů želv, i v případě, že jsou třikrát větší.  Od balkánských druhů se liší i způsobem života. Je aktivnější při nižších teplotách, odolnější vůči rachitidě a mnohem lépe hrabe. V přírodě hrabe podzemní chodby dlouhé až 12 m, proto musí být její venkovní výběh dobře zajištěn proti podhrabání.

Potrava.

Patří mezi býložravce, hlavní potravou této želvy jsou tedy rostliny (takřka výhradně listy, plody a květy), například listy smetanky lékařské, sušené byliny, salát, jablka, jahody, jetel, jitrocel, růže, meloun, nejrůznější druhy pícnin, ale také i hmyz. Čím je strava pestřejší, tím lépe, kvůli potřebným vitamínům a minerálům.

Reprodukce.

Samečkovy námluvy se projevují kýváním hlavou a kroužením okolo samičky. Když samečkovi samička přestane utíkat, nastane páření. Pohlavní dospělosti dosahují tyto želvy mezi osmým a desátým rokem. Samice snáší vejce na přelomu května a června často po jednom s přestávkami dlouhými i několik dnů. Vejce jsou velká 4–5 x 2,5–3,5 cm. Snáší 2 až 8 vajec do předem vyhloubené jamky. Mláďata se líhnou po 80–110 dnech, zůstanou tedy spát v zemi a vylézají až následující jaro.

Výskyt.

Pochází z Asie. Je nejodolnějším druhem suchozemské želvy, její nejsevernější přirozený výskyt je v Novokujbyševsku, v Rusku na Volze. Obývá oblast na východ od Kaspického moře, státy Írán, Afghánistán, Kazachstán, Turkmenistán a Pákistán, kde žije v pohořích a pouštích. Přirozeným prostředím jsou pro ni volné stepi místy s kamením, se suchou jílovitou a písčitou půdou a řídkými porosty trávy a keřů. Místa, kde je mnoho slunce a jen občasný stín. Je to vysloveně pouštní želva, která nesnáší vlhko a chladno.

Želva stepní ("Testudo horsfieldii"), též želva čtyřprstá, patří k často chovaným druhům želv. Její domov leží na západním okraji Asie.

The Russian tortoise ("Agrionemys horsfieldii"), also commonly known as the Afghan tortoise, the Central Asian tortoise, Horsfield's tortoise, four-clawed tortoise, and the (Russian) steppe tortoise, is a threatened species of tortoise in the family Testudinidae. The species is endemic to Central Asia. Human activities in its native habitat contribute to its threatened status.


Ilustrace problému obědvajících filosofů.

Představme si kulatý stůl, na kterém je po obvodu položených 5 talířů. Mezi každými dvěma talíři je jedna čínská hůlka, celkem je jich tedy také 5. Dále si představme, že za tímto stolem sedí pět filozofů, každý za svým talířem. Filozof představuje nějaký proces a může provádět dvě činnosti - buď obědvat (oběd), nebo filozofovat. Aby mohl obědvat, musí si vzít dvě čínské hůlky. Pokud chce filozofovat, nedrží ani jednu hůlku.  Když spolu filosofové (procesy) nekomunikují nebo komunikují nesprávně, může se každý z nich rozhodnout, že vezme například levou hůlku. Teď chce každý z nich vzít pravou hůlku, ale ta je obsazena, takže filozof nemůže ani obědvat, ani filosofovat. Takový stav se nazývá uváznutí (). Musí tedy buď počkat, než se hůlka uvolní, nebo hůlku položit a zkusit to později znovu.  Jiným kritickým stavem je vyhladovění (, ), které nastává, když se filozof nedostane po určité době k jídlu (resp. proces ke zdrojům). Nastává například při velmi krátkých intervalech jezení a filosofování.  Vyhladovění by mohlo také nastat nezávisle na deadlocku, pokud je filozof neschopný získat obě hůlky během stejného časového úseku. Například můžeme uvažovat pravidlo, že filozof pustí jednu hůlku z ruky za 5 minut od okamžiku, kdy si ji vezme, a čeká dalších 5 minut na to, aby udělal další pokus najíst se. Tento režim eliminuje možnost deadlocku (systém se vždy může dostat do jiného stavu), ale stále je problémem livelock. Když totiž všichni filozofové položí najednou hůlky a pak si je za 5 minut opět vezmou, situace se opakuje, znovu mají po jedné hůlce všichni filosofové.  Nedostatek volných hůlek je analogií k zamykání sdílených prostředků v reálném počítačovém programování, situace známá, jako souběžnost. Zamykání prostředku je běžná technika, jak zajistit konzistenci daného zdroje v čase. Když zdroj, se kterým program pracuje, už je uzamčen jiným programem, program čeká, dokud není odemčen. Pokud některé programy vyžadují zamykání zdrojů, může nastat deadlock. Závisí tudíž na okolnostech. Například, jeden program potřebuje dva soubory ke zpracování. Když dva takové programy uzamknou každý jeden z těchto souborů, oba budou čekat na to, aby ten druhý uvolnil zdroj, který má k dispozici, což se nikdy nestane.  Obecně je problém obědvajících filozofů běžným abstraktním problémem používaným pro vysvětlení různých otázek, které se objevují v záležitosti vzájemné výlučnosti jako hlavní myšlenky daného problému.

Řešení.

Řešení za pomocí přidání číšníka.

Jednoduché řešení lze dosáhnout zavedením číšníka u stolu. Číšník určí, kdo si hůlky vezme, co v podstatě vyřeší problém rozhodování. Protože si uvědomuje, které hůlky jsou použity, je schopen rozhodnout a zabránit tak deadlocku. Protože na stole zůstala v případě 5 filozofů ještě jedna hůlka, je zřejmé, že následovat v jezení bude ten filozof, který se stal jejím dočasným majitelem. Tomu pak číšník přisoudil hůlku, kterou zrovna obsluhuje vedle sedící filozof.  Konkrétní řešení: "Označíme si filozofy podle hodinových ručiček od A po E. Pokud A a C jedí, tak jsou použité 4 hůlky. B nemá k dispozici žádnou hůlku, pokud D a E mají mezi sebou jednu nevyužitou hůlku. Řekněme, že D chce jíst. Pokud by si filozof tuto hůlku vzal, může nastat deadlock. V našem případě však o tom rozhoduje číšník, který ví, že je třeba počkat na uvolnění další hůlky, aby se později mohl alespoň jeden filozof naobědvat."

Řešení s hierarchií zdrojů.

Další jednoduché řešení dostaneme vyhrazením částečného pořadí, nebo hierarchie pro zdroje (v tomto případě hůlky), a zřízením konvence, že všechny zdroje budou dosahované v určitém pořadí a v opačném pořadí uvolněné. V našem případě budou zdroje (hůlky) očíslované od 1 po 5 v nějakém pořadí a každý filozof si vždy vezme nejdříve hůlku s menším číslem a až potom hůlku s větším číslem. Pak vždy položí nejdříve hůlku s vyšším číslem, následně hůlku s menším číslem. Pokud tedy 5 filozofů simultánní zvedne hůlku s menším číslem, tak zůstane na stole hůlka s největším číslem, takže 5. filozof bude bez hůlky. Navíc pouze jeden z filozofů bude mít přístup k oběma hůlkám. Když dojí, pustí obě hůlky, přičemž tu hůlku s nižším číslem pustí dříve, což umožní, aby se najedl filozof sedící vedle něj.  Toto řešení i navzdory vyhýbání se deadlokům není příliš praktické, speciálně v případě, pokud neznáme předem používanou množinu zdrojů. Například pokud program drží zdroje 3 a 5 a potřebuje ještě zdroj 2, musí vypustit zdroj 5, pak 3, aby mohl požádat o 2 a opět požádat o zdroje 3 a 5 v tomto pořadí. Právě proto je tento způsob velmi neefektivní.

Řešení Chandel-Misra.

V roce 1984, K. Mani Chandel a J. Misra navrhli jiné řešení problému obědvajících filosofů, aby povolili libovolnému počtu programů (číslovaných P1,..., Pn) soutěžit o libovolný počet zdrojů (číslovaných R1,..., Rm). Na rozdíl od Dijkstrova řešení, tato označení mohou být libovolná. Uvědomme si, že toto není skutečný problém obědvajících filozofů, protože "vyžaduje" jejich vzájemnou komunikaci.  Toto řešení umožňuje velké množství paralelních programů a vyřeší libovolně velký problém s předpokladem, že každé vlákno potřebuje právě jeden zdroj v čase.

Problém obědvajících (též večeřících) filosofů je myšlenkový experiment, který se používá k ověření správné činnosti správy procesů. Formuloval jej Edsger Dijkstra v roce 1965. Každý operační systém má správu procesů, což je vlastně algoritmus, který řídí vznik, zánik a plánování procesů (běžících programů) v operačním systému.

In computer science, the dining philosophers problem is an example problem often used in concurrent algorithm design to illustrate synchronization issues and techniques for resolving them.


Manželka Přemysla Otakara I..

Adléta se narodila nejspíš v roce 1160 a se svým manželem se seznámila v době vyhnanství od trůnu odstrčeného Přemysla. Svatba proběhla patrně v roce 1180.  Krátce po svatbě se mladí manželé mohli vrátit do Čech, kde se vlády ujal Přemyslův nevlastní bratr Bedřich. Za jeho vlády zastával Přemysl významnou pozici zvláště v českém vojsku, zvítězil nad moravským knížetem Konrádem Otou v bitvě u Loděnice a po Bedřichově smrti a odstoupení knížete Václava z trůnu byl roku 1192 nastolen na pražský stolec. Již v létě 1193 však byl Přemysl sesazen a donucen i se svou rodinou (jež se kromě syna rozrostla o tři dcery) k opětovnému exilu.  Adléta s dětmi se vrátila do Míšně ke svému bratrovi. Pravděpodobně v této době došlo mezi manželi k odcizení, které se Přemysl rozhodl řešit rázným způsobem.

Královny Adléta a Konstancie.

V roce 1197 se Přemyslovi podařilo znovu získat knížecí stolec. Po přibližně dvacetiletém manželství snad roku 1198 zapudil svou ženu Adlétu. Jako formální důvod k rozvodu posloužil Přemyslovi čtvrtý stupeň příbuzenství. Podle některých historiků (Novotný, Žemlička) to byla Přemyslova "„nespoutaná smyslnost“", podle jiných (Vaníček) pak prestiž, potvrzení královských ambicí a snaha o založení nové královské rodiny. Poněkud zvláštní je zavržení již dospělého syna Vratislava. Přemyslovi bylo té době již minimálně čtyřicet let a svým činem riskoval, že přijde o dědice.  Novou Přemyslovou manželkou se roku 1199 stala Konstancie, sestra uherského krále Emericha. Adléta požádala papeže Inocence III. o ochranu svého manželství a zajištění nástupnických práv pro syna Vratislava. Spolu se svými dětmi odešla ke svému bratru Dětřichovi a strýci Dedovi a ve Wettinech tak získal Přemysl nesmiřitelné nepřátele. Téhož roku se papež ve svém listu francouzskému kléru zmínil o "„českém vévodovi“", který stejně jako francouzský král Filip II. August zapudil svou ženu a přijal cizoložnici.

Rozluka manželství.

Adléta se ještě nakrátko v letech 1204–1205 vrátila jako kněžna do Prahy, ale jednalo se jen o římským králem Filipem Švábským vynucené politické rozhodnutí. V roce 1205 Přemysl provdal svou a Adlétinu dceru Markétu za dánského krále Valdemara II. Ještě v průběhu roku 1205 porodila Konstancie Uherská syna Václava a král opětovně zapudil Adlétu, aniž bral ohled na potíže, které si tím mohl způsobit. Papež roku 1206 zahájil nový proces proti "„nevhodnému“" manželství a Přemysl byl pro svou neposlušnost uvržen do církevní klatby.  Adléta zemřela v roce 1211. Inocenc III. nakonec legitimoval všechny královy děti z obou manželství a tím uznal svazek s Konstancií.  Počátkem 21. století se Adléta stala jednou z postav historických románů spisovatelky Ludmily Vaňkové "Příběh mladšího bratra", "Kdo na kamenný trůn" a "Cestou krále". V roce 2011 vydal spisovatel Vlastimil Vondruška první díl tetralogie "Přemyslovská epopej" nazvaný "Velký král Přemysl I. Otakar", na jehož stránkách Adléta Míšeňská patří k protagonistům této historické fresky.

Adléta Míšeňská (po 1160 – 2. února 1211), první manželka krále Přemysla I., pocházela z rodu míšeňských markrabat Wettinů a byla dcerou markraběte Oty II. Míšeňského.

Adelaide of Meissen (, ; – 2 February 1211), a member of the House of Wettin, was Queen of Bohemia from 1198 to 1199 as the first wife of King Ottokar I. When her husband declared their marriage null and void, she began a longstanding legal dispute that involved numerous religious and secular dignitaries of her time.


Život a kariéra.

Rodina.

Narodil se v sibiřské Čitě. Jeho otec byl Alexandr Antonovič, který pracoval jako železniční technik, matka byla Naděžda Andrejevna a pracovala jako účetní. Jeho babička z otcovy strany, Anna Ivanovna, byla původem Češka a dědeček Anton Semjonovič Polák. Měl čtyři bratry. V roce 1958 se oženil s Nonnou Gandzjukovou, s níž měl v roce 1965 dceru Marii. V roce 1980 se znovu oženil se studentkou historie Ljudmilou Narusovovou, se kterou měl o rok později dceru Xenii, která je známou odpůrkyní Putinovy politiky.

Mládí a studia.

V roce 1939 se rodina přestěhovala do Uzbekistánu, kde pobývala do roku 1953. V tomto roce nastoupil na Stavropolskou právnickou fakultu, od roku 1954 pokračoval ve studiu na Leningradské státní univerzitě. Poté v Leningradu zahájil postgraduální studium a v roce 1965 získal titul doktora filozofie. Po obdržení titulu vyučoval na několika Leningradských školách právo. V roce 1982 získal titul doktor věd a stal se profesorem katedry zvykového práva a socialistické ekonomiky. Pro svou kritiku sovětské vlády se stal populární osobností mezi studenty. V profesorské pozici se poprvé setkal s Vladimirem Putinem a Dmitrijem Medveděvem.

Politická kariéra.

Po Perestrojce byl zvolen do Kongresu lidových zástupců Sovětského svazu jako nezávislý kandidát. V rámci nově ustanovené instituce vstoupil do Meziregionální skupiny zastupitelů, která sloužila jako první legální opozice v historii Sovětského svazu. V ní se seznámil s prominentními členy Andrejem Sacharovem a Borisem Jelcinem. Jeho popularita rostla, společně s jeho vlivem. Později byl jmenován do čela komise vyšetřující Tbiliský masakr, při kterém sovětská armáda brutálně potlačila demonstrace v gruzínské metropoli.  V roce 1990 byl uveden do funkce zastupitele městské rady Leningradu. Za jeho úřadování se dramaticky změnila struktura i způsob volby ve městě. Rada rozhodla, že starosta bude volen občany přímou volbou. V prvních demokratických volbách byl zvolen starostou Leningradu, jehož občané se v referendu v témže roce rozhodli pro návrat k původnímu názvu Sankt-Petěrburg.  Po rozpadu Sovětského svazu byl součástí Jelcinova úzkého okruhu a předsedou Ústavodárného shromáždění, ve kterém měl díky svému vzdělání většinový podíl na podobě nově sepsaných zákonů. Proto se pro ruskou ústavu vžil název "Sobčakova ústava". V době kdy zastával funkci starosty, pomohl k politickému vzrůstu svým dvěma blízkým přátelům Vladimiru Jakovlevovi a Vladimiru Putinovi. Jeho vláda nad městem však začala brzo ztrácet popularitu, poněvadž se ukázalo, že vedení není schopné udržovat městskou infrastrukturu. Situaci nepomohla ani rostoucí korupce, špatná ekonomická situace a ani fakt, že se v té době již zajímal o vyšší postavení a ztrácel pojetí o stavu Petrohradu. V roce 1996 prohrál volby právě na úkor Jakovleva, který jej ve funkci starosty vystřídal.  V roce 1997 s ním bylo zahájeno vyšetřování v oblasti zpronevěry. Dne 7. listopadu nečekaně odcestoval bez pasu a soukromým letadlem do Paříže. Jako důvod cesty uvedl zdravotní důvody, ovšem v žádné nemocnici se po dobu svého pobytu neubytoval. Proto lze očekávat, že utekl před hrozícím trestním stíháním. V červnu 1999, kdy se Putin stal předsedou vlády, byla obvinění proti němu stažena a tak se vrátil do Ruska.

Úmrtí.

Zemřel neočekávaně 20. února 2000 v hotelu Rus' ve Světlogorsku při cestě do Kaliningradu. Jako příčina smrti byl uveden infarkt myokardu. Brzo po smrti se však začaly objevovat spekulace o tom, že byl zavražděn. Ohledně jeho úmrtí bylo zahájeno vyšetřování, které bylo po třech měsících bezvýsledně ukončeno. Podle nezávislého vyšetřování novináře Arkadije Vaksberga byly jeho bodyguardi léčeni na symptomy otravy, což ukazuje na možnost zabití otravou.. Vdova Ljudmila oznámila, že nechala na manželovi provést pitvu, jejíž výsledky nikdy nezveřejnila. BBC oznámila, že výsledky pitvy uložila na bezpečné místo mimo Rusko.  Je pohřben na hřbitově Nikolskoje v Alexandro-Něvské lávře v Petrohradu.

Anatolij Alexandrovič Sobčak ( "Анатолий Александрович Собчак"; 10. srpna 1937 Čita – 20. února 2000 Světlogorsk) byl ruský politik, starosta Petrohradu a mentor pozdějšího prezidenta Vladimira Putina.

Anatoly Aleksandrovich Sobchak (, 10 August 1937 – 19 February 2000) was a Russian politician, a co-author of the Constitution of the Russian Federation, the first democratically elected mayor of Saint Petersburg, and a mentor and teacher of both Vladimir Putin and Dmitry Medvedev.


Historie.

Chrám stojí na místě dřevěné stavby z roku 1707 a dvou následujících kamenných, které vyhořely. Jednou z nich byla nedokončená stavba italského architketa Antonia Rinaldiho z roku 1764, kterou po roce 1798 dokončil jeho krajan Vincenzo Brenna.  Po porážce Napoleona I. se car Alexandr I. Pavlovič rozhodl, že zde vybuduje národní památník. Vypsanou architektonickou soutěž vyhrál francouzský architekt Auguste de Montferrand a stavba trvala téměř 40 let (1816 až 1858). Chrám je pojmenován na počest pravoslavného světce svatého Izáka z Dalmácie, který byl patronem imperátora Petra I. Je vybudován v neoklasicistickém architektonickém stylu. Dominantou této stavby je pozlacená kupole, sahající do výšky 101 metru, na jejíž pozlacení bylo použito 100 kg čistého zlata. Do chrámu se vejde téměř 14 000 věřících. Během komunistického režimu byl chrám přeměněn na muzeum ateismu a v letech 1928 až 1990 se v něm nesměly konat bohoslužby.

Popis.

Obdélná stavba o rozměrech 111 × 97 m má na všech čtyřech stranách mohutné portiky s osmi sloupy podle římského vzoru, boční portiky jsou však hlubší, takže celek činí dojem centrální stavby s půdorysem ve tvaru řeckého kříže s kopulí uprostřed. Vnějšek chrámu člení a zdobí celkem 112 sloupů z leštěné červené finské žuly, většinou s bronzovými hlavicemi a patkami. Vnitřek je členěn na 5 × 3 klenebních polí s mohutnými pilíři, z nichž ty střední nesou vysoký tambur a kopuli. Vnitřek je vyzdoben různobarevnými kameny, některé sloupy jsou z lapisu lazuli a z malachitu.

Současnost.

Po mnoha letech chátrání a rekonstrukcí ho navštěvují tisíce turistů z celého světa. Chrám je pro veřejnost otevřen jako muzeum (vybíráno vstupné), ale v neděli a během pravoslavných svátků je určen pro pravoslavné bohoslužby.

Katedrální chrám svatého Izáka nebo Isakijevský chrám () je chrám Ruské pravoslavné církve v Petrohradu. Je největším z petrohradských chrámů a patří mezi nejčastější cíle turistů a návštěvníků města. Je nejvyšší pravoslavnou katedrálou ve městě a druhou nejvyšší na světě (po chrámu Krista Spasitele v Moskvě). Je zasvěcen svatému Izákovi Dalmatskému, na jehož svátek se narodil Petr I. Veliký. Chrám stojí v centru Petrohradu, na Isakijevském náměstí mezi řekami Mojkou a Něvou.

Saint Isaac's Cathedral or Isaakievskiy Sobor () is a cathedral that currently functions as a museum in Saint Petersburg, Russia. It is dedicated to Saint Isaac of Dalmatia, a patron saint of Peter the Great, who had been born on the feast day of that saint. It was originally built as a cathedral but was turned into a museum by the Soviet government in 1931 and has remained a museum ever since. In 2017, the Governor of Saint Petersburg offered to transfer the cathedral back to the Russian Orthodox Church, but this was not accomplished due to the protests of St Petersburg citizens opposing the offer.


O muzeu.

Státní ruské muzeum se svým sbírkovým fondem řadí k největším institucím podobného druhu na světě. Svými téměř čtyřmi sty tisíci exponáty z oborů malířství, sochařství, grafiky a užitého umění nemá galerie mezi muzei zaměřenými na shromažďování děl národního umění konkurenci na celém evropském kontinentu. Zvláštností, kterou se Ruské muzeum odlišuje od Treťjakovské galerie, podobně zaměřené instituce, je skutečnost, že téměř tisíciletá historie vývoje ruské umělecké kultury je zde zastoupena nejen tvorbou profesionálních umělců, ale také vynikajícími výtvory lidového umění.  Ředitelem muzea je historik umění Vladimir Alexandrovič Gusev.

Vznik a rozvoj muzea.

Jako oficiální datum založení, původně "Ruského muzea cara Alexandra III.," je uváděn 13. duben 1895. Iniciátorem jeho vzniku byl ruský car Mikuláš II., který tímto pojmenováním chtěl vzdát památku svému otci Alexandrovi III. V březnu 1898 se v Petrohradě, v budově Michajlovského paláce, konalo slavnostní otevření prvního státního muzea národnostního umění na území Ruska. Současně byla muzeu do vínku předána díla ruských mistrů z několika existujících galerií (např. Ermitáže, Akademie umění), ale také z různých soukromých sbírek. O tom, že šlo o akt mimořádného významu svědčí skutečnost, že se od prvních dnů své existence sbírkové fondy rozrůstaly o díla nejvýznamnějších představitelů ruského umění, například Fjodora Stěpanoviče Rokotova, Karla Brjullova, Fjodora Antonoviče Bruniho, Ilji Repina a dalších.  Významné období své existence zaznamenala galerie po roce 1909. Zásluhou kustoda muzea, malíře P. Neradovského, se nejenže obohatily sbírkové fondy o díla např. Alexeje Gavriloviče Venecianova, Antona Pavloviče Losenka, Pavla Andrejeviče Fedotova a dalších výtvarníků, ale kolekce sbírek se začaly třídit do jednotlivých expozic v souladu s logikou dějin a vývoje uměleckých stylů.  Další impuls rozšiřování muzea přineslo období po Říjnové revoluci. Muzeum se obohatilo uměleckými předměty, které byly konfiskovány a znárodněny sběratelům při pokusu o jejich nelegální vývoz za hranice. Muzejní exponáty se díky tomu rozrostly o desetitisíce uměleckých děl. Hned v roce 1917 se do muzea dostal např. známý Repinův obraz "Burlaci na Volze", který od roku 1873 zdobil zábavní salon v paláci velkoknížete Vladimira Alexandroviče. Zvláštní pozornost si zasluhuje sbírka, obsahující téměř dvacet tisíc exponátů, kterou muzeu věnoval syn malíře Jevgrafa Romanoviče Rejterna.  Významným mezníkem v dějinách muzea se stal rok 1922, kdy byla uspořádána první porevoluční umělecká výstava.  S narůstajícím počtem exponátů došlo i k reorganizaci oddělení muzea. V roce 1934 bylo z muzea odděleno etnografické oddělení a oddělení dějin uměleckého slohu; v následujícím roce vzniklo oddělení sovětského umění a za další dva roky oddělení lidového umění.  Během Velké vlastenecké války a blokády Leningradu muzeum přerušilo svou činnost a soustředilo se na záchranu uměleckých exponátů. Činnost obnovilo v roce 1944; u příležitosti stého výročí úmrtí Ilji Repina uspořádalo výstavu jeho děl. Spolu s prohlídkou prací frontových umělců se stala skutečným svátkem umění.  Rozšiřování muzejních fondů se nezastavilo ani v éře poválečného SSSR a stále pokračuje.

Budova muzea.

Hlavní část muzejních exponátů soustřeďuje budova Michajlovského paláce, jedna z nejkrásnějších budov v Petrohradu. Palác v klasicistním slohu byl postaven v letech 1819–1825 pro velkoknížete Michaila Pavloviče, bratra pozdějšího cara Alexandra I. Projektantem budovy byl významný italsko-ruský architekt Carlo Rossi, který je autorem několika staveb ve starém Petrohradě. Palác je hlavním průčelím otočen do stejnojmenného parku, založeného již za vlády Petra I., který je také významným turistickým magnetem města. Na diváka působí stavba především svou majestátností a ušlechtilou vyvážeností proporcí. Slavnostní ráz jí dodává osmisloupový portikus, vztyčený nad arkádou budovy a zakončený mohutným tympanonem, a široké schodiště.  Návštěvníka při vstupu do dvorany upoutá grandióznost prostoru vyplývající z geometricky přísného uspořádání architektonických prvků, velkých oken a širokého dvouramenného schodiště vedoucího do prvního patra s galerií.  Dokonalý dojem budovy dotváří její umělecká výzdoba, stejně jako díla nejvýznamnějších umělců své doby. Celkové architektonické řešení i vnitřní výzdoba vyvolávala nadšený obdiv už při svém zpřístupnění.  Koncem 19. století byla budova zchátralá a nastala potřeba její generální rekonstrukce. Výsledkem rekonstrukce byl značně změněn interiér; původní vzhled si zachovala pouze hlavní dvorana a slavnostní síň zvaná Bílosloupová.  V roce 1912 se začalo s výstavbou nové budovy přiléhající k paláci. Stavba, dokončená v roce 1918, dostala pojmenování podle svého architekta Leontije Nikolajeviče Benua Benuův pavilon. Obě budovy, Benuův pavilon i Michajlovský palác, byly po rekonstrukci pavilonu v letech 1948–1953 propojené spojovací galerií, tzv. Rossiho vilkou.

Prohlídka galerie.

V galerijních fondech, zahrnujících malířství, sochařství, grafiku, užitkové a lidové umění, je hlavní pozornost soustředěna na malířství. Muzejní expozice jsou uspořádány chronologicky a seznamují návštěvníky s vývojem ruského umění od 10. století do současnosti. Kopírující historické epochy. Umění prožívalo střídavě období výrazného vzestupu i úpadku. Nebývalý rozkvět starého ruského umění, ke kterému došlo v souvislosti s politickým a kulturním vzestupem Moskvy na přelomu 14. a 15. století, vystřídala hluboká krize na konci 17. století a téměř úplný zánik ruských uměleckých tradic v 18. století, kdy došlo v Rusku k prudkému zvratu ve společenském a politickém životě a s tím i k souvisejícím změnám v nazírání na kulturní a umělecké hodnoty.

Staré ruské umění.

První patro muzea je věnováno kolekci starého ruského umění, patřícího k nejvýraznějším projevům v dějinách světové kultury. Svou specifickou a neopakovatelnou podobu získalo díky skloubení původního byzantského umění a silných východoslovanských uměleckých tradic. Jeho další vývoj je bezprostředně spojen s existencí Kyjevské Rusi, prvního státního útvaru východních Slovanů.  Sbírka starého ruského malířství patří k nejrozsáhlejším a nejkvalitnějším uměleckým kolekcím svého druhu v celém Rusku. Staré ruské ikony, mozaiky, díla často neznámých mistrů, podávají návštěvníkům obraz o nejstarších uměleckých projevech Ruska. Mezi nejcennější exponáty z kolekce prací neznámých umělců, vystavené v muzeu, patří jedna z nejstarších výtvarných památek na území Ruska, ikona "Anděl se zlatými vlasy" z 12. století. K umělcům známým podle jména, díla které vystavuje Státní ruské muzeum, patří například Andrej Rublev, Dionisius a Simon Ušakov. K nejznámějším Rublevovým pracím v muzeu patří ikony "Apoštol Pavel" a "Apoštol Petr", pocházející původně z ikonostasu Vladimirského Uspenského chrámu. Z díla malíře Simona Ušakova, významného ruského umělce 17. století, muzeum vlastní ikonu "Trojice".

Umění 17. – 19. století.

Přelom 17. a 18. století je v ruském umění charakterizován obrovskými změnami souvisejícími s přerodem ruské společnosti. Nastal očividný ústup od náboženských témat a obrat k "zesvětštění" umění. Významný podíl na tomto přerodu měly reformy cara Petra I., které nasměrovaly Rusko k evropskému pojetí výtvarného umění. Díla umělců tvořících na přelomu uvedených století (například Ivana Nikitiče Nikitina) se staly jakousi oslavou doby Petra I. Jedním z významných umělců tvořících pro Petra I. byl italský sochař Carlo Bartolomeo Rastrelli.  Období 18. století je pro ruské malířství charakterizované nástupem klasicismu. K jeho nejvýraznějším představitelům v ruském umění patřili Anton Pavlovič Losenko (obraz "Vladimír a Rogneda") Dmitrij Grigorjevič Levickij, jehož obraz "Kateřina II. - Zákonodárkyně" z roku 1783 se stal vzorem slavnostního portrétu, portrétista V. L. Borovikovskij a sochaři Fedot Ivanovič Šubin a Michail Ivanovič Kozlovskij. Obrazy čerpající námět z ruských dějin v galerii prezentuje tvorba Grigorije Ivanoviče Ugrjumova (například díla "Dobytí Kazaně vojsky Ivana Hrozného v roce 1552", "Korunovace Michaila Fjodoroviče" či "Zkouška síly Jana Usmara").  Významnou část sbírkového fondu představuje ruské umění první poloviny 19. století. Umění této epochy odráželo společenské změny probíhající na pozadí významných dějinných událostí – vlastenecké války i nárůstu revolučního vystoupení lidových mas. Významnými umělci tohoto období, jejichž díla prezentuje muzeum byli Andrej Ivanovič Ivanov, Fjodor Antonovič Bruni, Karl Pavlovič Brjullov (díla tohoto umělce jsou soustředěna v Benuově pavilonu v Brjullovově sále) či krajinář Ivan Konstantinovič Ajvazovskij.  V první polovině 19. století nastal pod vlivem francouzského romantismu jeho rozvoj i v ruském výtvarném umění. Muzeum uchovává řadu děl ruských romantiků, například Silvestra Feodosjeviče Ščedrina, Oresta Adamoviče Kiprenského a dalších.  Polovina 19. století znamenala nástup kritického realismu, jehož začátek je spojen se jménem Pavla Andrejeviče Fedotova. Galerie vystavuje mimo jiných jeho nejznámější dílo, obraz "Majorovy námluvy".  Velmi početné zastoupení v galerii, nejen co do množství, ale i kvality, má umění druhé poloviny 19. a počátku 20. století. Návštěvník získá ucelený obraz o vývoji umění v této etapě ruských dějin. Naplno v umění zdomácněl kritický realismus. Umění se postupně vymanilo z vlivu oficiálních uměleckých institucí (například Petrohradské Akademie umění) a vznikala nezávislá sdružení výtvarníků; nejznámějším bylo "Sdružení putovních uměleckých výstav", takzvaných peredvižniků, ve kterém se spojili odpůrci akademické malby. Galerie ze zástupců tohoto sdružení představuje díla Ivana Nikolajeviče Kramského (portrétní díla), Vasilije Grigorijeviče Perova, nádherné krajinomalby Ivana Ivanoviče Šiškina a Vasilije Dmitrijeviče Polenova, Ilji Repina (například díla "Burlaci na Volze" či "Záporožští kozáci píší dopis tureckému sultánovi") a dalších.

Umění od 20. století do současnosti.

Umění 20. století, charakterizované zejména náměty vážící se k velkým historickým epochám ruských dějin (Říjnová revoluce, pád carismu, občanská válka v Rusku, Velká vlastenecká válka, nástup socialismu aj.), je stejně bohatě zastoupeno ve sbírkovém fondu muzea. Mezi nejvýznamnější zástupce umění tohoto období patří např. Nikolaj Alexejevič Kasatkin ("sběračky uhlí") Valentin Alexandrovič Serov, Andrej Petrovič Rjabuškin, významný představitel tzv. národního stylu; muzeum vlastní i několik prací jedné z nejvýznamnějších sochařských osobností začátku 20. století Anny Semjonovny Golubkinové.  V přízemí Benuovova pavilonu je soustředěna poslední expozice malířských děl – sovětské umění od 20. století až do současnosti. Vzhledem k faktické přítomnosti této epochy a neustálého rozšiřování sbírkových fondů, si tato expozice vyžaduje časté úpravy a změny. Expozice sovětského umění umožňuje návštěvníkům galerie seznámit se z nejvýznamnějšími etapami a vývojovými směry socialistického realismu v umění a s tvorbou umělců, tvořících v tomto duchu.

Lidové umění.

Státní ruské muzeum se může pochlubit unikátní expozicí lidového umění, tvořícího důležitou část jeho sbírkového fondu. Lidové umění představuje jeden z nejvýznamnějších jevů ruského kulturního dědictví a jeho záchrana pro následující generace je nezbytným předpokladem pozdvihování národního povědomí. I když se zejména v období carského Ruska na umění lidových mas hledělo s nedůvěrou, přesto si jeho hmotný projev našel trvalé místo v kulturním odkazu ruského národa.  Sbírka lidového umění se vyvíjela dlouhou dobu a jejím základem se staly exponáty pocházející ještě z předrevoluční dob. Původně byly součástí komplexní umělecké kolekce muzea, ale jejich kvantitativní nárůst v 30. letech 20. století podnítil vytvoření samostatného oddělení.  Vynikající výtvory kovářského, keramického, řezbářského řemeslného umění ale i např. doklady o výrobě tradičních perníků svědčí o kulturní vyspělosti a dovednosti prostých lidí.

Dekorativní a užitkové umění.

Zvláštní oddělení Ruského muzea uchovává hmotné doklady dekorativního a užitého umění, pocházejícího z období od 17. století do současnosti. Poskytuje přehled o vývoji uměleckých řemesel, jejichž výtvory sloužily každodenní potřebě. Rozšiřující se obchodní kontakty Ruska se zahraničím zrcadlící rozvoj který nastal zejména v období vlády Petra I. a později, daly impuls k mohutnému rozmachu nových technologií a tím i zhotovování vysoce umělecky hodnotných předmětů. V oblasti dekorativního a užitého umění vznikaly výrobky na takové umělecké úrovni, že v konečném důsledku lze hovořit o vzniku samostatného uměleckého směru.  Expozice umístěné v přístavbě mezi Michajlovském palácem a Benuovým pavilonem, zvané Rossiho vilka, dokumentují výrobu porcelánu (např. výrobky Carské porcelánky), starožitného nábytku, gobelínů pocházejících z významných manufakturních dílen, ale i kovolijectví a nebo tkalcovství.  Unikátní porcelánovou kolekci představuje tzv. Arabeskový servis pocházející z roku 1784. Jde o soubor devíti set sedmdesáti tří vysoce hodnotných uměleckých předmětů, který svůj název dostal podle typu ornamentů, tvořených arabeskami. Vznikl na objednávku carevny Kateřiny II.

Státní ruské muzeum (), do roku 1917 Ruské muzeum cara Alexandra III. (Ру́сский Музе́й Импера́тора Алекса́ндра III), je uměleckohistorické muzeum v ruském městě Petrohradě. Je to největší muzeum specializující se výhradně na ruské a sovětské výtvarné umění. Hlavní část sbírek muzeum soustřeďuje v klasicistní budově Michajlovského paláce. Expozice muzea se nacházejí v Michajlovském paláci, v Mramorovém paláci, Letním paláci Petra I. a ve Stroganovovově paláci. Muzeum spravuje také Michajlovskou zahradu, Letní zahradu, zahradu Michajlovského paláce a domek Petra I.

The State Russian Museum (), formerly the Russian Museum of His Imperial Majesty Alexander III (), on Arts Square in Saint Petersburg, is the world's largest depository of Russian fine art. It is also one of the largest art museums in the world with total area over 30 hectares.


Technika.

Naklápění je zajištěno elektricky. První podvozek soupravy je vybaven setrvačníkem a rychlostními senzory. Získaná data jsou počítačem zpracována a následně je nastaven optimální úhel naklopení.  Jednotka dosahuje maximální rychlosti 200 km/h a je určena především pro provoz na novostavbách vybudovaných v rámci projektu Bahn 2000.  Sedmidílná jednotka je vybavena automatickými spřáhly a při dvou spřažených jednotkách dosahuje délky 380 m. Většina vlaků ICN je provozována právě takto.  RABDe 500 může být v případě nutnosti (např. při údržbě) díky poloautomatickým spřáhlům rozdělen na dvě autonomní části. Každá část je vybavena autonomní trakční výbavou, s tím že ve středu soupravy umístěný vůz A nemá žádné trakčně relevantní prvky. Na koncích vlaku jsou dva vozy se střídavými asynchronními motory, vozy č. 2 a 6 jsou vybaveny mimo to také usměrňovačem s GTO prvky. Třetí vůz (v jedné polovině vlaku vůz AD, v druhé vůz WRA) je osazen transformátorem a sběračem. Trakční výbava odpovídá, až na vodou chlazení GTO usměrňovač, lokomotivě Lok 2000, je zde však rozložena do třech vozů.  Jednotka má čtyři vozy druhé třídy, dva vozy první třídy a jídelní vůz s oddíly první třídy. Vozy druhé třídy jsou pouze velkoprostorové, první třída má i oddíly. Většina míst ve velkoprostorových vozech je v uspořádání proti sobě, menší část v uspořádání za sebou. Jednotka má celkem 125 míst v první a 326 míst v druhé třídě. V soupravě je též služební oddíl pro objemná zavazadla a kola.

Nasazení.

Jednotky jsou nasazeny v taktové dopravě na následujících tratích:

Pojmenování.

Jednotky nesou jména významných švýcarských osobností, jejichž citáty jsou popsána okna ve velkoprostorových vozech.

RABDe 500 je elektrická jednotka s aktivním naklápěním vozových skříní využívaná společností SBB v osobní dopravě pro vlaky s obchodním názvem ICN (InterCity-Neigezug). Protože jsou jednotky RABDe 500 nasazovány také na spoje Interregio a RegioExpress je zkratka ICN často brána jako synonymum k typu RABDe 500.

The RABDe 500 (often nicknamed ICN for Intercity-Neigezug, German for Intercity Tilting Train), is a Swiss high speed passenger train which was introduced in 2000, in time for Expo.02 held in western Switzerland in 2002. Its maximum speed is, which can be reached on the Mattstetten–Rothrist new line; the RABDe 500 uses the branch to Solothurn only; the ICNs reach 200 km/h in the new Gotthard Base Tunnel. The train sets were a joint development by Bombardier, Swiss Federal Railways and Alstom, with an aerodynamic body designed by Pininfarina, bogies and tilting mechanism designed by the then SIG, Schweizerische Industrie Gesellschaft.


Popis.

Na rozdíl od databází založených na principu klient-server, kde je databázový server spuštěn jako samostatný proces, je SQLite pouze nevelká knihovna, která, po přilinkování k aplikaci, je k dispozici pomocí jednoduchého rozhraní. Každá databáze je uložena v samostatném souboru.dbm (Database Manager), kde se data ukládají za použití jednoduchého primárního klíče do stejně velkých bloků a používá hašovacích technik pro rychlý přístup k datům při vyhledávání podle klíče.

Charakteristické prvky.

Charakteristickými prvky systému SQLite jsou:

Rozsah SQLite.

V SQLite je implementován téměř celý standard SQL-92 a též některé nadstandardní prvky (UTF-8/16, REPLACE INTO, ON CONFLICT, uživatelské funkce a uživatelské řazení).  Z toho, co implementováno není: Z toho, co implementováno je:

Použití.

Databázi SQLite lze použít například v programovacích jazycích C, C++, C#, Delphi, Java, Lua, PHP, Python, Perl, Ruby, Tcl, REALbasic. Předkompilované binárky jsou k dispozici pro Linux, macOS a MS Windows. SQLite je vestavěná i v mobilním systému Android.  Formát databázovových souborů je přitom nezávislý na operačním systému a SQLite tak představuje i zajímavý a jednoduchý nástroj pro přenos strukturovaných dat.

Význační uživatelé SQLite.

Aplikace Kexi, součást KOffice, SQLite umí otevírat a editovat. SQLite je mimo jiné použit například v komunikátoru Skype, software A350 XWB výrobce letadel Airbus, v prohlížečích Safari a Chrome (jako součást cacheování) či antivirových programech firmy McAfee, dokonce i výrobcích iPod a iPhone firmy Apple. Adobe Systems v něm u některých svých programů ukládá nainstalované klíče z registry. SQLite se také často používá v operačním systému Android k uložení persistentních dat aplikací. V systému Solaris 11 je použita pro ukládání metadat SMF.

SQLite (anglická výslovnost [ˌeskjuːelˈlait], někdy též [siːkwəl.lait]) je relační databázový systém obsažený v relativně malé knihovně (~700 KB) napsané v C. Je vyvíjen D. Richardem Hippem a šířen pod licencí public domain.

SQLite (, ) is a relational database management system (RDBMS) contained in a C library. In contrast to many other database management systems, SQLite is not a client–server database engine. Rather, it is embedded into the end program.


Myšlenka důkazu.

Ačkoliv Goodsteinova věta pojednává o chování přirozených čísel, její důkaz vychází z vlastností čísel nekonečných - konkrétně z vlastností ordinální mocniny se základem formula_4  Máme-li nějakou Goodsteinovu posloupnost, například formula_5 formula_6 formula_7 formula_8 formula_9 můžeme ji seshora omezit následující posloupností ordinálních čísel: formula_10 formula_11 formula_12 formula_13 formula_9.  Taková posloupnost je klesající a podle vlastností klesajících posloupností na třídě ordinálních čísel má tedy pouze konečně mnoho nenulových členů - žádná klesající posloupnost ordinálních čísel nemůže být nekonečná. Máme tedy posloupnost, která shora omezuje Goodsteinovu posloupnost, a která nakonec skončí na nule - tím pádem i Goodsteinova posloupnost nakonec skončí na nule.

Význam Goodsteinovy věty.

Goodsteinova věta je příkladem tvrzení o přirozených číslech, které nelze dokázat ani vyvrátit z axiomů Peanovy aritmetiky - je tedy na těchto axiomech nezávislá. Její relativní bezespornost s Peanovou aritmetikou ostatně vyplývá již z faktu, že ji lze dokázat v Zermelově–Fraenkelově teorii množin, jejíž konečná ordinální čísla jsou modelem Peanovy aritmetiky. Nedokazatelnost Goodsteinovy věty v Peanově aritmetice prokázali roku 1982 Laurie Kirby a Jeff Paris užitím metod Ketonena a Solovaye.  Goodsteinova věta zůstává dodnes jediným teoreticky číselným tvrzením, o němž je známa jeho nezávislost na Peanově aritmetice. Všechna další nezávislá tvrzení lze sice vyjádřit „v řeči přirozených čísel“, ale svým významem jsou spíše kombinatorická (různé verze Ramseyovy věty) nebo logická (Gödelova formule a její obdoby).  Z filosofického hlediska je fakt, že je nějaké tvrzení o přirozených číslech možné dokázat pouze s použitím aktuální formy nekonečna - tj. ordinálních čísel, jistě zarážející.

Myšlenka důkazu nezávislosti na PA.

Hlavní myšlenka důkazu nezávislosti Goodsteinovy věty na Peanově aritmetice spočívá ve „zkrácení“ daného nestandardního modelu ve kterém případně Goodsteinova věta platí na model Peanovy aritmetiky, v němž již platit nemůže. Ke konstrukci takového zkrácení se používá teorie indikátorů. Důkaz probíhá schematicky takto:

Reference.

Goodstein, R., "On the restricted ordinal theorem", Journal of Symbolic Logic, 9 (1944), 33-41.  Kirby, L. and Paris, J., "Accessible independence results for Peano arithmetic", Bull. London. Math. Soc., 14 (1982), 285-93.  Sochor, A., "Klasická matematická logika", Praha, Karolinum 2001

Goodsteinova věta, vyslovená v roce 1944 R. Goodsteinem, tvrdí: Pro každou Goodsteinovu posloupnost formula_1 existuje takové přirozené číslo formula_2, pro které je formula_3.

In mathematical logic, Goodstein's theorem is a statement about the natural numbers, proved by Reuben Goodstein in 1944, which states that every "Goodstein sequence" eventually terminates at 0. Kirby and Paris showed that it is unprovable in Peano arithmetic (but it can be proven in stronger systems, such as second-order arithmetic). This was the third example of a true statement that is unprovable in Peano arithmetic, after Gödel's incompleteness theorem and Gerhard Gentzen's 1943 direct proof of the unprovability of ε-induction in Peano arithmetic. The Paris–Harrington theorem was a later example.


Geografie.

Souostroví se skládá ze 2 skalnatých ostrovů - západního "Seodo" (, neboli "Otokodžima") a východního "Donkdo" (, neboli "Onnadžima"), a z 35 dalších menších útvarů. Celková plocha ostrovů zabírá 0,18745 km2. Nejvyšší bod je ve výšce 169 m n. m. Nejbližší pevninou je korejský ostrov Ullung-do ležící ve vzdálenosti 87 km; dále to jsou japonské ostrovy Oki (157 km); ostrov Honšú (211 km) a Korejský poloostrov (217 km). Ostrovy jsou vulkanického původu, jejich stáří se odhaduje na 4,5 mil. let a velmi rychle erodují.  Flóra na ostrově je velmi chudá, protože se zde prakticky nevyskytuje půda. Nachází se zde pouze 49 druhů rostlin. Fauna je zastoupena 107 druhy ptáků a 93 druhy hmyzu.  Klima je typické oceánické, mírné. Průměrná teplota v lednu činí 1 °C, v srpnu 23 °C, celoroční zhruba 12 °C. Průměrný roční úhrn srážek dosahuje 1 240 mm, přičemž v zimě intenzivně sněží. Vanou zde silné větry - jihozápadní v létě a severovýchodní v zimě. Obloha je 160 dní v roce zatažená, nebo skoro zatažená.

Obyvatelstvo.

Ostrovy nebyly až do vypuknutí teritoriálního sporu obydleny. Trvalé osídlení se datuje od r. 1965, kdy se zde usadil korejský rybář, který zde také pomáhal vybudovat trvalá zařízení. V současné době (2012) ostrovy obývá starší korejský pár, jenž se zde zabývá rybolovem a malý oddíl korejských policistů a úředníků, jejichž povinností je především obsluha místního majáku a symbolická reprezentace Korejské republiky.

Historie.

Nejstarší zmínka o ostrovech je v korejských záznamech z počátku 15. století a není vzhledem době vzniku a terminologii zcela jasná. Druhý záznam o "„ostrovech, které jsou z Ullungdo viditelné za dobrého počasí“", je z r. 1432. První příslušné japonské dokumenty pocházejí z počátku 17. století, kdy bylo vydáno povolení k cestám na ostrovy za účelem lovu lachtanů. Záznamy z pozdějších dob jsou častější jak v japonských, tak korejských pramenech a svým rozsahem odpovídají bezvýznamnosti těchto ostrovů. Jisté je, že když zde v roce 1849 téměř ztroskotala francouzská velrybářská loď "Le Liancourt", po které nese souostroví název v mnoha evropských jazycích, nebyly ostrovy obydleny.  Koncem 19. století byly ostrovy součástí Korey a pod japonskou správu přešly počátkem 20. století, ještě před anexí Korey Japonskem. Po porážce Japonska ve druhé světové válce vyvinula japonská diplomacie velké úsilí, aby v mírové smlouvě minimalizovala rozsah území, jehož svrchovanosti se Japonsko explicitně vzdávalo, a ostrovy Tokdo tak v ní nejsou zmíněny. Ve, která byla uzavřena 22. června 1965, není otázka ostrovů řešena. Jednou z podmínek uzavření této smlouvy bylo stanovení společné rybolovné zóně v okolí ostrovů.

Územní spor.

Japonsko opírá svoje nároky o skutečnost, že se svrchovanosti nad ostrovy, které získalo ještě před anexí Koreje, nikdy nevzdalo. S odkazem na znění Sanfranciské smlouvy Japonsko několikrát navrhovalo (1954, 1962, 2012), aby byl spor předán mezinárodnímu soudnímu dvoru, což nebylo korejskou stranou nikdy přijato.  Korea vychází z Postupimské deklarace, kterou Japonsko při kapitulaci akceptovalo a ve které se stanovilo, že "„suverenita Japonska bude omezena na ostrovy Honšú, Hokkaidó, Kjúšú, Šikoku a některé malé ostrovy, které spojenci určí, jak bylo oznámeno v Káhirské deklaraci v r. 1943“". V rámci Korejské republiky je správa ostrovů zařazena do okresu Ullung (Ulleung County/울릉군) v provincii Severní Kjongsang (Gyeongsangbuk-do/경상북도). Japonské administrativní členění souostroví (distrikt Oki v prefektuře Šimane) má v současné době vzhledem ke korejské správě ostrovů pouze deklaratorní význam.  Kromě pocitu národní hrdosti jsou důvodem sporu také spekulace o nalezištích zemního plynu pod mořským dnem v okolí ostrovů.

Tokdo (, (handža: 獨島), (kandži: 竹島) neboli Takešima) je malé souostroví v Japonském moři, které je dlouhodobě předmětem teritoriálního sporu mezi Korejskou republikou a Japonskem. Obě země si kladou historický nárok na vlastnictví ostrovů. V současné době jsou ostrovy spravovány korejskou stranou.

The Liancourt Rocks are a group of small islets in the Sea of Japan. While South Korea controls the islets, its sovereignty over them is contested by Japan.


Fungování biskupského sněmu.

Biskupský sněm je stanoven Kodexem kanonického práva z roku 1983 v kánonech 342-348 a také Kodexem kánonů východních církví kán. 46. Biskupský sněm podléhá přímo papeži, který jej svolává, který mu předsedá, a který ho uzavírá.

Členové.

Členy biskupského sněmu mohou být ti, kteří patří do sboru biskupů svátostným svěcením, jsou v "plném společenství" s katolickou církví, byli buď zvoleni svými biskupskými spolubratřími nebo přímo jmenováni papežem. Biskupského sněmu se mohou zúčastnit také nebiskupové, kteří byli pozváni z důvodu své odbornosti nebo i z dalších důvodů. Jejich úloha na sněmu je definována případ od případu.

Forma.

Biskupský sněm se koná ve třech formách:

Kompetence.

Názory a hlasování biskupského sněmu jsou poradní, nemají právní sílu rozhodovací. Nicméně obvykle papež bývá inspirován závěry sněmu a po jeho skončení zveřejní "postsynodální" apoštolskou exhortaci, nebo jiný dokument magisteria, který je pro celou církev odrazem práce biskupského sněmu.

Seznam konaných shromáždění.

Od svého založení až do roku 2012 některým shromážděním předcházela „presynodální sympozia“.  Sněm jakožto poradní orgán končí seznamem návrhů a úvah, které dodali "synodální otcové" římskému biskupovi.  Řádnému valnému shromáždění předchází proces přípravy ze strany sekretariátu biskupského sněmu tzv. "Lineamenta". Lineamentum je přípravný dokument rozebírající témata určená pro sněm podle požadavků biskupů z celého světa.  Následně zpracování témat je v jiném přípravném dokumentu, který se nazývá "Instrumentum laboris". Toto Instrumentum laboris vždy formuluje sekretariát sněmu.  Po skončení sněmu obvykle papež, který je inspirován probíraným tématem, vydává apoštolskou exhortaci, která syntetizuje závěry biskupského sněmu. V ní jsou popsány problémy i apoštolská napomenutí promulgovaná papežem.

Biskupský sněm nazývaný též "Biskupský synod" (lat. "Synodus Episcoporum") je stálá instituce sboru biskupů katolické církve. Instituce byla založena papežem Pavlem VI. dne 15. září 1965, který tak reagoval na přání "koncilních otců" II. vatikánského koncilu mít takovou instituci. Biskupský sněm byl ustanoven apoštolským listem–Motu proprio "Apostolica sollicitudo". Toto shromáždění zástupců katolického episkopátu má za úkol pomáhat svou radou papeži při řízení "univerzální církve".

In the Roman Catholic Church, the Synod of Bishops is an advisory body for the Pope. It is described in the Code of Canon Law (CIC) as "a group of bishops who have been chosen from different regions of the world and meet together at fixed times to foster closer unity between the Roman Pontiff and bishops, to assist the Roman Pontiff with their counsel in the preservation and growth of faith and morals and in the observance and strengthening of ecclesiastical discipline, and to consider questions pertaining to the activity of the Church in the world."


Život.

František Kupka se narodil jako nejstarší z pěti dětí v rodině notářského úředníka v Opočně. Své mládí prožil v Dobrušce pod Orlickými horami, kde se vyučil sedlářskému řemeslu, ale již tehdy maloval vývěsní štíty a obrázky svatých. Projevoval velký malířský talent, a proto na přímluvu rodinného přítele nebyl nucen věnovat se svému řemeslu a byl poslán nejprve do řemeslnické školy v Jaroměři (1886) a posléze na pražskou Akademii (1887). Zde studoval v ateliéru pro historickou a náboženskou malbu jako žák profesora Sequense až do absolutoria roku 1892, kdy odjel do Vídně. Ve Vídni na Akademii zůstal až do roku 1895, kdy byl poslán jako stipendista do Paříže, kam cestoval oklikou přes severní Evropu. Během studií na École des Beaux-Arts se živil malováním plakátů, vyučoval náboženství a dokonce vystupoval jako spiritistické médium (není bez zajímavosti, že Kupka byl příznivcem teosofie, východních filosofií a mysticismu vůbec).  Kolem roku 1903 se poprvé mezinárodně proslavil publikací svých satirických kreseb v pařížském časopisu "L'Assiette au Beurre", do kterého přispíval v letech 1901–1907 a vytvořil i tři svá samostatná čísla – alba "Peníze" (francouzsky "Argent"),"Náboženství" a "Mír". V roce 1914 odešel dobrovolně na frontu jako člen roty "Nazdar", v bitvě u řeky Aisne byl raněn. Byl vyznamenán Řádem důstojníka Čestné legie a za své zásluhy v armádě získal hodnost kapitána. Pomáhal organizovat československé legie ve Francii, po návratu do Paříže, kde založil tzv. Českou kolonii, jejímž předsedou byl později zvolen.  Po válce byl jmenován profesorem pražské Akademie, na níž v roce 1920 také přednášel. Přednáškovou činnost pořádal později i v Paříži, kde vyučoval československé stipendisty. Mezi lety 1919 až 1938 byl Kupka podporován svým přítelem Jindřichem Waldesem, úspěšným pražským podnikatelem, který kupoval jeho obrazy.  Za svůj život uspořádal mnoho výstav a za svá díla získal mnohá ocenění. Většinu svého života strávil na pařížském předměstí Puteaux, kde také 24. června 1957 zemřel. Je pohřben v Paříži na hřbitově Père-Lachaise, v kolumbáriu, oddělení 87, schránka č. 22696.

Dílo.

Celé dílo Františka Kupky se do své konečné podoby utvářelo od prvopočátečního popisného realismu přes vlivy doznívajících malířských tendencí a směrů až ke konečnému vyústění do abstrakce.  Obraz "Amorpha. Fugue à deux couleurs" (ve sbírkách NG pod českým názvem "Amorfa. Dvoubarevná fuga"), byl první abstraktní obraz, který Kupka vystavil společně s obrazem "Amorfa. Teplá chromatika" na Podzimním salonu v Paříži roku 1912.  Samotná abstraktní tvorba Františka Kupky měla svůj specifický vývoj a zákonitosti. Šlo zde o zpracování tématu pohybu. Až do roku 1930 byly základem jeho nefigurativních obrazů realistické podklady, vrcholné období Kupkovy tvorby však představuje tzv. "čistá abstrakce". Důležitou úlohu také sehrál Kupkův vztah k hudbě, vedoucí k rozvinutí výtvarného směru – orfismu.  Kupkův obraz "Plochy příčné II" se v květnu 2019 stal nejdražším výtvarným dílem české historie, když byl na aukci na pražském Žofíně vydražen za 65 milionů korun (78 milionů včetně aukční přirážky).

Výstavy.

Díla Františka Kupky byla vystavována na mnoha výstavách v Čechách i v zahraničí.

František Kupka (23. září 1871, Opočno – 24. června 1957, Puteaux, Francie) byl český malíř, grafik a ilustrátor světového významu, jeden ze zakladatelů moderního abstraktního malířství. Jeho vztah k hudbě se podílel na vzniku a realizaci dalšího nového výtvarného směru – orfismu, tedy směru, přibližujícímu malířství jiným uměním (hudba, poezie). Převážnou část života žil ve Francii.

František Kupka (23 September 1871 – 24 June 1957), also known as "Frank Kupka" or "François Kupka," was a Czech painter and graphic artist. He was a pioneer and co-founder of the early phases of the abstract art movement and Orphic Cubism (Orphism). Kupka's abstract works arose from a base of realism, but later evolved into pure abstract art.


Matra ve Formuli 2 a Formuli 1.

Formuli 2.

Matra dodávala karoserie Renému Bonnetovi, který než zbankrotoval, provozoval vozy formule junior se samonosnou karoserií. Jea-Luc Lagaere, který byl ve vedení společnosti Matra se rozhodl vybudovat Matra Sports a převzít po krachujícím Bonnetovi zbytek firmy. Vozy Matra formule 3 byly známé kvalitním provedením, a když se Ken Tyrrell šef stejnojmenné stáje začal poohlížet po podvozku, obrátil se na Matru. Tyrrell už měl na rok 1968 zajištěný motor Cosworth DFV a smlouvu s Jackiem Stewartem a také měl smlouvu se společností Dunlop.

Formuli 1.

Po dvou letech, kdy používal podvozky Matra ve formuli 2, přešel Tyrrell v roce 1968 do Formule 1 s vozem MS 10 a ve Velké ceně Nizozemska se Matra dostala na listinu vítězů. Stewart zůstal v boji o titul a až do posledního závodu sezóny, kde jej o něj připravil Graham Hill s Lotusem. Matru financovala společnost Elf a financovala i vývoj vlastního motoru. Francouzi zkonstruovali motor V 12, který se však nevyrovnal motoru Ford Cosworth a v roce 1969 Beltoise přešel se Stewartem k týmu Tyrrell, který disponoval motory DVF. Matra se mezitím soustředila na závody sportovních vozů a na zdokonalení motoru V 12.

Rok 1969.

Nová Matra MS 80 pro rok 1969 byla asi o 15 kg lehčí než MS 10, což přineslo v této sezoně Stewartovi výhodu. V Jižní Africe ještě zvítězil na MS 10, potom však zajel úspěšný premiérový závod na MS 80 v závodě v Brands Hatch, který ovšem nebyl součástí mistrovství světa. V Barceloně tým Matra zvítězil, když měly oba vozy Lotus poruchu na svých použitých zadních spoilerech. V Monaku Stewart od startu na první pozici přesvědčivě vedl, jeho Matra ale měla poruchu. V dalším průběhu sezóny si už tým i jezdec udržovali převahu. Ve Velké Británii v souboji s Jochenem Rintem na Lotusu Stewart získal další vítězství, když Rindta zbrzdily mechanické problémy. Monza byla tento rok zbavena šikan. Stewart se rozhodl vyjet rychleji z poslední zatáčky a v souboji s ostatními rivaly zvítězil a pro tuto sezónu zpečetil svůj mistrovský titul. Francouzská automobilka Matra se vyhřívala na výsluní slávy, neboť zkonstruovala podvozek, který dobyl vítězství v mistrovství světa. Byl to ale především britský triumf. Jak tým Tyrrell tak výrobce motoru Ford Cosworth měli sídlo v Anglii a jezdec byl Skot.

Rok 1970.

Francie neměla náležité zastoupení ve formuli 1 od roku 1957 a pro sezonu 1970 Matra trvala na využití vlastního motoru V 12. Tyrrell a Stewart motoru nedůvěřovali, a proto stáj koupila podvozek March. Se společností Matra navázala spolupráci Simca, a tak v roce 1970 Beltoise a Henri Pescarolo závodili ve vozech Matra Simca MS 120 a získali tři třetí místa.

Rok 1971.

Pro sezonu 1971 byl Beltoise doplněn Chrisem Amonem, který zvítězil v závodě v Argentině, jenž nebyl součástí mistrovství světa. V průběhu následujících dvou sezon tyto vozy navzdory své skvělé pověsti nikdy v žádné velké ceně nezvítězili. Matra se soustředila na vítězství v závodě na 24 hodin v Le Mans a z formule 1 se úplně stáhla. Motory V 12 se objevily na podvozku Ligier a Jacques Laffite na jednom z těchto vozů zvítězil ve Švédsku. Tým Matra se již do Formule 1 nevrátil.

Matra (celým názvem Mécanique Aviation Traction) byla francouzská společnost zabývající se činností v oblasti automobilového průmyslu, v oblasti jízdních kol, kosmonautiky a zbraní. Od roku 1994 je dceřinou společností Lagardère Group a v současnosti vystupuje pod tímto názvem. Společnost byla ve vlastnictví rodiny Floiratů. Slavnou se stala v roce 1960, kdy vstoupila do automobilového průmyslu nákupem automobilky René Bonneta. Poté se proslavila vývojem závodních a sportovních aut. V minulosti byla tato společnost úspěšná v automobilových soutěžích, včetně závodů automobilů Formule 1.

Mécanique Aviation Traction or Matra was a French conglomerate. During its years of operation, it was engaged a wide range of activities, primarily focused around automobiles, bicycles, aeronautics and weaponry.


Klubová kariéra.

Duff přestoupil do Blackburnu v roce 1996 z Leicesteru City. Duff pomohl klubu vrátit se zpět do Premier League v roce 2001 a o dvě sezony později pomohl svými 11 ligovými góly Blackburnu k šestému místu.  Po sezoně přestoupil do Chelsea za 17 milionů liber. S Chelsea dvakrát vyhrál anglickou Premier League a dostal se i do semifinále Ligy mistrů UEFA. V červenci roku 2006 Duff odešel do Newcastlu za 5 milionů liber. Jeho debut byl v Poháru UEFA proti lotyšskému FK Ventspils. V Newcastlu Duff však nestřílel moc gólů a po sestupu do Football League Championship odešel do Fulhamu, který trénoval Roy Hodgson, jeho bývalý trenér z Blackburnu. Duffův první zápas za Cottagers byl v předkole Evropské ligy UEFA proti ruskému klubu FK Amkar Perm, který Fulham vyhrál 3:1. V Evropské lize se mu dařilo, ve čtvrtfinále proti Wolfsburgu vstřelil vítězný gól a zápas skončil výsledkem 2:1. S Fulhamem si nakonec zahrál i finále, ve kterém však Fulham podlehl španělskému Atléticu Madrid.

Reprezentační kariéra.

Duff debutoval v reprezentačním A-mužstvu Irska 25. 3. 1998 v přátelském utkání v Olomouci proti Česku (porážka 1:2). Zahrál si na mistrovství světa v roce 2002 v Německu, kdy dokonce vstřelil gól na konečných 3:0 proti Saúdské Arábii. Další velké akce se dočkal v roce 2012, kdy se s národním týmem probojoval na mistrovství Evropy v Polsku a na Ukrajině. V základní skupině C, ve které Irsko hrálo společně s oběma finalisty, Španělskem a Itálií, tým nezískal ani bod. Duff v irské reprezentaci zaznamenal v letech 1998–2012 celkem 100 zápasů a 8 gólů.

Osobní život.

V červnu 2010 se Duff oženil s jeho přítelkyní Elaine.

Úspěchy.

Blackburn Rovers

Damien Duff (* 2. března 1979, Ballyboden, Irsko) je bývalý irský fotbalový záložník a reprezentant. Barvy irského národního týmu hájil 14 let, odehrál v něm rovných 100 zápasů a zúčastnil se Mistrovství světa 2006 v Německu a EURA 2012 v Polsku a na Ukrajině.

Damien Anthony Duff (born 2 March 1979) is an Irish professional football coach and former player who played predominantly as a winger and is a former first team coach at Celtic.


Popis.

Přímorožec jihoafrický má šedé tělo s plavým nádechem a kontrastně, černě a bíle, zbarvený obličej, ušní boltce, břicho i nohy. Pod boky má také nápadný černý pruh. V kohoutku je více jak metr vysoký, tělo má dlouhé 1,6-2,4 m a dlouhý, černý ocas 45–90 cm. Je to robustní zvíře, které dosahuje hmotnosti 100, maximálně až 210 kg.  Obě pohlaví mají šedé kroužkované rohy, které jsou u samců významně větší než u samic. Přímorožci jihoafričtí se mnohdy dělí na dvě populace: severní a jižní. Severní přímorožci mají černě lemované a více do špičky tvarované ušní boltce, zato jižní populace je má více zakulacené.

Způsob života.

Díky několika adaptacím - zvláště dlouhodobé výdrži bez vody - dokáže přímorožec jihoafrický přežít i v tvrdých podmínkách, které jsou typické pro pravé pouště. Vodu, kterou získává z velké části z potravy, si v těle udržuje zvláště díky schopnosti nepotit se a nedýchat těžce, také trus je velice suchý. Velká odpolední horka také většinou tráví ve stínu stromů. Žije ve stádech tvořených obvykle deseti až čtyřiceti zvířaty: z jednoho dominantního samce, nemnoho nedominantních samců a z několika samic. Jejich stáda můžeme poměrně často spatřit ve společnosti zeber, gazel nebo jiných turovitých sudokopytníků.  Přímorožec africký se živí téměř vším zeleným porostem rostoucí v jeho přirozeném biotopu. Rád si pochutná i na melounech nebo divokých okurkách.  Podobně jako jiné druhy pouštních antilop se i přímorožci jihoafričtí rozmnožují v obdobích po celý rok, kdy je potrava snadněji a v dostatečném množství dosažitelná. Samice rodí jedno, velice vzácně dvě mláďata po 260-300 dnech březosti. V porostu je skryto následujících 6 týdnů, přičemž ho matka občas navštěvuje a kojí.  Samci jsou proslulí i svou neobvyklou útočností proti svým predátorům, které tvoří zvláště kočkovité šelmy (lvi, levharti), na které často útočí se svými ostrými a nebezpečnými rohy.

Přímorožec jihoafrický v českých zoo.

Přímorožec africký se ve světě poměrně často chová v zoologických zahradách. V České republice ho můžeme spatřit v Zoologické zahradě Olomouc, Děčín a Dvůr Králové nad Labem. Na Slovensku je chován v Zoo Bojnice.

Přímorožec jihoafrický, oryx jihoafrický nebo přímorožec oryx ("Oryx gazella") je velká antilopa obývající travnaté oblasti s křovinami a pravé pouště v jihozápadní Africe.

The gemsbok, gemsbuck or South African oryx ("Oryx gazella") is a large antelope in the genus "Oryx". It is native to the arid regions of Southern Africa, such as the Kalahari Desert. Some authorities formerly included the East African oryx as a subspecies.


Pozorování.

Vírová galaxie patří mezi nejjasnější galaxie na obloze a je dokonce tak jasná, že za příznivých podmínek je možné ji pozorovat i triedrem, ve kterém vypadá jako oválná světlá skvrna. Malý amatérský dalekohled může ukázat nejen jejího menšího průvodce, ale i rozsáhlé halo hlavní galaxie. Dalekohled o průměru 150 mm umožní pozorovat i spirální ramena této galaxie. Její nejvýraznější rameno se nachází na západní straně, ale celkový tvar ramen je těžko pozorovatelný i při velkém zvětšení. Vírovou galaxii je možné najít v severovýchodní části souhvězdí Honicích psů, asi 3,5° jihozápadně od jasné hvězdy η UMa (Benetnaš, Alkaid) s magnitudou 1,9.  M51 má velkou severní deklinaci, proto je na velké části severní polokoule cirkumpolární, a to v téměř celé Evropě a části severní Ameriky. Naopak na jižní polokouli je viditelná pouze do nižších středních zeměpisných šířek mírného pásu, kde ovšem vychází pouze nízko nad obzor. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od února do srpna.

Historie pozorování.

Charles Messier toto seskupení galaxií nalezl 13. října 1773, když pozoroval kometu. Objekt popsal jako velmi slabou dvojitou mlhovinu bez hvězd a s jasným středem. Také William Herschel a později i jeho syn John tuto galaxii pozorovali a zaznamenali, že ve střední části objektu viděli zvláštní světelný jev podobný kroužku, který obepíná jasný střed. Admirál Smyth přirovnal hlavní galaxii k planetě Saturnu, která jako by byla natočena svislým směrem. Nakonec až William Parsons jasně rozeznal spirální vzhled hlavní galaxie a zřejmé spojení s menším objektem na severní straně.

Vlastnosti.

Vírová galaxie se řadí k nejjasnějším a nejzajímavějším galaxiím na obloze. Její vzdálenost bývá udávána v širokém rozmezí 15 až 37 milionů světelných let (ly), což odpovídá skutečnému rozměru galaxie 50 až 100 tisíc ly. Novější výzkumy se blíží hodnotě 23 milionů ly. M51 je hlavním členem skupiny galaxií M 51. Velká jasnost této galaxie je způsobena zejména přítomností mladých hvězdokup v jejích spirálních ramenech. Díky Williamu Parsonsovi se na jaře roku 1845 stala první galaxií, u které byl pozorován spirální tvar. Astronomové se domnívají, že její spirální tvar je způsoben zejména vzájemným gravitačním ovlivňováním s jejím průvodcem NGC 5195. Spirála, kterou ramena představují, se dá popsat jako logaritmická spirála.  Vírová galaxie je se svým průvodcem spojená společnou plynnou obálkou. Vzájemné ovlivňování mezi těmito galaxiemi se projevilo zvýšením tvorby hvězd v NGC 5195. Také jádro hlavní galaxie je jasnější, než jak by se dalo očekávat, a díky tomu byla zařazena mezi aktivní Seyfertovy galaxie.

Hubbleův snímek jádra M51.

V roce 2001 se na jádro M51 zaměřil Hubbleův vesmírný dalekohled a podél jejích spirálních ramen objevil výstupky prachu, které z nich vystupují téměř kolmo. Pravidelnost a velký počet těchto útvarů podnítil astronomy k tomu, že je třeba přepracovat předchozí modely vzniku dvojramenných spirálních galaxií. Snímek z tohoto dalekohledu v jádru odhalil také prachový disk, který může zásobit černou díru.

Sousední galaxie.

Vírová galaxie je nejjasnějším členem malé skupiny galaxií M 51, kam patří také galaxie Slunečnice, NGC 5023 a NGC 5229. Tato malá skupina může být ve skutečnosti jihovýchodním výběžkem větší protáhlé skupiny, do které by patřily i skupina galaxií M 101 a skupina galaxií NGC 5866 (M 102), ale mnoho galaktických seznamů a metod určování galaktických skupin je považuje za oddělené celky.

Supernovy.

Do roku 2011 byly v M51 pozorovány 4 supernovy:

Vírová galaxie (také Messier 51, M51 nebo NGC 5194) je známá spirální galaxie v souhvězdí Honicích psů. Má výrazná spirální ramena, úhlovou velikost 11,2'x6,9' a hvězdnou velikost 8,4. Objevil ji Charles Messier 13. října 1773. Leží ve vzdálenosti asi 23 milionů světelných let. Když na jaře doku 1845 William Parsons objevil spirální tvar jejích ramen, stala se vůbec první galaxií s rozpoznanou spirální strukturou. Jedná se o jednu z nejznámějších galaxií na obloze vyhledávanou mnoha amatérskými astronomy. Lze ji pozorovat už v triedru.

The Whirlpool Galaxy, also known as Messier 51a, M51a, and NGC 5194, is an interacting grand-design spiral galaxy with a Seyfert 2 active galactic nucleus. It lies in the constellation Canes Venatici, and was the first galaxy to be classified as a spiral galaxy. Its distance is estimated to be 23 million light-years away from Earth.


Popis.

Dospělá blecha je zbarvena červenohnědě, někdy černě, larva je bílá se zřetelnou hnědou hlavou. Dospělec je velký 1–3 mm a má silné zadní nohy, které slouží ke skákání a běhu; beznohá larva měří okolo 0,5 mm. Velké skoky umožňuje bleše mj. látka resilin, avšak před dalším skokem musí blecha určitou dobu počkat, než se látka doplní. Dospělec žije čtyři až pětadvacet dní. Dříve, než se larva promění v dospělce, musí projít stadiem kukly. Vlákno kokonu (zámotku) je lepkavé a lehce se na něj nalepují různé nečistoty, které chrání kuklu před vysycháním a také slouží jako maskování.  Od podobné blechy psí ("Ctenocephalides canis") lze blechu kočičí odlišit mikroskopicky – (1) v krajině čelního štítku má plošší hlavu, (2) má delší první zub v lícním hřebenu.

Životní cyklus.

Životní cyklus blechy kočičí patří k proměně dokonalé (vajíčko, larva, kukla, dospělý jedinec). Bleší samička denně snese 20–50 vajíček. Vajíčka jsou hladká, neudrží se na těle hostitele a spadnou někam, kde se z nich za jeden až deset dní vylíhnou larvy. Larvy se živí biologickým materiálem v prostředí včetně výkalů dospělých blech, zakuklí se a z kukly se líhne dospělý jedinec. To, že většina vývojových stadií blechy (vajíčka, larvy, kukly) žije mimo hostitele, je jedním z problémů při boji proti blechám. Vajíčka, larvy i kukly jsou většinou odolné vůči nepříznivým podmínkám, přičemž larvy jsou méně odolné proti vyschnutí než vajíčka. Kokon (zámotek) slouží larvám jako ochrana před predátory (např. mravenci). Dospělá blecha již parazituje na svém hostiteli, živí se krví, ale využije jen malou část – většinu krve vyloučí s výkaly, které jsou po rozmáčknutí typicky červené. Pouze dospělá blecha je schopná reprodukce, jen v tomto stadiu můžeme rozlišit samičku a samečka. Délka vývoje závisí na vnějších podmínkách, v létě vývoj trvá 4–5 týdnů, v zimě déle.

Nemoc.

Blecha kočičí je parazit, který může hostiteli způsobit více různých nepříjemností – může být přenašečem chorob, může hostitele celkově oslabit aj. Bleší sliny obsahují látky, které zabraňují srážení krve, a díky tomu se může blecha dostatečně nasytit. Látky vyvolávají alergickou reakci hostitele, hostitel má tendenci se škrábat a může si způsobit hnisání či ekzémy. Dále mohou blechy přenést na svého hostitele tasemnici psí. Vzhledem k tomu, že se blechy živí krví, mohou být nebezpečné pro malá nebo křehká zvířata – mohou způsobit chudokrevnost štěňat, koťat či dospělých zvířat malých plemen, která mohou následkem anémie i uhynout. Vzácněji blechy přenášejí tyfus a mor myší.

Důkaz blech.

Pokud má kočka nebo pes delší srst, je těžké najít dospělou blechu. Ovšem lze najít černé kuličky – výkaly blech se zbytky nestrávené krve, které po rozmáčknutí zčervenají. Další indicií je hubnutí nebo ekzém. Pokud se zvíře škrábe, pečlivě prohlédneme kořen ocasu, příp. je postavíme na bílý podklad a kartáčem pročešeme srst. Přítomnost blech prokazují bleší výkaly.  Nejlepší způsob, jak zjistit, jestli zvíře má blechy, je vyčesat zvíře kartáčem nebo hřebenem a vyčesané chlupy položit na savý papír (kuchyňská papírová utěrka) a postříkat vlažnou vodou. Pokud se na papíře objeví červené skvrny (zbytky výkalů blechy, krev zvířete), je zvíře napadeno blechami.

Léčba.

Mezi nejběžnější prostředky proti blechám patří spreje, šampóny, tablety a speciální obojky. Souběžně je třeba uklidit celou domácnost – vyklepat a vyluxovat pelíšky, deky, čalounění (sáček neponechávat ve vysavači!). Prostředky proti blechám můžeme rozdělit do dvou skupin: adulticidy hubí dospělé jedince, zatímco růstové regulátory zabraňují vývoji vajíček. Oba typy prostředků mají své výhody i nevýhody. V prvním případě musí dojít k přímému kontaktu hubicí látky s blechou, takže je nutné kromě zvířete ošetřit i domácnost. Nevýhodou růstových regulátorů je, že nezabrání usazení blechy na kočce či psu; ovšem jakmile blecha začne sát krev, nasaje látky zabraňující vývoji vajíček, která naklade. Optimálním řešením je proto kombinovat oba typy prostředků.

Poddruhy.

Dnes existují čtyři poddruhy "Ctenocephalides felis" a všechny tyto poddruhy jsou ektoparaziti převážně masožravých savců. "Ctenocephalides felis strongylus" a "Ctenocephalides felis damarensis" žije pouze v Africe, "Ctenocephalides felis orientis" se nachází v jihovýchodní Asii a východní Indii a poddruh "Ctenocephalides felis felis" je rozšířen po celém světě.

Blecha kočičí ("Ctenocephalides felis") je druh parazitického hmyzu patřící do řádu blechy. Je parazitem zejména koček a psů, ale byla nalezena i na ovcích, telatech, kozách, hlodavcích, králících a také na člověku. Je rozšířena po celém světě čili kosmopolitně.

The cat flea (scientific name Ctenocephalides felis) is an extremely common parasitic insect whose principal host is the domestic cat, although a high proportion of the fleas found on dogs also belong to this species. This is despite the widespread existence of a separate and well-established "dog" flea, "Ctenocephalides canis".


Děj.

První pilotní film ("Bomby na 92. kilometru") sledovalo v roce 1996 na RTL 10 miliónů lidí. V tomto díle spolu byli vrchní komisař "Frank Stolte" (Johannes Brandrup) a vrchní komisař "Ingo Fischer" (Rainer Strecker). V druhé epizodě byl však "Ingo" zastřelen a ve třetí epizodě ho nahradil vrchní komisař "Semir Gerkhan" (Erdoğan Atalay), který je hlavní postavou seriálu nepřetržitě již přes 20 let. Na konci 1. série neznámo jak od týmu dálniční policie odešel "Frank", který se ale znovu objevil v epizodě 21. série ("Riziko"), kde prozradil, že důvodem jeho dřívějšího odchodu bylo přesunutí do BKA.  Ve 2. sérii přišel vrchní komisař "André Fux" (Mark Keller), který v seriálu působil do konce 3. série, kdy byl na Mallorce postřelen harpunou a zmizel v hladinách moře. "Andrého" tělo nebylo nalezeno a v pilotním filmu 18. série ("Zmrtvýchvstání") se objevil a zachránil "Semirovi" a jeho dětem život. Během let, kdy se se "Semirem" neviděl, se ale z důvodu atentátu na svou manželku a dceru dal na dráhu zločinu. Na konci tohoto pilotního dílu "André" v Alpách spadl do propasti a zemřel.  Ve 4. sérii ho nahradil vrchní komisař "Tom Kranich" (René Steinke), ten na konci 6. série po atentátu, při kterém zahynula jeho těhotná snoubenka "Elena", odešel. V 9. sérii se vrátil, v pilotním díle 11. série ("Na život a na smrt") byl ale zastřelen. 7. a 8. sérii, zatímco byl "Tom" pryč, byl "Semirovým" mladým parťákem čerstvě vystudovaný komisař "Jan Richter" (Christian Oliver), který na konci 8. série neznámo jak odešel. V prvním díle 9. sérii bylo oznámeno, že "Jan" odešel do zahraničí.  Po "Tomu Kranichovi" nastoupil k dálniční policii vrchní komisař "Chris Ritter" (Gedeon Burkhard), který zemřel na konci 12. série ("Mezi nepřáteli"). Jeho nástupcem se ve 13. sérii stal vrchní komisař "Ben Jäger" (Tom Beck). Ten stál po boku "Semira" až do konce 18. série, tehdy odešel, jelikož kvůli záchraně "Semira" musel postřelit svou přítelkyni. Rozhodl se tedy odcestovat do USA, aby se mohl naplno věnovat hudební kariéře.  V pilotním filmu druhé poloviny 18. série ("Revoluce") přišel "Semirův" 7. parťák, vrchní komisař "Alex Brandt" (Vinzenz Kiefer). V polovině 20. série "Alex" odešel od policie a odcestoval do Brazílie, aby našel svoji matku. V pilotním filmu druhé poloviny 20. série ("Kobro, je to na vás!") ho nahradil "Semirův" 8. parťák, mladý komisař "Paul Renner" (Daniel Roesner). Toho do týmu doporučila bývalá šéfová "Engelhardtová". "Paul" chtěl být od raného mládí policistou, když mu bylo 8 let, "Semir" mu zachránil život. "Paul" odešel na konci 24. série a se svou rodinou se vydal na Nový Zéland, aby mohl být se svým otcem, který trpí Alzheimerovou chorobou  9. parťákem "Semira" se ve 25. řadě stane poprvé žena, a to "Vicky Reisingerová" (Pia Stutzenstein).  V prvních epizodách seriálu hrála šéfku dálniční policie "Katharina Lamprechtová" (Almut Eggert). Ta v šesté epizodě 2. série neznámo jak odešla a od sedmé epizody ji nahradila šéfová "Anna Engelhardtová" (Charlotte Schwab). Ta ve 13. sérii ("Zrada") odešla, v seriálu se ale ještě dvakrát objevila, a to v pilotním filmu 20. série ("Kobro, je to na vás!"), k výročí 20 let "Semira" u policie, a poté ve 21. sérii ("Šéfová"). Její nástupkyní se ve 13. sérii ("Okno") stala "Kim Krügerová" (Katja Woywood). Ta ke konci 24. řady kvůli neshodám se "Semirem" odešla od dálniční policie a stala se policejní prezidentkou. V posledním dílu této série ale podlehla střelnému zranění.  V seriálu působily zatím čtyři sekretářky. Prvních šest epizod 2. série hrála "Regina Christmannová" (Nina Weniger), která neznámo jak odešla. V sedmé epizodě ji nahradila "Andrea Schäferová", od 8. série "Gerkhanová" (Carina Wiese), která poté, co otěhotněla a narodilo se jí dítě, také odešla, a to ve třetí epizodě 10. série, ale v seriálu se objevuje dál po boku svého manžela "Semira". Na její místo nastoupila "Petra Schubertová" (Martina Hill). Poslední výměna se konala po smrti "Toma", se kterým měla "Petra" vztah, a proto odešla v pilotním díle 11. série. Místo ní přišla "Sussana Königová" (Daniela Wutte). Ta v 7. epizodě 24. série odešla od policie kvůli rodině.  V prvním pilotním filmu působili policisté "Thomas 'Tommy' Rieder" (Günter Schubert) a "Marcus Bodmer" (Uwe Büschken), v tomto díle přišla také "Anja Heckendornová" (Claudia Balk). V druhé epizodě se objevil "Jochen Schulte" (Matthias Freihof). Na konci 1. série všichni neznámo jak odešli. Ve 2. sérii je nahradili "Horst Hotte Herzberger" (Dietmar Huhn) a "Manfred Meier-Hofer" (Sven Riemann), ten v šesté epizodě 2. série neznámo jak odešel. V sedmé epizodě ho nahradil "Dieter Bonrath" (Gottfried Vollmer). V 15. sérii v epizodě ("Výš, dál, rychleji!") přišla "Jenny Dornová" (Katrin Heß), která v 16. sérii nahradila "Hotteho", který zachránil "Bena" před smrtí a sám přišel o život. Když v 19. sérii zemřel při akci "Dieter", "Jenny" dávala vinu sobě. Později se "Jenny" stala komisařkou a ve 21. sérii dostala na starosti mladého policistu "Finna Bartelse" (Lion Wasczyk), který čerstvě dokončil policejní akademii. Oba během 24. série u týmu dálniční policie skončili. Ve 23. sérii nastoupila na oddělení "Semirova" nemanželská dcera "Dana Wegenerová-Gerkhanová" (Gizem Emre), která čerstvě dostudovala policejní akademii.  Od 7. série v seriálu hraje technik "Hartmut Freund" (Niels Kurvin).

České znění.

České znění seriálu je produkováno postupně od roku 1998, kdy byly nadabovány první dvě řady, na kterých se jako režisérka podílela Kateřina Fuková. Od 3. do 18. řady, tedy do roku 2014, byl režisérem Libor Hruška, od roku 2015 do roku 2018, od 19. řady do 22. řady byl režisérem Tomáš Tintěra. Od roku 2018 a od 23. řady je režisérem Martin Těšitel. Hlavním překladatelem "Kobry 11" je Ivan Hanuš, který nepřekládal pouze první (překladatel: Vladislav Čejchan) a čtvrtou sérii (překladatel: Ondřej Lábr). Na překladu 16. a 17. řady se kromě Hanuše podílel také Jiří Pondělíček. Dabing byl vyráběn v několika studiích: 1. a 2. sérii vyrobila Agentura Smrček Production (pro ČNTS Nova), 3. řadu firma Produkce (pro CET 21), sezóny 4–9 společnost Česká produkční 2000 (pro CET 21). Od desáté řady produkuje české znění pro CET 21 studio DW Agentura.

Natáčení.

Natáčení financuje RTL a zajišťuje ho firma Action Concept. RTL stojí jedna epizoda okolo 10 miliónů korun. V čele Action Concept stojí Hermann Joha, který do seriálu vymýšlí kaskadérské kousky a zároveň společnost založil. Při natáčení seriálu se spolupracuje s policií. 1. a 2. série se natáčely v Berlíně a v jeho okolí, scény na dálnici se točily na opuštěné části dálnice A115 vedoucí do bývalého hraničního přechodu mezi NDR a Západním Berlínem. Policejní stanice byla ve skutečnosti restaurace. Od 3. série se natáčí v Kolíně nad Rýnem a v okolí Kolína nad Rýnem.  Seriál se natáčí na 16 mm film, kterého bylo již spotřebovaného zhruba 1500 km. Na natáčení pracuje akční a dramatický tým, dva režiséři a dalších cca 100 lidí, kteří jsou plně nasazeni. Akční scény jsou snímány až 16 kamerami a při náročných akčních scénách se využívá digitální technika. Jedna epizoda se průměrně natáčí 3 týdny, 10 sekund na obrazovce se připravuje cca 10 hodin (od příprav natáčení až po finální úpravy). Od počátku natáčení bylo zničeno přes 3000 vozů, v počtu akčních scén s automobily byly překonány všechny dosavadní rekordy, auta jsou kupována z autobazarů, nová auta darují výrobci, která se pro potřeby natáčení upravují. Spotřebuje se v průměru 10 až 25 automobilů na jednu epizodu. Kanceláře dálniční policie jsou vybudovány v ateliéru. Jedna epizoda se točí cca 10 až 18 dní pilotní díl se točí cca 25 až 30 dní.  Kvůli natáčení jsou poměrně často uzavírány německé dálnice. V roce 2005 postavili filmaři vlastní dálnici – Areál FTL GmbH (největší filmová kulisa Evropy). Čtyřproudá silnice se dvěma oddělenými pásy je dlouhá kilometr. Na obou koncích jsou udělané smyčky pro otočení. Projet celý úsek kolem dokola tak znamená urazit celkem 2,3 km. Na filmové dálnici nechybí krajnice, svodidla, patníky, nakreslené jízdní pruhy, nájezd a sjezd, parkoviště i záliv pro nouzové stání.  Nejdražší epizoda byla "Poslední závod" z 19. řady, kde se natáčelo na závodišti DTM, a ve které si zahrál také Ralf Schumacher.

Ocenění.

Na World Stunt Awards 2004 získal pilotní film seriálu "" „Most smrti“ cenu za nejlepší akci v zahraničním filmu.  V letech 2003, 2004, 2005, 2007, 2009, 2011, 2012, 2015 a 2017 získal seriál cenu Taurus World Stunt Award za nejlepší akční zahraniční seriál a kaskadérské kousky.

Zajímavosti.

První pilotní film "Bomby na 92. kilometru" měl v Německu premiéru 12. března 1996. Sledovalo ho přes 10 500 000 lidí. Průměrná sledovanost jedné epizody v Německu je 8 milionu diváků, v ČR 1,5 milionu diváků, jednu epizodu sleduje průměrně 9,5 % Němců, 53 % všech fanoušků seriálu jsou ženy. Seriál je s velkým úspěchem vysílán v mnoha zemích světa.  Pilotní díl 4. série "Pekelná jízda na dálnici A4" je až na jednotlivé detaily téměř přesnou kopií amerického filmu Auto na útěku (Runaway Car). První oficiální DVD Kobra 11 vyšlo 25. října 2004. Obsahovalo pilotní filmy "Křest ohněm" (7. série) a "Na věky věků" (8. série) a bonusové materiály z dílny Action Concept.  V epizodách "Stíny minulosti" (6. série), "Falešné přátelství" (8. série), "Za každou cenu" (8. série), "Pod palbou" (10. série) a "Turbo a Tacho" (15. série) se objevuje bývalá policejní drogová fena Johannes (fena Chayenne), která trpí klaustrofobií, kvůli alergii na kokain ji předčasně vyloučili ze služby a může se pominout, když cítí drogy. Johannes patří kamarádce Andrey Schäferové-Gerkhanové a pomohl/a vyřešit případy s drogami.

Parodie.

"Alarm für Kebap 11 – Die Dönerpölizei" je parodie na seriál Kobra 11. René Steinke je komisař "Murat" a Erdoğan Atalay je komisař "Ali". Všichni mluví s tureckým přízvukem. Konečná věta je vždy stejná: „Alder, ich schwööör’!“. Další parodie byly v pořadech Switch – TV gnadenlos parodiert, Switch reloaded nebo Show Martina Hill.

Knihy Kobra 11.

Knihy z tohoto seriálu vycházely v minulosti v Německu, ale i v České republice. Knihy napsal K. Pittermann. Byly vydány celkem tři knihy a v každé z nich je osm příběhů. Knihy obsahují chyby např. Simir místo Semir. V první knize je osm z šestnácti dílů 4. série: "Pekelná jízda na dálnici A4" (kde se dozvíme, jak přišel Tom Kranich), "Schumannova velká šance", "Zajíc a ježek", "Na útěku", "Ztracené vzpomínky", "Černá růže", "Janina" a "Chata u jezera". Ve druhé knize je osm ze sedmnácti dílů 5. série: "Černá vdova", "Rychlost", "Láska až za hrob", "Falešná hra", "Tina a Aysim", "Krátké štěstí", "Závodní stáj" a "Bistro TruckStop". Ve třetí knize je osm ze sedmnácti dílů 6. série: "Štvanice", "Modré období", "Černé ovce", "Smrt novináře", "Otec a syn", "Hluboký pád", "Stíny minulosti" a "Rozloučení".

Počítačové hry.

Bylo vydáno zatím jedenáct počítačových her Kobra 11.

Kobra 11 (v německém originále Alarm für Cobra 11 – Die Autobahnpolizei) je německý akční kriminální televizní seriál o fiktivním kriminálním oddělení dálniční policie. V Německu ho vysílá televize RTL, v Česku je seriál vysílán na stanicích Nova Group: Nova (1998–2012), Nova Cinema (2009–2012) a Nova Action (od 2012). Z důvodu časové náročnosti tvorby seriálu se začaly natáčet i méně úspěšné epizody s druhým týmem policistů – vznikl seriál "". Oba seriály se odehrávají v Kolíně nad Rýnem a okolí, ale 1. a 2. řada se odehrávala v Berlíně a okolí.

Alarm für Cobra 11 – Die Autobahnpolizei (; ) is a long-running, popular German television series about a two-man team of highway police (Autobahnpolizei), originally set in Berlin and since 1999 in the area of Cologne in North Rhine-Westphalia. The series has been broadcast in 120 countries worldwide.


Životopis.

Její otec byl Přibyslav z Křižanova na Moravě a matka Sibyla, původem ze Sicílie, která přišla do českých zemí s Kunhutou Štaufskou, nevěstou krále Václava I. Zdislava měla několik sourozenců – dospělého věku se dožily sestry Alžběta (neboli Eliška), provdaná za Smila z Lichtemburka, a Eufémie, manželka Bočka z Obřan.  O jejím mládí nevíme prakticky nic, je třeba zmínit velmi vřelý vztah jejích rodičů k duchovnu a katolické církvi vůbec, takže je teoreticky možná její výchova v některém z moravských klášterů, nebo alespoň jejich vliv na Zdislavinu výchovu. Její manžel Havel z Lemberka, za kterého se provdala okolo roku 1238, byl blízký důvěrník krále Václava I. Narodily se jim snad čtyři děti: spolehlivě doložení synové Havel, Jaroslav a Zdislav a snad i dcera Markéta, o níž se zmiňuje pouze Žďárská kronika.  Zdislava byla zřejmě ráznou a energickou ženou. Její jméno je spojováno s dominikánskými kláštery v Turnově a v Jablonném v Podještědí, zde zároveň se špitálem, do kterého, navzdory svému vysokému postavení, osobně docházela a nemocných se ujímala. Zemřela předčasně v přibližně 33 letech, tradovanou tuberkulózu antropologický výzkum nepotvrdil. Pohřbena byla v kostele sv. Vavřince v Jablonném, jehož stavbu začala, dokončení stavby se ale nedožila.  V roce 1994 byl o jejím životě natočen film "V erbu lvice" podle stejnojmenného románu Aleny Vrbové; známá je také kniha "Světlo ve tmách" od Jaroslava Durycha.

Svatořečení a pocty.

O její beatifikaci požádal již v roce 1849 litoměřický biskup Augustin Bartoloměj Hille, avšak bezvýsledně. Roku 1895 byl zahájen proces blahořečení Zdislavy. Impulzem pro beatifikaci byla aktivita faráře z Jablonného v Podještědí Josefa Tschörche, který požádal o potvrzení nepamětného kultu paní Zdislavy z Lemberka. Ve spolupráci litoměřického biskupa Emanuela Jana Schöbela, litoměřického kanovníka Josefa Štěrby a litoměřického dominikána Benedikta Kundráta byly vykonány všechny potřebné práce pro beatifikaci. Proces beatifikace byl dokončen 6. září 1900 a dodán Kongregaci pro svatořečení do Říma. Kongregace vyjádřila souhlas k procesu 27. srpna 1907 a papež Pius X. 28. srpna 1907 Zdislavu z Lemberka blahořečil.  Roku 1995 byla papežem Janem Pavlem II. uznána za svatou (byl uznán zázrak uzdravení MUDr. Františka Straky; v roce 1989 se jeho příbuzní modlili ke Zdislavě a MUDr. Straka se probudil z klinické smrti). 21. května 1995 papež Jan Pavel II. při své návštěvě České republiky na stotisícovém shromáždění na letišti v Olomouci-Neředíně svatořečil blahoslavenou Zdislavu z Lemberka spolu s blahoslaveným Janem Sarkanderem. Na žádost litoměřického biskupa Josefa Koukla byla prohlášena v témže roce za hlavní patronku Litoměřické diecéze a její hrob v Jablonném v Podještědí je diecézním poutním místem.  Od jara 2002 je dle ustanovení krajského zastupitelstva patronka celého Libereckého kraje.  Roku 2002 vydala ČNB k 750. výročí úmrtí Zdislavy pamětní stříbrnou minci v hodnotě 200 Kč.

Významná vyobrazení sv. Zdislavy.

V roce 2018 proběhla z podnětu komtura Řádu sv. Lazara Jeruzalémského a velitele Komendy sv. Zdislavy Augustina Karla Andrleho Sylora a s podporou Diecéze litoměřické rekonstrukce podoby sv. Zdislavy z kosterních pozůstatků hlavy. Lebka byla zdigitalizována do 3D modelu českou společností Geo-cz a následně byla brazilským odborníkem na 3D grafiku a designérem Cícero Moraesem navrácena sv. Zdislavě její nejpravděpodobnější podoba.

Svatá Zdislava z Lemberka (1220 Křižanov – 1252 Lemberk) byla česká šlechtična a zakladatelka klášterů a špitálů. V roce 1907 byla prohlášena za blahoslavenou a roku 1995 papežem Janem Pavlem II. za svatou. V roce 1995 požádal litoměřický biskup o změnu patrocinia diecéze a od roku 2000 je sv. Zdislava hlavní patronkou Litoměřické diecéze. Od roku 2002 se stala patronkou Libereckého kraje.

Zdislava Berka T.O.S.D. (also, Zdislava of Lemberk; 1220–1252) was the wife of Havel of Markvartice, Duke of Lemberk, and is a Czech saint of the Roman Catholic Church. She was a particularly austere and generous woman who founded a convent.