Historie.

Od svého vzniku změnil obraz vícekrát majitele. Mezi prvními známými se uvádí holandský malíř Pieter Claesz, roku 1674 jej zdědila Magdalena van Ruijven (†1682), před rokem 1695 obraz získal holandský typograf Jacob Dissius, s jehož sbírkou je dále prodán na aukci 16. května roku 1696 za pouhých 200 guldenů. 2. května roku 1822 obraz na aukci v Amsterodamu koupil Jeronimo de Vries při prodeji sbírky Anny Johanny Teding van Berckhout-Kops a téhož roku jej získala za 2 900 guldenů královská obrazárna Mauritshuis v Haagu.  Z prodeje obrazu v roce 1822 se zachoval jeho popis: ""Způsob malby je smělý, silný a mistrovský, jak jen si je možno představit; vše je překrásně prosvětleno slunečním jasem, soulad vzduchu a vody, povrchy zdí a perspektiva tvoří znamenitý celek; je to obraz svého druhu absolutně jedinečný.""  Na obraz obrátil pozornost francouzský historik umění a sběratel Étienn Thoré-Bürger na své první cestě do Holandska v roce 1842. Později rozpoznal také další Vermeerova díla a přispěl tak k "objevu" Vermeera pro širší veřejnost a k popularizaci jeho tvorby. V současnosti je obraz součástí stálé kolekce obrazárny Mauritshuis, jež spadá pod Národní muzeum v Haagu.

Popis.

Pohled na Delft je jedním z pouhých dvou Vermeerových obrazů, na nichž je vyobrazen námět z jeho rodného města. Všeobecně se má za to, že Vermeer vytvořil tento pohled jako druhý, že nejprve namaloval svůj poněkud méně známý obraz "Ulička v Delftu". Svými rozměry (výška 96,5 cm, šířka 115,7 cm) je to také jedno z největších malířových pláten.  Vzhledem k zachycení světla bývá obraz srovnáván s díly impresionistických malířů. Vermeer v něm navazuje na tradici realistických vedut, malovaných v Holandsku koncem 17. a v 18. století. Badatelé připouštějí, že při jeho malování Vermeer použil zařízení zvaného camera obscura. Na obraze dominují odstíny hnědi a okru s akcenty červeně a žluti.

Identifikace místa.

Obraz sestává ze čtyř rovin: písčitého břehu, vody, městských budov a nejširšího pásu oblohy. Je na něm vyobrazena část Vermeerova rodného města Delft a nábřeží řeky Schie – "Schiekade". Znázorňuje město z jihovýchodu a byl namalován z patra nějakého domu na druhém břehu řeky poblíž přístavu Kolk. Zachycuje časné ráno – slunce je na východ, hodiny na Schiedamské bráně ukazují 7 hodin.  Na obraze je vidět celkem patnáct osob. Na písčitém břehu stojí dvě hovorem zaujaté ženy. Poblíž je několik osob (matka s dítětem, dva muži a žena), snad se chystajících k vyplutí lodi. Na řece jsou lodi a bárky. Ve městě je vidět domy, brány, věže. Budovy, jež jsou blíž divákovi, jsou pohrouženy ve stínu, zatímco vzadu jsou osvětleny sluncem, prodírajícím se těžkými mraky. Obzvláště jasná je věž kostela Nieuwe Kerk; tento kostel, postavený ve stylu brabantské gotiky, stojí v Delft dodnes. Zleva první budovou s dlouhou střechou je pravděpodobně pivovar "De Papegaey". První věžička zleva je věž kostela Oude Kerk. Další budova, mimořádně vysoká, s tmavou střechou a věžičkou, je brána Schiedam. Za ní je vidět protáhlá střecha Armamentaria – skladu zbraní. Dále je jasně osvětlená věž kostela Nieuwe Kerk, před níž stojí Rotterdamská brána, sestávající z budovy s modrou střechou a vedle stojící budovy se dvěma věžemi. Do dnešní doby se nedochovala ani jedna ze staveb tak, jak je Vermeer vyobrazil. Oba kostely byly přestavěny, přičemž věž kostela Nieuwe Kerk doznala po požáru v roce 1872 značnou proměnu.

Odraz v literatuře.

Francouzský spisovatel Marcel Proust napsal o obraze, který uviděl v haagském Mauritshuisu 18. října roku 1902, svému příteli J.-L. Vaudoyerovi: "«Od té doby, co jsem uviděl v Haagu „Pohled na Delft“, jsem pochopil, že jsem viděl nejkrásnější obraz na světě»" (dopis z 2. května roku 1921). V «Hledání ztraceného času», v románě «"Uvězněná"» jeho hrdina Bergotte umírá na výstavě před obrazem, uchvácen kusem žluté stěny na obraze.

Pohled na Delft (nizozemsky "Gezicht op Delft") je obraz (olej na plátně) nizozemského barokního malíře Jana Vermeera, datovaný do let 1658-1661 a zobrazující jeho rodné město Delft. Plátno je signováno, podpis se nachází na levé straně, na vyobrazené lodi.

View of Delft () is an oil painting by Johannes Vermeer, painted ca. 1660–1661. The painting of the Dutch artist's hometown is among his most popular, painted at a time when cityscapes were uncommon. It is one of three known paintings of Delft by Vermeer, along with "The Little Street" and the lost painting "House Standing in Delft". The use of pointillism in the work suggests that it postdates "The Little Street", and the absence of bells in the tower of the New Church dates it to 1660–1661. Vermeer's "View of Delft" has been held in the Dutch Royal Cabinet of Paintings at the Mauritshuis in The Hague since its establishment in 1822.


Lokalita.

Archeologická lokalita Epano Englianos se nachází asi 9 kilometrů severovýchodně od zálivu Navarino, u nějž se nachází zbytky klasického města Koryfasion. Lokalita se nachází na kopci v nadmořské výšce 150 metrů, na ploše 170 na 90 metrů.

Výzkum.

První odkryv na sídlišti z doby bronzové v lokalitě Epano Englianos (Επάνω Εγκλιανός) byl zahájen 4. dubna 1939, během první sezony bylo objeveno kolem 1000 hliněných tabulek s lineárním písmem B, kamenné zdi, fragmenty fresek a mykénské keramiky. Další práce ale zastavila druhá světová válka. Další výzkumy na sídlišti započal v roce 1952 Carl Blegen z univerzity v Cincinnati.  Blegen na této lokalitě vykopal zbytky velkého královského paláce mykénské kultury, který nazval „Nestórův“, podle postavy Néleova syna Nestóra, jenž v Homérově "Illiadě" vládl Písečnému Pylu.  Podle nálezů keramiky lze soudit, že akropole byla osídlena již ve středně helladském období. V její blízkosti bylo nalezeno mnoho mykénských hrobek, a to jak tholoi, tak i komorových, většinou z 15. století př. n. l. Palác samotný je pak datován do 13. století př. n. l., a byl zničen kolem roku 1200 př. n. l., pravděpodobně při vpádu mořských národů. Lokalita byla definitivně opuštěna během 8. století př. n. l. a během klasického období zřejmě upadla v zapomnění.  Stěny paláce jsou tvořeny z opracovaných kamenů spojených hlínou. Oproti jiným mykénským palácům, např. v Mykénách nebo v Tíryntu, při jeho stavbě nebylo použito kyklopské zdivo. Palác také zřejmě neměl žádné opevnění. Navíc se nejedná pouze o jednu stavbu, nýbrž o komplex čtyř od sebe oddělených budov: dvou obytného a ceremoniálního charakteru, jedné dílny a jednoho skladiště na víno.  Nestórův palác v Pylu je dnes vedle Mykén a Tíryntu nejlépe dochovaným centrem mykénské kultury. Jeho základy se zachovaly v poměrně málo porušeném stavu a poskytují nám názorný obraz královského paláce z pozdní doby bronzové. Vzhledem ke své poloze na západním okraji mykénského světa a relativně krátké historii se spíše jeví jako silné obchodní středisko. Jeho velká skladiště nám ukazují, že palác hrál ve svém regionu aktivní ekonomickou roli především v distribuci zemědělských produktů.  V květnu 2013 byla lokalita uzavřena návštěvníkům, bylo odstraněno zastřešení z 60. let 20. století, které bylo následně nahrazeno moderní konstrukcí.

Tzv. Nestórův palác v Pylu (řecky ) se nachází na jihozápadním pobřeží Messénie asi 65 km západně od Sparty. Podle pověsti byl založen Néleem, synem Poseidóna a Tyró.

The Palace of Nestor (Modern Greek: Ανάκτορο του Νέστορα ; Ἀνάκτορον Νέστορος ) was an important centre in Mycenaean times, and described in Homer's Odyssey and Iliad as Nestor's kingdom of "sandy Pylos".


Pozadí.

Katalogizační pravidla RDA vznikla na základě konference "International Conference on the Principles & Future Development of AACR" v Torontu v roce 1997, jejímž cílem bylo vytvořit jednotná pravidla uzpůsobená pro použití i mimo angloamerický kulturní okruh a usnadnit tak mezinárodní výměnu bibliografických údajů a dat. V roce 2000 převzala odpovědnost za vývoj těchto úprav organizace "Joint Steering Committee for Revision of the Anglo-American Cataloguing Rules", v jejímž rámci pověření odborníci z Australian Committee on Cataloguing, British Library, Canadian Committee on Cataloguing, Deutsche Nationalbibliothek a Library of Congress brzy dospěli k závěru, že je třeba důkladné revize pravidel AACR, což také podpořilo přijetí nového názvu pro to, co bylo původně zamýšleno jako jejich třetí edice. První vydání standardu RDA pak bylo zveřejněno v červnu 2010.

Odpovědnost za vývoj.

Hlavní odpovědnost za obecné a strategické otázky spojené s rozvojem RDA nese Committee of Principals (CoP), které se skládá z ředitelů British Library, Library of Congress, Library and Archives Canada a National Library of Australia (popř. z jejich zástupců) stejně jako z ředitelů odpovídajících knihovnických organizací American Library Association, Canadian Library Association a Chartered Institute of Library and Information Professionals (CILIP). Skupina vydavatelů těchto pravidel, která je složena z American Library Association (ALA), Canadian Library Association (CLA) a CILIP, je odpovědná za všechny aktivity související s vydáváním standardu RDA. Za odbornou a obsahovou stránku zodpovídá Joint Steering Committee for Development of RDA (JSC).

Hlavní odlišnosti od AACR.

Rozdíl mezi RDA a AACR je strukturální. Pravidla RDA se totiž zakládají na tzv. "Funkčních požadavcích na bibliografické záznamy", resp. Functional Requirements for Bibliographic Records (FRBR). Tyto principy se ztotožňují jak s uživatelskými nároky, které má knihovní katalog splňovat, tak s hierarchií vztahů v rámci bibliografických údajů. Bibliografický popis vytvořený podle instrukcí RDA má být kompatibilní se všemi kódovacími schématy, včetně datových prostředí zahrnující existující záznamy vytvořené podle pravidel AACR2. Pravidla popisu RDA potom např. vypouštějí užívání zkratek či zkrácených názvů, které předepisovalo AACR s ohledem na omezený rozsah karty v lístkovém katalogu, přičemž pramenem popisu již není pouze titulní strana, ale celé provedení dokumentu či objektu.

Slovníky RDA.

První sada slovníků RDA (RDA-vocabularies) byla publikována v Open Metadata Registry (OMR) v srpnu 2011. Vytváření a publikace stabilních forem elementů a řízených slovníků RDA činí data, která byla vytvořena podle standardu RDA, přístupnými pro uživatele propojených otevřených dat ("linked open data") a odpovídajících aplikací. Alan Danskin, předseda Joint Steering Committee v roce 2011 poznamenal, že: "Slovníky RDA jsou základní složkou RDA, prosazující konzistentní popis a zpřístupnění bibliografických zdrojů. Komise je povinna zveřejňovat a udržovat obsah těchto slovníků RDA za účelem podpory jejich použití komunitou popisující zdroje a vývojáři aplikací sémantického webu."

RDA Toolkit.

Samotná pravidla, jejich přílohy, slovníky, elementy a další s RDA související dokumenty jsou ponejprv přístupny ve formě online sady nástrojů, resp. Tools ("RDA Toolkit"), která moderním a sofistikovaným způsobem usnadňuje práci s tímto standardem. V textu online nástrojů jsou definovány požadavky na tzv. minimální záznamy pro bibliografický popis. Kromě toho jsou zde uplatňovány také ustanovení Library of Congress a Programu kooperativní katalogizace ("Program for Cooperative Cataloguing"), tzv. LC-PCC PS (tj. "Library of Congress-Program for Cooperative Cataloging Policy Statements"). RDA Toolkit je zpoplatněnou službou, určité části (obsah, příklady, mapování, interpretace LC-PCC) jsou však přístupné i bez placení.

EURIG.

Pro potřeby odborné diskuse mezi evropskými uživateli RDA byla v září 2011 ustavena European RDA Interest Group (EURIG). Jejím cílem je vývoj a koordinace evropských stanovisek k dalšímu rozvoji RDA. Poslední zasedání této skupiny se konalo v roce 2015 v Bernu.

RDA v ČR.

V České republice se implementací RDA zabývá Národní knihovna České republiky. Českou verzi základních metodik a příruček připravuje Edita Lichtenbergová, Marie Balíková, Ludmila Benešová, Jarmila Přibylová a Jaroslava Svobodová. Vedle minimálních/doporučených záznamů jsou na webu Národní knihovny k dispozici "Instrukce k formátu MARC21 (a konverze UNIMARC)", dále metodika "Katalogizace podle RDA ve formátu MARC 21- tištěné a elektronické monografie - katalogizace na úrovni minimálního/doporučeného záznamu - duben 2015" a konečně materiály určené k prezentaci RDA na školeních. Termín přechodu na RDA, který byl původně stanoven na 1. duben 2015, byl koncem března změněn na 1. květen 2015.

Resource Description and Access (tj. RDA) jsou katalogizační pravidla pro zpřístupňování zdrojů, která byla vydána v červnu 2010 a která poskytují instrukce a pokyny pro vytváření bibliografického popisu. Tato pravidla byla původně vyvinuta pro potřeby knihoven, jsou však vhodná i pro další okruhy uživatelů, jako jsou např. muzea a archivy. RDA je nástupcem druhého vydání angloamerických katalogizačních pravidel (AACR2R), které bylo převažujícím standardem pro anglojazyčné knihovny od roku 1978. Nová pravidla byla testována od roku 2011, počínaje rokem 2013 je zavedly knihovny v USA, Kanadě, Velké Británii, Austrálii a Německu. V České republice, kde se implementací RDA zabývá Národní knihovna České republiky, byl přechod na RDA zahájen 1. května 2015. V souvislosti se zavedením tohoto standardu již byla vytvořena česká verze základních metodik a příruček.

Resource Description and Access (RDA) is a standard for descriptive cataloging initially released in June 2010, providing instructions and guidelines on formulating bibliographic data. Intended for use by libraries and other cultural organizations such as museums and archives, RDA is the successor to "Anglo-American Cataloguing Rules, Second Edition" (AACR2).


Biografie.

Francis Darwin se narodil roku 1848 v Down House, Downe, Kent. Byl třetím synem a sedmým dítětem Charlese Darwina a jeho manželky Emmy.  Darwin studoval na Trinity College, Cambridge nejprve matematiku, poté přešel na přírodní vědy a promoval v roce 1870. Pak šel studovat medicínu na Lékařské škole svatého Jiřího v Londýně a roku 1875 dosáhl bakalářského titulu, ale medicínu nepraktikoval.  Darwin byl třikrát ženatý a dvakrát vdovcem. Jeho první manželkou byla Amy Ruck. Svatba proběhla v roce 1874, Amy však roku 1876 zemřela čtyři dny po narození jejich syna Bernarda, který se později stal spisovatelem knih o golfu. V září 1883 se oženil s Ellen Crofts a spolu měli dceru Frances Crofts Darwin, básnířku, jež si vzala básníka Francise Cornforda a stala se známou pod manželovým příjmením. Ellen zemřela v roce 1903. Třetí manželkou se stala Florence Henrietta Fisher, s níž měl Francis svatbu tentýž rok, kdy byl pasován na rytíře. Florence byla dcerou Herberta Williama Fishera a vdovou po Fredericu Williamu Maitlandovi. Její sestra Adeline Fisher byla první manželkou Darwinova bratrance, kdysi eliminovaného Ralpha Vaughana Williamse.  Francis Darwin pracoval se svým otcem na fototropismu a spolupracovali na knize Síla pohybu v rostlinách z roku 1880. Jejich experimenty ukázaly, že děložní lístek mladého travního semena řídí jeho růst za světlem porovnáváním reakcí semen s pokrytou a nepokrytou koleoptií. Tyto pozorování později vedly k objevení auxinů.  Darwin byl 8. června 1882 zvolen následovníkem Královské společnosti. V tom samém roce zemřel jeho otec. Francis editoval publikaci "Autobiografie Charlese Darwina" a produkoval knihy z dopisů z korespondence svého otce, jako "Život a dopisy Charlese Darwina" (1887) a "Více dopisů Charlese Darwina". Dále editoval Vnímání Původu druhů Thomase Huxleyho.  Francis Darwin byl pohřben v kapli Ascension-Parish-Burial-Ground v Cambridge.

Sir Francis Darwin, FRS (16. října 1848 - 19. září 1925), byl synem britského přírodovědce a vědce Charlese Darwina a následovník otce v botanice.

Sir Francis "Frank" Darwin (16 August 1848 – 19 September 1925) was a British botanist. He was a son of the naturalist and scientist Charles Darwin, and brother of George Howard Darwin, Horace Darwin, and Leonard Darwin.


Život.

Willy Maywald vyrůstal v Kleve a navštěvoval od 1928 do 1931 berlínskou „Kunstschule des Westens“. Poté odešel do Paříže, kde se roku 1933 osamostatnil a zpočátku nabízel své práce ilustrovaným časopisům. Dělal reportáže o domě Vicenta van Gogha a zahradě Claude Moneta. Přátelil se s mnoha umělci, které také portrétoval. Jeho práce se řadí k umělecké avantgardě.  Fotografie Edwarda Steichena pro časopis "Vanity Fair" mu byly inspirací ke kariéře módního fotografa, tu ale přerušila druhá světová válka. Uprchl do Švýcarska, kde žil v rodině faráře a přečkal válečná léta. Roku 1946 se vrátil do Paříže a v blízkosti Montparnassu si otevřel v roce 1961 galerii. Fotografoval pro Christiana Diora a další módní tvůrce. Jeho fotografie a reportáže budily mezinárodní pozornost. V pařížském Musée de la Mode měl roku 1986 pozoruhodnou samostatnou výstavu „Willy Maywald et la mode“. Byl nazýván „mistrem pózy“.  V roce 1946 se u něho zaučovala fotografka Sabine Weiss.

Umění.

Módní fotografie.

Maywald pracoval mimo jiné pro tyto módní tvůrce: Christian Dior a Pierre Balmain, Jacques Fath a Jeanne Paquin. Jeho fotografie byly považovány za „diskrétní eleganci“, část jich vznikla v přepychových interiérech a před drahými luxusními auty, část pod širým nebem, na ulicích a v kavárnách Paříže nebo před výlohou antikvariátu. Jeho umění, někdy představující bizarní protiklad pozadí a stylizovaných modelů, se řadí k umění nového realismu (Nouveau Réalisme). Jeho snímky byly zveřejňovány v časopisech jako "Vogue" a "Harper’s Bazaar".

Portrétní fotografie.

Portréty vytvořené Maywaldem došly velkého uznání; ovládal práci s denním i umělým světlem. Ve své knize "Portrét a ateliér" (1958) představuje například portréty těchto osobností: Hans Arp, Georges Braque, Marc Chagall, Le Corbusier, Fernand Léger, Joan Miró, Georges Rouault a Maurice Utrillo. Ve svém životopise líčí, jak rozdílně vycházeli umělci s fotografem: Henri Matisse povolil pouze jeden snímek, ateliér Pabla Picassa mu byl k dispozici kdykoli. Mezi mnoha fotografiemi umělců lze nalézt portréty zpěvačky skupiny The Velvet Underground Nico, herce Jean-Louis Barraulta a spisovatele a režiséra Jeana Cocteaua.

Ostatní práce.

Méně známé jsou jeho další práce, například snímek „"Den praní"“ (1930), venkovská scéna z dolního Rýna. Muzeum Kurhaus v Kleve vlastní mnoho fotografií, na nichž zachytil toto město před válkou i po ní. Sbírka představuje zajímavou dokumentaci vývoje obrazu města v obou těchto časových úsecích. Roku 1958 zachytil vznik dubového kříže vytvořeného Josephem Beuysem a brány pro „Památník padlým ve druhé světové válce“ ve Starém kostele ve městě Meerbusch-Büderich.

Člověk v Maywaldově fotografickém umění.

Kromě fotografií z Kleve je v centru pozornosti vždy člověk. „Přibližoval se k němu diskrétně, bez technických pomůcek. Halil portrétované do tajemného světla, použitím výrazu a grafického kontrastu vytvářel přechod mezi realitou a snem. Jeho kompozice jsou jasné a harmonické, současně ale plné dynamiky a poetických narážek.“

Willy Maywald (15. srpna 1907 v Kleve – 21. května 1985 v Paříži) byl německý fotograf. Pracoval převážně v Paříži, fotografoval módu pro Christiana Diora a portrétoval mnoho známých umělců.

Wilhelm "Willy" Maywald (15 August 1907 – 21 May 1985) was a German photographer who was best known for his portrait and fashion photography.


Historie.

Myšlenka vybudování průplavu přes thajskou část šíje Kra pochází již ze 17. století – účelem bylo vyhnutí se pirátům operujícím v Malackém průlivu. O technickou realizaci záměru se pokoušeli francouzští a posléze britští inženýři, ale kvůli přírodním překážkám se výstavba neuskutečnila. V 19. století navštívil navrhované místo Ferdinand de Lesseps, tvůrce Suezského průplavu, jemuž se však nepodařilo získat souhlas tehdejšího siamského krále.  V 70. letech 20. století navrhovaly Spojené státy se Sovětským svazem použít při budování průplavu atomové zbraně, ani tento záměr se však nerealizoval.

Současnost.

Podle současných návrhů by měl mít kanál délku 125 kilometrů, šířku 450 metrů a dosahovat hloubky 25 metrů, což by umožnilo průjezd lodí střední velikosti. Celkové náklady by měly dosahovat přibližně 30 miliard dolarů. Budování stavby by trvalo 10 let a pracovalo by zde kolem 30 000 dělníků. Po dokončení by se celková trasa zkrátila o 1200 km a lodní provoz v Malackém průlivu by se podle odhadů snížil přibližně o třicet procent; nyní dosahuje hodnoty 84 tisíc plavidel ročně a v roce 2020 by mělo být dosaženo maximální odhadované kapacity 122 000 lodí ročně. Jedinou v současnosti možnou alternativou je nevýhodná obcházka přes Sundský nebo Lombocký průliv.  Hlavní iniciativu v prosazování projektu průplavu přes thajské území postupně přebrala Čína, která jej současně zahrnuje do své aktuální koncepce Nové Hedvábné stezky. Vybudování nového spojení by současně zlevnilo čínský dovoz ropy, jehož 80 % v současnosti prochází právě frekventovaným Malackým průlivem.  V Thajsku výstavbu průplavu podporuje několik vlivných osobností, podle nichž by nové spojení zvýšilo úlohu země v mezinárodním námořním obchodu a umožnilo také vybudování ekonomické zóny v jeho okolí. Podle domácích kritiků stavby by však současně došlo k fyzickému oddělení pěti jižních thajských provincií od severního zbytku země, což by mohlo vzhledem k separatistickým tendencím těchto území představovat možný problém. Současná thajská vláda se k projektu staví zdrženlivě.

Thajský kanál (někdy kanál Kra) je označení pro připravovaný projekt průplavu přes šíji Kra na území Thajska, který má spojovat Andamanské moře s Thajským zálivem. Vybudování kanálu by vedlo k snížení lodního provozu přes mimořádně frekventovaný Malacký průliv.

The Thai Canal, also known as Kra Canal or Kra Isthmus Canal, refers to proposals for a canal that would connect the Gulf of Thailand with the Andaman Sea across the Kra Isthmus in southern Thailand. It is envisaged that such a canal would improve transportation in the region, similar to the Panama Canal and Suez Canal.


Historie.

Kostel byl založen v 5. století římským generálem Ricimerem pro Góty. Gótové byli ariánci, takže když byli ariánci v Římě potlačeni, budova byla převzata katolickou církví (592–593) a zrekonstruována papežem Řehořem I. Velikým. Dále byla zrestaurována v 16. a 17. století. Je to jediný ariánský kostel dochovaný v Římě.  Budova byla restaurována v 9. století a vedle ní byl postaven benediktinský klášter.  Apsida kostela se roku 1589 zhroutila, a v roce 1633 byl kostel částečně přestavěn, bez větších změn samotné budovy, kromě nové apsidy. Malé nádvoří před kostelem byl založeno v této době. V tomto kostele do roku 1926 sloužili kněží z Kongregace Nejsvětějších stigmat Našeho Pána Ježíše Krista. Jejich generalát k tomuto kostelu přiléhá.

Exteriér.

Fasáda byla přestavěna roku 1729 Francescem Ferrarim. Reliéf nade dveřmi ukazuje svatou Agátu s useknutým prsem na tácu; její mučitelé ji uřízli prsa, když se odmítla vzdát víry v Krista.  Vchod z ulice Via Mazzarino se otevírá na nádvoří ze 17. století. V letech 1836–1926 patřil Irské koleji. Kardinál Paul Cullen, bývalý rektor Irské koleje, modeloval kostel Koleje Svatého Kříže v Dublinu podle plánů tohoto kostela svaté Agáty. Románská zvonice pochází z 12. století.

Interiér.

I když byl kostel v 19. století zrekonstruován do barokního stylu, jsou zde vidět stopy plánu z 5. století. Budova kostela je trojlodní. Žulové sloupy oddělující hlavní lodě jsou starobylé.  Freska v apsidě ukazuje Slávu svaté Agáty, vytvořenou v 17. století Paolem Gismondim. Je zde baldachýn nad oltářem pocházející ze 12. nebo 13. století. Má čtyři sloupce z mramoru, a vše zdobené mozaikou Cosmatesque. Bývalý baldachýn byl zničen roku 1589; fragmenty mohou být vidět ve stropě hlavní kaple na levé straně.  Dlažba z 15. století v hlavní lodi je neobvyklá, ale velmi pěkná. Jedná se o velmi pozdní příklad stylu. Obdélníková okna byla nainstalována v 17. století na žádost kardinálů Francesca a Antonia Barberiniových. U oltáře sv. Agáty se nachází velká socha světice.  Ricimer, zde pohřbený, zde nechal udělat mozaiku. Ta byla roku 1589 zničena, když se apsida zhroutila. Řecký humanista Janus Lascaris je pohřben v kostele.

Liturgie.

Dne 2. prosince je zde slaven svátek řeckých mučedníků, jejichž relikvie se nachází v tomto kostele. Ten je obvykle slaven večerní mší s liturgií byzantského katolického ritu.  Dalšími významnými svátky jsou; svátek svaté Agáty (5. únor) a sv. Gaspara Bertoniho (12. červen).

Zajímavost.

Od 21. října 2003 do své smrti 16. dubna 2010 byl ustanoven kardinálem-jáhnem u Sant'Agata dei Goti kněz českého původu Tomáš kardinál Špidlík.

Kostel Sant'Agata dei Goti je jeden z kostelů Říma, na via Mazzarino, ve čtvrti Monti. Současným titulářem kostela je kardinál Raymond Leo Burke.

Sant'Agata dei Goti is a church in Rome, Italy, dedicated to the martyr Saint Agatha. It is the "diaconia" assigned to Cardinal Raymond Leo Burke, patron of the Sovereign Military Order of Malta.


Historie.

Roku 1983 poprvé navrhl tajemník námořnictva, John Lehman, koncept výstavby nové strategické základny v Pugetově zálivu. Krátce poté Kongres schválil jeho snahu přidat nové námořní stanice a rozptýlit koncentraci plavidel. Program nepodporoval pouze Senát a Sněmovna reprezentantů, ale také prezident Ronald Reagan a ministerstvo obrany. V roce 1985 bylo rozhodnuto, že program je nejlepším řešením pro rozptýlení koncentrace plavidel námořnictva, celistvost námořnictva a navýšení námořnických sil po stranách země.

Zázemí.

V dubnu 1984 byl Everett vybrán z dalších třinácti přístavu jako ideální pro novou stanici. V říjnu 1986 Kongres schválil první dotace pro stavbu a v listopadu 1987 se uskutečnil oficiální ceremoniál k počátku stavby. V září 1988 získalo námořnictvo šestapadesátimilionový kontrakt na výstavbu 494 metrů dlouhého a 36 metrů širokého mola. V červnu 1992 se formálního otevření mola zúčastnily tři lodi námořnictva.  V srpnu 1993 proběhl další ceremoniál k počátku stavby, tentokrát se jednalo o podpůrný komplex ve Smokey Pointu, mezi městy Marysville a Arlington. Námořnictvo zde zakoupilo 210 tisíc m2 rozlehlý pozemek, na kterém plánovalo postavit komisní, výměnné a rodinné centrum, charitní obchod, vzdělávací prostory, byty důstojníků, obchod výstroje, kapli a nábožensky vzdělávací centrum, automobilovou dílnu, hřiště a kurty, parkoviště pro námořníky přidělené lodím everettské námořní stanice a padesátipokojový námořnický hotel.  V prvním týdnu roku 1994 začal personál z námořní loděnice Pugetův záliv přesun do nových podpůrných a administračních budov a oficiálně zahájil operace v everettské námořní stanici. V dubnu 1994 se zde uskutečnil velký ceremoniál s více než tisícem hostů.

Počáteční obsazení.

V září 1994 do stanice připluly první ze sedmi lodí, "USS Ingraham" a "USS Ford". V listopadu 1995 připlula další loď, "USS Paul F. Foster". Ve stejný den námořnictvo oznámilo přidělení lodí "USS David R. Ray", "USS Callaghan" a "USS Chandler" stanici. Zatímco prvně jmenovaná připlula v červenci 1996, další dvě až v září téhož roku. Aby bylo dokončeno obsazení stanice, loď "USS Abraham Lincoln" změnila v lednu 1997 svůj domovský přístav z námořní loděnice Pugetův záliv na everettskou stanici. V březnu 1998 byla vyřazena loď "USS Callaghan", kterou přijely v květnu téhož roku z Japonska nahradit lodě "USS Fife" a "USS Rodney M. Davis". V září 1999 byla vyřazena loď "USS Chandler".  V červenci 1999 námořnictvo dokončilo konečné prohlášení o dopadu na životní prostředí, aby nalezlo ideální přístav pro tři jaderně poháněné letadlové lodě třídy "Nimitz" z Pacifické flotily. Námořnictvo zkoumalo čtyři přístavy: námořní loděnici Pugetův záliv v Bremertonu, everettskou námořní stanici, San Diego a Pearl Harbor. Nakonec se námořnictvo rozhodlo přidělit dvě letadlové lodi San Diegu a jednu Everettu. Úspěšná šestiměsíční údržba lodi "USS Abraham Lincoln" v Bremertonu ověřila úmysl námořnictva ponechat tuto loď v Everettu. Průzkum pro konečné prohlášení o dopadu na životní prostředí byl odstartován v prosinci 1996. Po veřejných schůzkách ve všech ze čtyř vybraných lokalit strávilo námořnictvo více než osmnáct měsíců zjišťováním vlastní spokojenosti s přidělováním lodí těmto přístavům. Průzkum se týkal především provozu a výcviku, zázemí a infrastruktury, údržby a kvalitou života.

Everettská námořní stanice (anglicky Naval Station Everett) je nejmodernější základna amerického námořnictva. Nachází se vedle přístaviště města Everett, 40 kilometrů severně od Seattlu v americkém státě Washington. Podpůrný komplex námořnictva se nachází mezi městy Marysville a Arlington, necelých 20 kilometrů od stanice, která leží na severovýchodním pobřeží Pugetova zálivu. Stanice byla navržena jako domovský přístav skupiny carrer strike group.

Naval Station Everett (NAVSTA Everett) is a military installation located in the city of Everett, Washington, north of Seattle. The naval station, located on the city's waterfront on the northeastern end of Puget Sound, was designed as a homeport for a US Navy carrier strike group and opened in 1994. A separate Navy Support Complex is located in Smokey Point, north of Everett near Marysville, and houses a commissary, Navy Exchange, a college and other services.


Život.

Život do roku 1805.

Narodil se v rodině hudebníka. Vážně se začal hudbou zabývat už v šesti letech a ve třinácti zkomponoval Te Deum, Credo, Miserere, mši a Dixit. V osmnácti si získal pozornost velkovévody a později císaře Leopolda II., který mu poskytl trvalou finanční podporu. To mu umožnilo studovat skladbu a kontrapunkt u Giuseppe Sartiho (1729–1802) v Bologni. Giuseppe Sarti byl vyznavačem římské školy a doporučil Cherubinimu, aby nepodlehl lákání neapolské operní školy a za své vzory raději zvolil Palestrinu a jeho současníky. Cherubini tak studoval, opisoval a analyzoval partitury mistrů římské školy, což mu přišlo velmi vhod později ve funkci ředitele pařížské konzervatoře, kdy vystupoval jako přísný strážce zákonů harmonie a kontrapunktu, s jehož autoritou měli potíže i Hector Berlioz a César Franck.  Pod vlivem této výchovy probíhala první etapa jeho skladatelské činnosti, ve které psal hudbu převážně na liturgické texty. Nicméně stále více a více ho přitahovalo operní jeviště. Jeho první významná opera, "Quinto Fabio", měla premiéru v roce 1780 v Alexandrii. Rychle za sebou následovalo dalších šest oper uvedených v různých italských městech.  V roce 1784 byl Cherubini pozván do Londýna, kde zkomponoval a uvedl dvě opery: "La Finta Principessa" a "Giulio Sabino", které mu vynesly jmenování dvorním skladatelem. Z Londýna odešel do Paříže, která se, kromě krátkého pobytu v Itálii v zimě roku 1787, stala jeho druhým domovem. Přišel sem v době zuřící války stoupenců Picciniho a Glucka, z nichž první představoval typickou italskou operní školu zaměřenou na pěveckou virtuositu, zatímco druhý přinášel nového ducha hudebního dramatu.  Neklidná léta 1788 až 1805 prožil i Cherubini ve starostech o svou existenci. Zkomponoval celouřadu oper, ale bez většího úspěchu, snad i proto, že svá díla uváděl v malém divadle "Theatre de la Foire Saint-Germain", neboť Velká opera jeho opery nepřijímala. Když v roce 1795 vznikla pařížská konzervatoř byl jmenován jedním z jejích inspektorů. To však nikterak nezmenšilo jeho existenční potíže.  V roce 1805 přijal pozvání do Vídně, kde následujícího roku uvedl operu "Faniska", která měla velký úspěch. Byla vysoce oceněna nejen publikem, ale i předními vídeňskými skladateli včetně Haydna a Beethovena. Nezískal si však přízeň Napoleona I., který dával přednost lehčí hudbě oper Paisiella a Zingarelliho a to ani po návratu do Paříže novou operou "Pygmalion".

Život po roce 1805.

Cherubini svůj neúspěch v boji o uznání těžce nesl a kromě toho onemocněl. Přijal proto pozvání prince de Chimay k rehabilitaci na jeho zámku v Chimay. Prakticky nekomponoval a věnoval se botanice a kreslení. U příležitosti vysvěcení kostela byl požádán o zkomponování slavnostní mše. Výsledkem byla "Messe in F", která zcela změnila jeho život. Napsal sice ještě pět oper, ale těžiště jeho práce se přesunulo do oblasti chrámové a symfonické hudby.  V roce 1815 ho pozvala Londýnská filharmonická společnost ("London Philharmonic Society") do Londýna a objednala symfonii, ouverturu a kompozici pro sbor a orchestr. Úspěch koncertů zvýšil jeho zahraniční prestiž. Kromě toho po nástupu Ludvíka XVIII. na trůn získal i ve Francii konečně postavení odpovídající jeho schopnostem. Byl jmenován královským hudebním superintendantem a ředitelem pařížské konzervatoře. Nejenže v této době vznikla jeho největší díla, ale měl vliv i na výchovu nové generace francouzských hudebních skladatelů, kteří uskutečňovali Cherubiniho ideály.  Konzervativní Cherubini se mj. dostal do sporu s mladým Berliozem (jejich spory pokračovaly i po Berliozově odchodu z konzervatoře), ale to už byl spor s nastupujícím novým hudebním směrem – romantismem, pro který stárnoucí umělec nenalezl pochopení.  Kromě vrcholných děl chrámové hudby, která je dnes považována za nejcennější Cherubiniho dědictví, dokončil v roce 1835 i své hudebně vědecké a pedagogické životní dílo "Cours de contrepoint et de fugue".  Zemřel v Paříži 15. března 1842 ve věku 81 let a je pochován na pařížském hřbitově Père-Lachaise.

Dílo.

Cherubini zanechal na 450 děl, z nichž téměř sto vyšlo i tiskem. Mezi nimi najdeme 26 mší, 2 rekviem, 6 klavírních sonát, 5 smyčcových kvartet, symfonii, oratorium, 35 oper a 38 motet, řadu litanií, kantát a drobnějších skladeb.

Maria Luigi Carlo Zenobio Salvatore Cherubini (14. září 1760, Florencie – 15. března 1842, Paříž) byl italský a francouzský hudební skladatel.

Luigi Cherubini (, ; 8 or 14 September 1760 – 15 March 1842) was an Italian Classical and Romantic composer. His most significant compositions are operas and sacred music. Beethoven regarded Cherubini as the greatest of his contemporaries. His operas were heavily praised and interpreted by Rossini.


Život.

Oskar Ernst Bernhardt se narodil v hornolužickém městečku Bischofswerda v Sasku nedaleko českých hranic. Pocházel z dobře situované rodiny majitele koželužství a hostince. Rodiče mu určili dráhu obchodníka. Po absolvování obchodní školy se stal nejdříve samostatným podnikatelem a později podílníkem ve firmě zaměřené na export a import. To mu umožnilo v letech 1900 až 1914 cestovat téměř po celém světě. V roce 1897 se oženil s Marthou Oeser, s kterou měl dvě děti, Herberta a Edith. Po delším pobytu v USA (1911-12) kvůli studiím odcestoval do Velké Británie. Tam ho však zastihlo vypuknutí první světové války. Jako německého občana ho v roku 1915 internovali do internačního tábora na ostrově Man. Tam setrval až do roku 1919. V první světové válce mezitím padl jeho devatenáctiletý syn.  Cestování se mu stalo podnětem k započetí spisovatelské činnosti. Své dojmy z cest zpracoval v románech, cestopisech a divadelních hrách.  Odpovědi na podstatné otázky života začal sepisovat v roce 1923 v podobě přednášek. Uveřejňoval je pod jménem Abd-ru-shin. Tyto přednášky se staly základem jeho hlavního díla "Ve Světle Pravdy - Poselství Grálu" (první verze vyšla v roce 1926). V září 1924 se po rozvodu se svou první ženou Martou, oženil s vdovou Marií Freyer, která do manželství přivedla tři děti, Irmgard (Irmingard), Alexandra a Elisabeth. V roce 1928 koupil bývalý myslivecký dům v tyrolském Vomperbergu nedaleko Innsbrucku.  Časem se do blízkosti Abd-ru-shinova nového sídla přestěhovali jeho nejbližší spolupracovníci, čímž postupně začala vznikat osada Grálu. Tato se měla stát ukázkou myšlenky, že mezi lidmi různých stupňů vzdělanosti, různých náboženství a národností může vzniknout radostné působení v plné harmonii, jestliže je spojuje stejný duchovní cíl. Tento společný cíl podle něj přináší jím napsané Poselství Grálu.  V den anšlusu Rakouska 12. března 1938 byl Abd-ru-shin zatčen a umístěn ve vazbě v Innsbrucku, odkud byl propuštěn v září téhož roku. Vyšetřován ve vazbě byl už v roce 1936, kvůli údajnému devizovému přečinu. Po 4 měsících vazby byl propuštěn, když se prokázala jeho nevina. Několikrát byl obviněn z manipulace s lidmi za účelem získání jejich majetku a bylo na něj podáno několik obvinění od zástupců místní katolické církve. Všechna tato obvinění byla nakonec u soudu vyvrácena. Tehdy se též ukázalo, že byl vězněn i v letech 1901 a 1902. Osada Grálu byla zabavena, jeho majetek vyvlastněn a nacisté zakázali rozšiřování Abd-ru-shinova učení. Po těžkém věznění byl se svou rodinou z Rakouska vyhoštěn a byl mu přikázán nucený pobyt v Německu / německá strana Krušných hor v Saském lázeňském městečku Kipsdorf (místní část města Altenberg)/ pod stálým policejním dohledem. Měl zakázáno veřejně šířit své učení a ani jeho stoupenci ho nesměli navštěvovat. Na následky tělesného a duševního strádání, způsobeném nepřátelstvím lidí a pronásledováním nacisty, zemřel v Kipsdorfu 6. prosince 1941. Pohřben byl 11. prosince v Bischofswerdě. V roce 1949 bylo tělo převezeno do Vomperbergu, kde je pohřben v hrobce ve tvaru malé pyramidy.

Oskar Ernst Bernhardt, píšící pod pseudonymem Abd-ru-shin (18. dubna 1875 Bischofswerda, Německo – 6. prosince 1941 Kipsdorf, Německo), byl německý spisovatel, omylem uváděný jako zakladatel Hnutí grálu.

Oskar Ernst Bernhardt, also known as Abd-ru-shin or Abdruschin (18 April 1875, Bischofswerda, Kingdom of Saxony, German Empire – 6 December 1941, Kipsdorf, Ore Mountains, Germany), is best known as the author of the "". After a brief commercial training Oskar Ernst Bernhardt began his literary activity while still a young man. Some of his literary works included "The Bracelet", "Annita", "The Adventurer", and "Diamonds". Some of his works would later preview the ideas he would publish in the Grail Message. For example, "Diamonds" is a comedy featuring a bet in which the main character must tell the truth for twenty-four hours, in order to win one million dollars. The plot highlighted the hypocrisy of everyday social life. While traveling, he was often led to foreign countries. In 1915 he was interned in England. Released in 1919, he first went to Dresden, later to Bavaria and in 1923 began to write the first lectures of the Grail Message.


Historie.

I navzdory velkým nákladům, které byly potřeba na dobytí ostrova roku 1683, byl Tchaj-wan dlouhou dobu na pozadí čínských zájmů. Císař dynastie Čching Kchang-si se nechal slyšet, že „Tchaj-wan je jen velikosti kuličky, dobýt ho není zisk, přijít o něj není ztráta“ (台灣僅彈丸之地。得之無所加,不得無所損). I přes názory, že by Číňané měli území vysídlit a vrátit se na pevninu, však zůstal ostrov čínskou prefekturou, formálně částí provincie Fu-ťien. Až roku 1885 se ostrov stal separátní provincií.  Tou zůstal až do roku 1895, kdy jako součást šimonosecké mírové smlouvy uznávající porážku Číny během první čínsko-japonské války připadl Tchaj-wan Japoncům a stal se jejich kolonií.  Tchaj-wan se znovu čínskou provincií stal až o padesát let později, 25. srpna 1945, kdy vzdalo Japonsko druhou světovou válku. V té době nastal velký odliv japonské pracovní síly i inteligence a Čínská republika, aby zabránila kolapsu společnosti, poslala na ostrov značné množství vlastních lidí.  Poté, co byli nacionalisté nuceni ustoupit komunistům, se stala provincie Tchaj-wan téměř jediným územím Čínské republiky. Z politických důvodů se však Kuomintang rozhodl udržet si historickou vazbu k pevnině v podobě okresů Ťin-men a ostrovů Matsu (okres Lien-ťiang), které jsou formálně částí jiné provincie, Fu-ťien.  V současnosti je ovšem „provincie Tchaj-wan“ spíše historický pojem, který je vzhledem k faktické samostatnosti Čínské republiky v mezinárodních vztazích irelevantní.

Mocenské spory.

Čínská lidová republika, ačkoli ostrov nikdy neměla pod kontrolou, argumentuje, že Tchaj-wan je tradičně čínskou provincií a jelikož právě ČLR reprezentuje celou Čínu, měl by ostrov tedy připadnout komunistické vládě. Citovaná rezoluce však neuvádí, zdali je Tchaj-wan součástí Číny.  Čínská republika naopak používá termín „provincie Tchaj-wan“ pro podtržení jejich historického nároku na celé území Číny. Obzvláště politici KMT si dávají pozor, aby ve svých výrocích nezaměňovali Tchaj-wan a Čínskou republiku a neimplikovali tím, že se území, na které si dělají nárok, redukuje na ostrov samotný.

Tchaj-wan (tradiční znaky: 臺灣省 nebo 台灣省; zjednodušené znaky: 台湾省; tongyong pinyin: Táiwan; hanyu pinyin: Táiwān) je provincie Čínské republiky. Zahrnuje celý ostrov Tchaj-wan, avšak s výjimkou centrálně spravovaných měst Kao-siung, Nová Tchaj-pej, Tchaj-čung, Tchaj-nan, Tchaj-pej a Tchao-jüan, dále přilehlé ostrůvky a Peskadorské ostrovy ("Pcheng-chu"). Její metropolí je Čung-sing. Na celé území provincie si činí nárok Čínská lidová republika.

Taiwan Province (Traditional Chinese: 臺灣省; Pinyin: "Táiwān Shěng"; POJ: "Tâi-oân-séng"; PFS: "Thòi-vàn-sén" or "Thòi-vân-sén") is a nominal province of the Republic of China without administrative function. Its administrative powers have been transferred to the central and county governments.


Paleontologie.

Ve vrstvách tohoto souvrství starých asi 156 až 146 milionů let (stupně oxford, kimmeridž a tithon) bylo objeveno také množství známých rodů dinosaurů ("Allosaurus", "Camptosaurus", "Diplodocus", "Stegosaurus", "Apatosaurus", "Brachiosaurus" ad.). Velkou biodiverzitu (druhovou rozmanitost) měli v tehdejších ekosystémech zejména obří sauropodní dinosauři. Je ovšem otázkou, do jaké míry je tato vysoká biodiverzita reálná a nakolik se může jednat pouze o výsledek stanovování odlišnosti na základě objevů fosilií mláďat a subadultních jedinců sauropodních dinosaurů.  Kromě toho poskytly sedimenty souvrství také fosilní pozůstatky rostlin, malých obratlovců i bezobratlých živočichů. Ukazuje se, že ekosystémy v tomto souvrství byly velmi komplexní. Nachází se zde také proslulý "Dinosauří národní památník" ("Dinosaur National Monument"). V sedimentech souvrství Morrison bylo objeveno také množství fosilií druhohorních savců.  Početní jsou v souvrství Morrison také draví teropodní dinosauři. Nacházejí se zde fosilní pozůstatky několika rodů velkých teropodů, jako je "Torvosaurus", "Allosaurus", "Ceratosaurus", "Marshosaurus" nebo "Saurophaganax". V rámci rodu "Allosaurus" již bylo popsáno několik různých druhů, které se zde vyvíjely jeden v druhý po dobu několika milionů let.  Podrobný výzkum z lokality Mygatt-Moore Quarry ukázal, že velké procento zdejších obratlovců nese stopy okusu od teropodů (jako je "Allosaurus"). V rámci charakteru rýh po zubech na fosilních kostech jiných jedinců se zdá být pravděpodobné, že zde docházelo i k případům kanibalismu právě od velkých teropodů, jako je "Allosaurus" nebo "Saurophaganax".  V sedimentech souvrství Morrison bylo objeveno také množství fosilních rostlin, včetně zkamenělých kmenů stromů o průměru až kolem 1,1 metru a délce přes 4 metry. Podobné objevy byly učiněny například na území kraje Uintah v Utahu.  Geologickým stářím se souvrství shoduje s lokalitou Tendaguru ve východní Africe nebo souvrstvím Lourinhã v Portugalsku. Přibližně stejného stáří je také lokalita Solnhofen v Německu.

Morrisonské souvrství je jedním z nejznámějších souvrství svrchnojurského stáří na světě. Rozkládá se na velké ploše středozápadu USA, s centrem ve státech Colorado a Wyoming. Zabírá rozlohu asi 1,5 milionu km, přesto je dosud na 75 % těchto sedimentů pohřbených pod půdou velkých východních prérií. Svůj název obdrželo souvrství podle městečka Morrison v Coloradu, u kterého v roce 1877 objevil první dinosauří fosilie Arthur Lakes. Zejména v rámci této geologické formace se také odehrála nejvýznamnější část slavné Války o kosti mezi paleontology O. C. Marshem a E. D. Copem.

The Morrison Formation is a distinctive sequence of Upper Jurassic sedimentary rock found in the western United States which has been the most fertile source of dinosaur fossils in North America. It is composed of mudstone, sandstone, siltstone, and limestone and is light gray, greenish gray, or red. Most of the fossils occur in the green siltstone beds and lower sandstones, relics of the rivers and floodplains of the Jurassic period.


Historie.

DIMAYOR byla založena v roce 1948 v Barranquille proto, aby oficiálně organizovala fotbalové soutěže. Kvůli sporu s národním fotbalovým svazem byla liga prohlášena mezinárodní federací FIFA za odtrženou, její účastníci byli vyloučeni z mezinárodních soutěží a potrestána byla také kolumbijská fotbalová reprezentace. Sankce se ale ligy nedotkla. Kvůli stávce v argentinském fotbale podepsali tamní nejlepší fotbalisté smlouvy v Kolumbii. Této éře se říkalo "El Dorado" a trvala do roku 1953, kdy Alfredo di Stéfano odešel do španělského velkoklubu Real Madrid.

Formát.

Sezóna.

V průběhu jedné půlsezóny, která trvá osmnáct kol, hraje každý tým proti každému jednou a navíc další zápas proti místnímu rivalovi. Za vítězství se do tabulky zapisují tři body, za remízu bod. Nejlepší čtyři týmy postupují do play off.

Finále.

Finále se hraje na dva zápasy, mistrem se stává tým, který má lepší skóre z obou zápasů. Pokud je po odvetě skóre vyrovnané, následuje okamžitě penaltový rozstřel. Pravidlo o počtu branek vstřelených na hřišti soupeře se nepoužívá.

Kontroverze.

Současný hrací systém soutěže byl ustaven v roce 1999, přičemž předchozí systémy se měnily a byly velmi složité. Sezóna 1996-1997 například trvala celých 18 měsíců od července 1996 do prosince 1997. Nový systém byl zaveden k tomu, aby bylo dosaženo větší atraktivnosti, někteří významní kolumbijští trenéři ho ale kritizovali. Již několikrát se stalo, že tým, který vedl po většinu základní části, vůbec nehrál ani ve finále.

Mistři.

"(Aktuální do 2019–II)"

Televize.

Práva na vysílání přenosů z ligy vlastní od roku 2006 na pětileté období televize Telmex.

Categoría Primera A je nejvyšší profesionální fotbalová liga v Kolumbii. Ligu řídí División Mayor del Fútbol Profesional Colombiano, známá jako DIMAYOR. Roku 2010 se sponzorem soutěže na dalších pět let stal výrobce nealkoholických výrobků Postobón, který dal soutěži jméno Liga Postobón. Od roku 2015 nese nový sponzorský název Liga Aguila.

The Categoría Primera A (), commonly referred to as Liga BetPlay Dimayor (between 2015 and 2019 "Liga Águila") due to sponsorship by online betting company BetPlay, is a Colombian professional league for association football clubs. It is the country's premier football tournament and sits at the top of the Colombian football league system.


Život.

Narodila se v Taškentu otci tatarské národnosti a ruské matce. S moderní gymnastikou začala v roce 1987, ve věku 4 let. První trenérkou se stala A. Malkinová. Otec hrál závodně fotbal a rodina se s ním stěhovala po území Uzbekistánu, Kazachstánu a Ruska.  Nejdříve jí trenéři nedávali mnoho šancí na úspěšnou kariéru, protože měla na moderní gymnastiku příliš robustní postavu a nebyla „hezká“. V mládí se přestěhovala do Ruska, kde jí matka představila šéftrenérce reprezentace Irině Vinerové, které se okamžitě zalíbila.  Poté začala u Vinerové trénovat a dostavily se první úspěchy ve formě vyhraných závodů. Na mezinárodní scéně debutovala v roce 1996. V patnácti letech v roce 1998 vyhrála první titul mistryně Evropy (Portugalsko). O rok později vítězství zopakovala a přidala ještě titul mistryně světa z Ósaky (Japonsko). Na mistrovství Evropy v Budapešti 2003 získala celkem čtyři zlaté medaile, jedno stříbro a jeden bronz.  Na Letních olympijských hrách 2000 v Sydney byla favoritkou na vítězství ve všech disciplínách, ale kvůli chybě v jinak výjimečném vystoupení, poté, co ztratila obruč, pro kterou musela vyběhnout mimo vymezené závodní území, se umístila celkově na třetím místě s bodovým ziskem 39,466 (švihadlo 9,925, obruč 9,641, míč 9,950, stuha 9,950).  Na Hrách dobré vůle konaných v roce 2001 v Brisbane získala zlato ve třech disciplínách – míči, kuželech a švihadlu, stříbrnou medaili pak ve víceboji a obruči. Přesto jí medaile nezůstaly, protože byla spolu s týmovou kolegyní Irinou Čačinovou pozitivně testována na zakázané sulfonamidové diuretikum furosemid (ATC C03). Výsledky z Her dobré vůle a také z mistrovství světa v Madridu 2001 byly těmto ruským gymnastkám anulovány. Ukrajinka Tamara Jerofejevová se tak dodatečně stala mistryní světa.  Na Letních olympijských hrách 2004 v Athénách vyhrála ve víceboji jednotlivkyň s celkovým ziskem 108,400 bodů (obruč 26,800, míč 27,350, kužely 27,150, stuha 27,100), stříbro si odvezla její kolegyně Irina Čačinová.  V říjnu 2004 oznámila ukončení aktivní kariéry. Nicméně v červnu 2005 ruská šéftrenérka Irina Vinerová připustila možnost jejího návratu. Gymnastka se pak objevila v reprezentačním týmu na přátelském střetnutí Rusko–Itálie v Janově, které se uskutečnilo 10. září 2005. 5. března 2006 dokázala vyhrát závod Gazprom Moscow Grand Prix, na kterém skončily druhá a třetí krajanky Věra Sessinová a Olga Kapranovová.

Po ukončení sportovní kariéry.

V roce 2005 stala členkou nově zřízené Komory lidu.  Objevila se také krátce v japonském filmu z roku 2001 "Red Shadow", kde předváděla gymnastický trénink.  V roce 2005 s ní ruská rapová skupina "Igra Slov" natočila skladbu a poté i videoklip.  Od roku 2007 je poslankyní Dumy za prokremelskou stranu Jednotné Rusko.

Svatební aféra.

V dubnu 2008 otiskly ruské noviny "Moskovskij Koresponděnt" zprávu, že se chystá na červen svatba bývalé gymnastky s tehdejším ruským prezidentem Vladimirem Putinem, poté, co ukončí působení v úřadu. 18. dubna 2008 se k tomu Putin vyjádřil během konference se Silviem Berlusconim, když řekl "„Není tam ani jediné pravdivé slovo“" (ve zprávě). Zatímco byl prezident na zahraniční návštěvě, tiskový mluvčí gymnastky také informaci dementoval a odmítl ji slovem "„nesmysl“". Noviny, které zprávu otiskly, přestaly natrvalo vycházet 29. října 2008.

Alina Maratovna Kabajevová ("rusky": "Али́на Мара́товна Каба́ева"; "tatarsky": "Älinä Marat qızı Qabayeva"; narozená 12. května 1983, Taškent, Uzbecká SSR) je ruská politička a bývalá moderní gymnastka, olympijská vítězka, desetinásobná mistryně světa a patnáctinásobná mistryně Evropy.

Alina Maratovna Kabaeva (, ; ; born 12 May 1983) is a Russian Honored Master of Sports, a retired individual rhythmic gymnast, a model and film star, and a politician.


Terminologie.

I když je HS známá jako "acne inversa", neznamená to, že patří mezi určité formy "klasického" akné v podobě zvýšené tvorby mazu a ucpaných pórů mazových žláz (mikrokomedony). HS byla poprvé identifikována a popsána v roce 1839 francouzským lékařem Alfredem Velpaudem.

Diagnostika.

HS není všeobecně známá nemoc. Pro posouzení se tedy běžně navštěvuji spíše dermatologové. Důležité je včasná diagnostika HS i když většinou nemá progresivní průběh. Může se ale s postupem času vracet s narůstající intenzitou, pokud není správně léčena.  HS patří „"podle dermatologického indexu kvality života (DLQI)"“ mezi nejnepříjemnější kožní onemocnění, které zásadně ovlivňuje kvalitu života pacientů, i když není způsobena špatnou hygienou. Bolestivé příznaky omezují pohyblivost, bolest má vliv na partnerský i sexuální život a celkově zhoršuje zdravotní stav pacienta. Nejde však jen o fyzickou bolest, kůže je estetickou formou orgánu, a proto postižení kůže má vliv na psychologickou stránku pacienta, který může trpět studem, depresí a mít pocit méněcennosti a izolovanosti.

Příčiny.

Přesné příčiny HS jsou doposud neobjasněné, ale onemocnění podléhá vlivu kombinaci několika vnitřních i vnějších faktorů. Nejčastější výskyt zanícených lézí je na tělesných částech, které obsahují vlasové folikuly, obzvláště podpaží, třísla nebo hýždě, díky vlivu:

Spouštějící faktory.

Faktorů, které mohou mít vliv na spuštění nemoci je více.  U některých případů HS byly objeveny mutace v NCSTN, PSEN1 nebo PSENEN genu. Tyto geny produkují proteiny, které jsou důležitou částí několika buněčných signalizačních cest. Jedna z nich, Notch dráha, je součástí správné funkce imunitního systému a je potřebná pro normální zrání a oddělení buněk vlasových folikul a dalších kožních buněk. Zdá se, že genetické mutace způsobují špatnou signalizaci u Notch dráhy, jenž pak vede k zvýšenému růstu uzlů a k jejich zánětu.

Stupně závažnosti HS.

Projevy a příznaky HS dermatologové obvykle popisují pomocí stupnice – nejčastěji se používá takzvaná Hurleyova škála.  Hurleyova škála je klasifikace stádií dermatologických onemocněních (např. psoriáza, HS, akné) podle klinické závažnosti postižení tkání a je rozdělená do tří stupnic.

Patogeneze.

Mezi hlavní patologické charakteristiky HS patří hyperkeratóza (ztluštění kůže) a hyperplázie (nadměrné dělení buněk) folikulárního epitelu, které způsobují prasknutí folikulu a vytvoření abscesu. Hyperplázie folikulárního epitelu pravděpodobně způsobuje sinusovou formaci (píštělu), která se horizontálně šíří pod kůží. Histologické analýzy prokázaly, že u pacientů s HS chybí, nebo je snížená tvorba mazových žláz. Tato dysfunkce je způsobena zvýšenou aktivitou žírných buňky, neutrofilů, makrofágů, CD3+ lymfocytů, CD138+ plazmatických buněk a speciální dendritických buněk, které postupně vyvolávají zánět. S postupem zánětu se v lézích a jejich okolí podstatně zvyšuje přítomnost prozánětlivých cytokinů, které produkují pomocné T-lymfocyty (IL-10, IL-17) a TNF-α. U pacientů v II. a III. Hurleyho stádiu byly zjištěny zvýšené hodnoty sérové hladiny TNF-α. Bakterie zatím nemají potvrzený vliv na vývoj HS a bakteriální infekce jsou spíše vedlejší projevy.

Léčba.

V současné době není známá efektivní léčba, protože HS doposud není podrobně prozkoumána a nejsou známy přesné příčiny. Včasná diagnostika a nasazení vhodné a dlouhotrvající léčby, v závislosti na individualitě pacienta a na stádiu onemocnění, však mohou usnadnit snášení bolesti, lepšímu hojení tkání, zabránění tvorby nových lézí a předcházet různým komplikacím. U části pacientů léčba z neznámého důvodu nezabírá. Existují různé formy léčebných a podpůrných možností v podobě úpravy životního stylu, některých léků nebo chirurgických zákroků. V počáteční fázi nemoci se uplatňují lokální terapie pomocí krémů a mastí nebo vodoléčby, poté nastupuje léčba antibiotiky. U pokročilejších forem se nasazují lékové formy, viz seznam níže. Nově se uplatňuje biologická léčba.

Možnosti léčby.

Známé možnosti léčby:  V případě neléčení chronického stádia nemoci se ve III. stádiu HS mohou objevit různé formy komplikací v podobě epitelových nádorů v okolí análního otvoru, anémie, artritida, amyloidóza (může způsobit selhání ledvin) a další mnohočetné infekce, které mohou vést k sepsi (meningitida, pneumonie, bronchitida).

Hidradenitis suppurativa (alternativně Hidradenitida, ve zkratce HS nebo též acne inversa) je chronické kožní onemocnění, které se projevuje tvorbou zánětlivých ložisek ve formě abscesů nebo bolestivých bulek, především v místech zvýšeného kožního tření – pod prsy, na genitáliích, hýždích nebo na vnitřních straně stehen.

Hidradenitis suppurativa (HS), also known as acne inversa, is a long-term skin disease characterized by the occurrence of inflamed and swollen lumps. These are typically painful and break open, releasing fluid or pus. The areas most commonly affected are the underarms, under the breasts, and groin. Scar tissue remains after healing. Self-consciousness or depression may result. The exact cause is usually unclear but believed to involve a combination of genetic and environmental factors. About a third of people with the disease have an affected family member. Other risk factors include obesity and smoking. The condition is not infectious or related to hygiene or the use of deodorant. The underlying mechanism is believed to involve either a dysfunction of apocrine sweat glands or hair follicles. Diagnosis is based on the symptoms. There is no known cure. Warm baths may be tried in those with mild disease. Cutting open the lesions to allow them to drain does not result in significant benefit. While antibiotics are commonly used, evidence for their use is poor. Immunosuppressive medication may also be tried. In those with more severe disease, laser therapy or surgery to remove the affected skin may be carried out. Rarely, a skin lesion may develop into skin cancer. It is estimated to affect between 1% and 4% of people. Women have the condition about three times more often than men. Onset is typically in young adulthood and may become less common after 50 years old. It was first described some time between 1833 and 1839 by French anatomist Alfred Velpeau.


Konstrukce.

Vývoj raketoplánu Buran začal v pozdních sedmdesátých letech jako odpověď americký program Space Shuttle. Konstrukční práce na orbiteru začaly v roce 1980 a v roce 1984 vyjel první testovací Buran v měřítku 1:1 z hangáru. První suborbitální testovací let modelu proběhl již v červenci 1983. Postupně bylo vyrobeno dalších pět testovacích modelů.  OK-GLI je zkušební model vyrobený v roce 1984. Byl vybaven čtyřmi proudovými motory AL-31 připevněnými na záď(přičemž palivové nádrže pro motory zabíraly čtvrtinu nákladového prostoru). Tento Buran mohl vzlétnout vlastní silou k letovým zkouškám na rozdíl od amerického testovacího modelu "Enterprise".  Proudové motory byly využity ke vzletu z normální vodorovné dráhy a po dosažení určité výšky byl tah snížen a OK-GLI klouzal zpět na zem. To poskytlo cenné informace o letových vlastnostech Buranu.

Po vyřazení.

Letecká základna Žukovskij.

Po zrušení programu byl OK-GLI uložen v Letecko-výzkumném institutu M. M. Gromova poblíž Moskvy, kde byl vystaven během výstavy MAKS air show.

Sydney.

V roce 2000 byl Buran prodán australské společnosti Buran Space Corporation, kterou vlastní australský astronaut Paul Scully-Power. Byl rozebrán a přes Göteborg převezen lodí do Sydney. Zde byl několik let k vidění jako turistická atrakce v Darling Harbour.  OK-GLI byl vystaven během letních olympijských her v Sydney. Návštěvníci mohli chodit kolem i uvnitř raketoplánu (chodník byl postaven podél nákladového prostoru). Následně majitelé skončili v konkurzu a stroj byl rok uložen na oploceném parkovišti, chráněn jen obyčejnou plachtou.  OK-GLI byl pak nabízen k prodeji v radiové aukci v Los Angeles' News 980 KFWB-AM s vyvolávací cenou 6 milionů dolarů, avšak nedorazila žádná skutečná nabídka.

Technikmuseum Speyer.

Dne 4. března 2008 OK-GLI začal svou cestu po moři do Technikmuseum Speyer, kde byl zrekonstruován a slouží jako průchozí exponát výstavy.

Zkušební lety.

OK-GLI provedl 9 pojezdových zkoušek a 25 testovacích letů. Všechny testy a lety byly provedeny na Bajkonuru.

OK-GLI (v programu Buran označen BTS-02) je testovací raketoplán programu Buran. Byl postaven v roce 1984 a využit pro 25 zkušebních letů v letech 1985 až 1988. Nyní se nachází v Technikmuseum Speyer v Německu.

The OK-GLI (), also known as Buran Analog BTS-02 (), was a test vehicle ("Buran aerodynamic analogue") in the Buran programme. It was constructed in 1984, and was used for 25 test flights between 1985 and 1988 before being retired. It is now an exhibit at the Technik Museum Speyer in Germany.


Život.

Narodil se 11. května 1859 v Liptovském Mikuláši, v části Vrbica-Hušták č. 26 (dle tehdejšího číslování) do evangelické rodiny řemeslníka Ondreje Stodoly a Anny, rozené Kováčové. Jako datum narození se v literatuře uvádí 10. květen 1859, liptovskomikulášská matrika však jednoznačně uvádí jako den narození až 11. květen. Týden po narození dostal při křtu jména Aurel Bohuslav. Lidovou školu vychodil v Liptovském Mikuláši. Navštěvoval pak německou reálku v Levoči, maturoval na Vyšší státní reálce v Košicích. Od roku 1876 studoval na technice v Budapešti a od roku 1877 strojní inženýrství v Curychu. Mezi lety 1880 a 1882 pracoval ve Strojírnách státních uherských železnic v Budapešti. V roce 1883 pokračoval ve studiu na Vysoké škole technické v Charlottenburgu a studia ukončil v roce 1884 na pařížské Sorbonně. Od roku 1884 působil v Praze, v Českomoravské strojírně, ale po krátkém čase přešel do Strojírenské společnosti Ruston a spol. V roce 1892 přijal místo docenta na Spolkové polytechnické škole v Curychu, na níž se brzy stal profesorem (1893) a působil tam až do svého odchodu do důchodu v roce 1929. Jeho žákem zde byl i Albert Einstein. Zemřel 25. prosince 1942 v Curychu. Od roku 1989 je pohřben v Liptovském Mikuláši.

Dílo.

Ve své vědecké práci se zaměřoval na oblast teorie automatické regulace strojů, položil vědecké základy projektování a stavby parních a spalovacích turbín. Jeho výpočty a konstrukce daly základ tomuto odvětví strojírenství. Pro páru vypočítal a aplikoval tzv. Mollierův entropický diagram, který stále doplňoval. Ve spolupráci s chirurgem Ferdinandem Sauerbruchem zkonstruoval roku 1915 pohyblivou umělou ruku, tzv. Stodolovu ruku. Na stejném principu byly založeny i protézy chodidel a nohou.  Byl konstruktérem prvního tepelného čerpadla na světě. Jeho tepelné čerpadlo z roku 1928 dodnes pracuje ve Švýcarsku a vytápí radnici v Ženevě, když odebírá teplo z vody jezera (jde o uzavřený okruh).  Jeho vrcholné dílo "Die Dampfturbinen und ihre Aussichten als Wärmekraftmaschinen" vyšlo v Berlíně v roce 1903 a později ho přeložili do mnoha světových jazyků. Postupně ho doplňoval o nové poznatky a jeho šesté vydání v roce 1924 mělo již rozsah 1142 stran. V roce 1922 vyšlo v Berlíně jeho další významné dílo "Dampf und Gas-Turbinen", v roce 1931 v Berlíně vyšlo "Gedanken zu einer Weltanchauung vom Standpunkte des Ingenieurs", které propracoval a vydal v Curychu 1937 pod názvem "Die geheimnisvolle Naturweltanschauliche Betrachtung".

Ocenění a odkaz.

Mnohé světové vědecké společnosti a univerzity mu udělily nejvyšší vyznamenání a hodnosti. V roce 1901 ho jmenovali čestným doktorem Curyšské univerzity, v roce 1905 mu Vysoká škola technická v Hannoveru udělila titul Dr. Ing. h. c. a o čtyři roky později i technika v Curychu. Roku 1908 mu bylo uděleno nejvyšší vyznamenání německých inženýrů Grashofova medaile a v roce 1940 ho Anglie odměnila zlatou medailí Jamese Watta. Čestný doktorát mu udělila i německá technika v Brně a v roce 1929 i pražské České vysoké učení technické. Byl také členem korespondentem Francouzské akademie věd.  Na počest Aurela Stodoly je pojmenována planetka 3981 Stodola. U příležitosti 150. výročí jeho narození vyhlásila Slovenská technická univerzita v Bratislavě rok 2009 Rokem Aurela Stodoly. Národní banka Slovenska vydala u této příležitosti historicky první sběratelskou eurominci SR s podobiznou tohoto slovenského vědce světového jména. Nominální hodnota stříbrné mince je 10 eur. Mince má status zákonného platidla, ale pouze na Slovensku.

Aurel Bohuslav Stodola (11. května 1859 Liptovský Mikuláš – 25. prosince 1942 Curych) byl slovenský fyzik, inženýr a vynálezce, zakladatel teorie parních a plynových turbín.

Aurel Boleslav Stodola (11 May 1859 – 25 December 1942) was a Slovak engineer, physicist, and inventor. He was a pioneer in the area of technical thermodynamics and its applications and published his book "Die Dampfturbine" (the steam turbine) in 1903. In addition to the thermodynamic issues involved in turbine design the book discussed aspects of fluid flow, vibration, stress analysis of plates, shells and rotating discs and stress concentrations at holes and fillets. Stodola was a professor of mechanical engineering at the Swiss Polytechnical Institute (now ETH) in Zurich. He maintained friendly contact with Albert Einstein. In 1892, Stodola founded the Laboratory for Energy Conversion.


Historie.

V průběhu staletí byl obraz v držení řady vlastníků:  Počátkem 20. století se nacházel ve sbírce nazvané "Collectie Six" podle sběratele umění Jana Sixe, který za něj požadoval milion guldenů. Nakonec získal obraz ze sbírky v roce 1921 za 650 000 guldenů Henri W. A. Detering, který jej následně věnoval nizozemskému státu. Od té doby se obraz nachází v amsterodamském Rijksmuseum.

Popis.

Na obraze (olej na plátně, rozměry 54,3×44 cm) je zachycena část ulice, dlážděné kočičími hlavami, u níž stojí dva domy, oddělené dvěma průchody. Dominantně působí dům na pravé polovině obrazu – třípodlažní stavba se stupňovitým štítem. Většina oken ze zavřená, což navozuje dojem, že dům je uzavřen. Pouze v otevřených dveřích domu sedí žena zaujatá ruční prací (paličkováním krajek). Kromě ní jsou na plátně další tři postavy: dvě děti klečící na zemi a děvečka v průchodu vlevo, skloněná nad nádobou s vodou. Všichni se věnují své činnosti a vzájemně spolu nekomunikují; i proto působí obraz dojmem obzvláštního klidu.  Identifikací místa, které Vermeer zachytil, se zabývají badatelé již odedávna. Názory jsou různé: vedle nejčastěji se objevující teorie, že jde o pohled na "Voldergracht", namalovaný ze zadních oken domu "Mechelen" u Marktveld v Delft, jsou zmiňovány i jiné lokalizace – Oude Langendijk, Nieuwe Langendijk, Trompetdtraat, Spieringstraat, Achterom či Vlamingstraat. Podle první hypotézy stál za "Mechelenem" dům (na obraze by to byla budova zprava), který byl v roce 1661 zbourán, aby udělal místo pro nové sídlo gildy sv. Lukáše, cechu sdružujícího a zastřešujícího výtvarné umělce, tedy i Vermeera. V holandském malířství byla častá vyobrazení budov ohrožených zničením, jež byla vytvářena s cílem uchovat pro budoucnost v paměti jejich vzhled. Takové obrazy tvořili mj. Egbert van der Poel (např. "Pohled na Delft po výbuchu prachovny v roce 1654", National Gallery v Londýně), Daniel Vosmaer. Je tedy možné, že i Vermeer chtěl zvěčnit vzhled domu, jenž měl zakrátko přestat existovat.  Není však také vyloučeno, že Vermeer nezachytil skutečný vzhled konkrétní ulice, ale umístil na obraz prvky z různých míst. To dělal jeho současník, Pieter de Hooch, který kromě výjevů v interiérech maloval pohledy na dvorky, ulice a zahrady. De Hooch namaloval dva obrazy, na nichž je jedna brána, ale zachycená ze dvou různých stran ("Dvorek", 1658, National Gallery v Londýně a "Dvorek", 1658, The Trustees of Mr. Julian Byng's Marriage Settlement).  "Ulička" je jedním z pouhých dvou Vermeerových obrazů, na nichž je zachycen motiv města a kde Vermeer namaloval oblohu. Všeobecně se má za to, že její vytvoření předcházelo vznik obrazu "Pohled na Delft", dalšího ze dvou uvedených.  Jako v řadě dalších případů i zde Vermeer provedl změny v konečné kompozici – odstranil např. ženskou postavu, jež se nacházela vpravo od vstupu do průchodu.  Rostlinný pokryv cihlové stěny na levé straně obrazu má v současnosti modrý odstín. Zeleň Vermeer získával smícháním žluti s modří a postupem času se výsledná zelená barva mohla změnit v modrou.

Ulička (nizozemsky "Het Straatje") je obraz Jana Vermeera datovaný do let 1658–1661. Plátno je signováno, podpis "i VMeer" se nachází na levé straně dole, pod oknem.

The Little Street ("Het Straatje") is a painting by the Dutch painter Johannes Vermeer, executed c. 1657–58. It is exhibited at the Rijksmuseum of Amsterdam, and signed, below the window in the lower left-hand corner, "I V MEER".


Před válkou.

Narodil se v roce 1906 ve městě Oberdorf (dnes Marktoberdorf) ve Švábsku v Německu jako syn předáka. Brzy opustil školu, aby se stal fotografem. Pracoval jako skladník a během Velké hospodářské krize byl nezaměstnaný. Začátkem listopadu 1932 vstoupil do NSDAP a SS. Hössler byl ženatý a měl tři děti.  Během svého působení v SS, byl povýšen do hodnosti SS-Obersturmführer a stal se důstojníkem v záloze ve Waffen-SS. Po založení koncentračního tábora Dachau v červenci 1933 se stal prvním členem strážního sboru a později pracoval jako kuchař. V Dachau sloužil až do vypuknutí druhé světové války.

Auschwitz.

V červnu 1940 byl převelen do nově otevřeného koncentračního tábora Auschwitz (Osvětim). Řídil táborové kuchyně a občas byl využit jako vedoucí pracovního oddílu ("Kommandoführer"). V roce 1941 se stal vůdcem pracovního nasazení ("Arbeitsdienstführer"). 28. července 1941 doprovázel Hössler přepravu 575 vybraných vězňů z Auschwitzu do centra „eutanázie“ na zámku Sonnenstein, kde byli zavražděni jako součást Akce 14f13 v rámci programu Akce T4. V červnu 1942 se spolu s Otto Mollem a Hansem Aumeierem podíleli na zabití 168 přeživších z neúspěšného povstání v trestní části Auschwitz I.  Od září do listopadu 1942 brigáda složená z vězňů zvaných "Sonderkommando Hössler" exhumovala 107 000 mrtvol z masových hrobů kolem Auschwitzu I, aby je spálila v novém krematoriu v Auschwitz II. Vězni Sonderkommanda byli poté téměř vždy zavražděni. Zároveň pracoval ve starém krematoriu v hlavním táboře Auschwitz I, podílel se zde i na posílání lidí do plynových komor. V srpnu 1943 byl povýšen do funkce Schutzhaftlagerführer v ženském táboře Auschwitz-Birkenau, kterému velel společně s Marií Mandlovou. V této funkci se podílel mimo plynování vězňů i na selekcích.  Filip Müller, jeden z mála členů Sonderkommanda, který přežil Osvětim, parafrázoval Hösslerův projev, který přednesl skupině řeckých Židů ve svlékací místnosti před plynovými komorami:  Mezi 15. březnem a 15. květnem 1944 byl také velitelem koncentračního tábora (KZ-Kommandant) Neckarelz v německém Mosbachu, což byl pobočný tábor většího táborového komplexu Natzweiler-Struthof v okupované Francii. Po invazi spojenců Francie v červnu 1944 se vrátil do Auschwitzu, kde setrval do evakuace v lednu 1945.

Dora-Mittelbau.

V lednu 1945, když Rudá armáda překonala německé pozice na východní frontě se personál SS z Auschwitzu evakuoval do koncentračního tábora Dora-Mittelbau. Dne 4. dubna 1945 spojenecké letectvo provedlo zničující nálet na Nordhausen a ihned na to byla zahájena evakuace Dory. Pochod smrti vedl Hössler směrem do stále fungujícího koncentračního tábora Bergen-Belsen.

Bergen-Belsen.

8. dubna 1945 dorazil se svým transportem do Bergen-Belsenu a stal se zástupcem velitele tábora Josefa Kramera. 15 dubna 1945 byl Hössler nalezen britskou armádou skrývající se mezi vězni v maskovaném oděvu. Zajatci SS pak byli nuceni pohřbít tisíce mrtvol ležících v areálu tábora v hromadných hrobech.

Odsouzení a smrt.

Hössler a 44 dalších příslušníků táborového personálu byli souzeni v procesu Bergen-Belsen britským vojenským soudem v Lüneburgu. Během soudního procesu Anita Laskerová dosvědčila, že se účastnil výběrů pro plynovou komoru. Byl odsouzen k trestu smrti a oběšen 13. prosince 1945 ve vezení v Hamelnu.

Franz Hössler také Franz Hößler (4. února 1906 – 13. prosince 1945 Hameln) byl během druhé světové války německý příslušník SS v hodnosti Obersturmführer a velitel stráží (Schutzhaftlagerführer) v koncentračních táborech Auschwitz-Birkenau, Mittelbau-Dora a Bergen-Belsen. V procesu Bergen-Belsen byl za zločiny proti lidskosti odsouzen k trestu smrti.

Franz Hößler, also Franz Hössler (; 4 February 1906 – 13 December 1945) was a Nazi German SS-"Obersturmführer" and "Schutzhaftlagerführer" at the Auschwitz-Birkenau, Dora-Mittelbau and Bergen-Belsen concentration camps during World War II. Captured by the Allies at the end of the war, Hößler was charged with crimes against humanity in the First Bergen-Belsen Trial, found guilty, and sentenced to death. He was executed by hanging at Hameln Prison in 1945.


Život a kariéra.

Nino Ferrer se narodil 15. srpna 1934 v Janově, Itálii, ale své rané dětství prožil v Nové Kaledonii (francouzské zámořské teritorium v jihozápadním Tichém Oceánu), kde jeho otec pracoval jako inženýr. Jezuitská škola v Janově a později v Paříži v něm zanechala celoživotní averzi vůči kostelům. Od roku 1947 studoval mladý Nino na Sorbonně etnologii a archeologii, zajímal se také o hudbu a malování.  Po dokončení studií Ferrer začal cestovat po světě a pracoval na nákladní lodi. Po návratu do Francie propadá hudbě. Jeho vášeň pro jazz a blues ho vedla k hudbě Jamese Browna, Otise Reddinga a Raye Charlese. Začal hrát na kontrabas v New Orleanském Jazzovém Orchestru Billa Colemana. Na nahrávce se poprvé objevil v roce 1959, když hrál na basu na dvou singlech od Dixie Cats. Nápad na kariéru sólového zpěváka dostává od rhythm and bluesové zpěvačky Nancy Hollowayové, kterou doprovázel.  V roce 1963 nahrál svůj první singl "Pour oublier qu'on s'est aimé". Na druhé straně desky byl singl "C'est irréparable", který byl později přeložen pro italskou superstar Minu jako "Un anno d'amore" a stal se tak v roce 1965 velkým hitem. Později, v roce 1991, zazpíval tento hit španělský zpěvák Luz Casal pod názvem "Un año de amor" pro film režiséra Pedra Almodóvara "Tacones Lejanos" (Vysoké podpatky)"."  V roce 1965 přišel jeho první úspěch jako sólisty s písní "Mirza". Následujícími hity jako "Conichons" a "Oh! hé! hein! bon!" si vydobyl pověst komediálního zpěváka. Jeho obrovský úspěch ho doslova uvěznil a Nino nemohl uniknout poptávce publika slyšet jeho hity. Začal tak žít hýřivým životem plným vína, žen a hudby, zatímco neustále vystupoval v televizi, divadlech a na turné.  V roce 1967 dosáhl v Itálii největšího úspěchu s písní "La pelle nera" (francouzská verze je "Je voudrais être un noir" – Chci být černochem).  "La pelle nera" následovaly další Italské písně podobného stylu. Ferrer se také dvakrát objevil na hudebním festivalu v Sanremo (v roce 1968 a 1970). V roce 1970 se vrátil do Francie.  Několik měsíců po smrti své matky, 13. srpna 1998, dva dny před svými 64 narozeninami si z domu vzal svou zbraň a vydal se na posekané pole kousek od sousední vesnice. V poli si lehl a prostřelil si hruď. Jeho žena Kina, se kterou měl dvě děti, ohlásila událost policii, když doma našla dopis na rozloučenou.

Nino Agostino Arturo Maria Ferrari, známý jako Nino Ferrer (15. srpna 1934 Janov – 13. srpna 1998 Saint-Cyprien), byl italsko-francouzský zpěvák a textař.

Nino Agostino Arturo Maria Ferrari, known as Nino Ferrer (15 August 1934 – 13 August 1998), was an Italian-born French singer-songwriter and author.


Výskyt.

Druh obývá oblast Nového Zélandu o rozloze 3 300 km. Jedná se o zdejší endemit. Žije na Jižním ostrově, ale v minulosti byl rozšířen i na Severním. Obývá zde oblast Waitaki a k hnízdění využívá místa, kde vodní tok divočí, lze ho najít ale také v bažinách. Důležitá je přítomnost štěrkových břehů, které sem přinášejí proudy řek z hor. Některé pisily tráví zimu v níže položených oblastech; jedná se o částečně tažné ptáky.

Popis a chování.

Pisila černá je pták štíhlého těla a dosahuje velikosti mezi 37 až 40 cm, přičemž váží 195 až 220 g. Má dlouhé končetiny červeného zbarvení. Dlouhý je rovněž zobák jemného vzezření, ten má ale barvu černou. Peří má černou barvu, křídla a záda se navíc mohou zeleně lesknout. Mladí ptáci se od dospělců odlišují bílými znaky. Dospělého zbarvení dosáhnou v osmnácti měsících věku. Hybridy s pisilou bělohlavou mohou mít různé zbarvení a od pisil černých je odlišují tmavší barva společně s kratšíma nohama. Naopak zobák bývá delší než u pisil černých.  Pisily černé se ozývají hlasitým vysokým voláním, jejich zvuk zní jako "jek", "jek", "jek". Žerou drobné ryby, ale hlavní část potravy tvoří hmyz, konzumují i jiné bezobratlé. Potravu pisily vybírají z bahna svým zobákem. Tento monogamní druh, který si hlídá území před jinými pisilami, tvoří páry, které spolu zůstávají až do smrti jednoho z partnerů. Vrchol období páření, kdy si druh staví hnízdo, připadá na říjen, ale rozmnožování nastává už od srpna a končí v lednu. Snůška činí čtyři vejce, na jejichž vysezení spolupracují oba rodiče a spolu krmí následně i vylíhnutá mláďata. Pohlavní dospělosti je dosaženo mezi druhým a třetím rokem života.

Ohrožení.

Pisila černá patří mezi nejohroženější ptačí druhy, podle Mezinárodního svazu ochrany přírody je kriticky ohrožena. Řeky, které ptákům přinášejí potřebný štěrk k hnízdění, lidé přehradili, což vedlo ke snížení vhodných hnízdišť. Nebezpečí představuje i další ztráta přirozeného prostředí, například kvůli přetváření krajiny na zemědělské oblasti, některá hnízda zničí turisté. Největší hrozbu však představují introdukované (nepůvodní) druhy savců (kočky domácí, fretky, hranostajové či potkani), které mohou žrát ptákům vejce a zabíjet dospělce. Nakonec pak představuje problém hybridizace s pisilou bělohlavou probíhající od roku 1960.  Ve 40. letech 20. století druh přestal hnízdit na Severním ostrově, do roku 1981 pak populace pisil černých poklesla na 23 jedinců, zhruba za dvacet let bylo objeveno ve volné přírodě jenom osm chovných jedinců. Díky rychlému odchovu v zajetí a následnému vypouštění desítek ptáků do volné přírody se velikost populace v roce 2016 dostala na 93 ptáků a má vzrůstající tendenci. Oblast, kde se pisila černá vyskytuje, byla vyhlášena chráněnou rezervací, ze které byly vybity nepůvodní druhy savců. Ve volné přírodě jsou párům odebírána vejce (a následně odchována v zajetí), díky čemuž samice položí další snůšku. Probíhá rovněž kontrola hybridizace a obnova přirozeného prostředí. Navržena jsou rovněž další ochranná opatření.

Pisila černá ("Himantopus novaezelandiae") je kriticky ohrožený druh dlouhokřídlého ptáka, jenž se řadí do čeledi tenkozobcovití (Recurvirostridae) a rodu "Himantopus". Nevytváří žádné poddruhy, jedná se tedy o monotypický taxon. Příbuzný je s pisilou čáponohou ("Himantopus himantopus"), křížení pak probíhá s pisilou bělohlavou ("Himantopus leucocephalus").

The black stilt ("Himantopus novaezelandiae") or kakī (Māori) is a wading bird found in New Zealand. It is one of the world's rarest birds, with 132 adults surviving in the wild as of August 2018. Adult kakī have distinctive black plumage, long pink legs, and a long thin black bill. Black stilts largely breed in the Mackenzie Basin in the South Island, and are threatened by introduced feral cats, ferrets, and hedgehogs as well as habitat degradation from hydroelectric dams, agriculture, and invasive weeds.


Kariéra.

Počátky kariéry.

Alguersuari začal svou formulovou kariéru v roce 2005. O rok později vyhrál zimní sérii italské Formule Renault. V následující sezóně skončil v hlavní části tohoto šampionátu na 2. místě, za Mikou Mäkim.

Formule 3.

Pro rok 2008 se Jaime přestěhoval do šampionátu Britské Formule 3, kde závodil pro tým Carlin Motorsport společně se svými stájovými kolegy, kterými byli Brendon Hartley, Oliver Turvey a Sam Abay. Šampionát byl po celou sezónu dramatický, o titul bojovali Alguersuari, Hartley, Turvey a Sergio Pérez. Alguersuari však vyhrál poslední 3 závody a tím si zajistil titul. Zároveň překonal rekord, když se stal nejmladším pilotem, který dokázal vyhrát tuto sérii, bylo mu přesně 18 let a 203 dní, byl také prvním Španělem, kterému se podařilo získat britský titul. V témže roce ještě zastoupil zraněného Marka Webbera při Závodu šampiónů na stadionu Wembley.

Světová série Renault.

Pro sezónu 2009 si Jaime zajistil místo ve Světové sérii pod záštitou automobilky Renault. Pokračoval opět v týmu Carlin a také společně s Oliverem Turveyem. V polovině sezóny však přišla větší výzva. Zatímco figuroval v tomto šampionátu na 8. místě s jedním pódiovým umístěním, dostal nabídku od týmu Toro Rosso, aby nahradil Sébastiena Bourdaise, kterého tým propustil. I přes takovou velkorysou nabídku chtěl Jaime dál jezdit i Světovou sérii Renault. Týden po svém debutu ve Formuli 1 se tak do této série znovu vrátil. Jízda ve Formuli 1 jakoby mu dodala krev do žil, jelikož závod Světové série Renault vyhrál. Za celý víkend pak posbíral 27 bodů a posunul se z 8. na 3. místo, nakonec skončil na celkovém 6. místě.

Formule 1.

2009–2011: Toro Rosso.

Alguersuari převzal roli rezervního jezdce pro týmy Red Bull Racing a Toro Rosso, po svém bývalém kolegovi Hartleyovi, pro druhou polovinu sezóny 2009. A hned dva týdny po jmenování do této funkce, propustil tým Toro Rosso Sébastiena Bourdaise a Alguersuari byl ihned pasován do role jeho náhradníka ještě před tím, než vše oficiálně potvrdil tým. Toro Rosso nakonec Jaimeho opravdu potvrdilo jako pilota pro Grand Prix Maďarska 2009. Stal se tak nejmladším pilotem Formule 1, bylo mu 19 let a 125 dní (Tento rekord se udržel do Grand Prix Austrálie 2015, kde ho překonal Max Verstappen- 17 let a 166 dní) když překonal rekord, který držel Mike Thackwell. Stal se tak sedmým teenagerem, který startoval ve Formuli 1. V závodě skončil Alguersuari na 15. místě a dokonce hned porazil svého stájového kolegu, Sébastiena Buemiho. Ve svém druhém závodě si o jednu příčku pohoršil, další 4 závody však nedokončil. V lednu 2010 bylo oznámeno, že Španěl bude u italského týmu pokračovat i v další sezoně.

Kompletní výsledky.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu

Jaime Alguersuari (* 23. března 1990, Barcelona) je španělský pilot, který se při Grand Prix Maďarska 2009 stal nejmladším pilotem v historii Formule 1. Od této Grand Prix nahradil v kokpitu týmu Toro Rosso Sébastiena Bourdaise.

Jaime Víctor Alguersuari Escudero (; born 23 March 1990), also known as Jaume Alguersuari (), is a Spanish retired racing driver best known for competing in Formula One between and, and for being the 2008 British Formula 3 champion. He is the son of Jaime Alguersuari, Sr., a former motorcyclist and racing driver.


Definice vrcholu.

Mnoho hor, kromě jejich nejvyššího vrcholu, mají také vrcholy vedlejší. Obecně platí, že topografický význam vrcholu nebo vedlejšího vrcholu, stejně jako topografická prominence určují, zda je vrchol považován za nezávislý vrchol nebo vrchol vedlejší. Neexistuje jednotné kritérium pro všechna světová pohoří, to se obvykle volí vzhledem k charakteru pohoří nebo oblasti. Například v USA se za samostatný vrchol obvykle považují hory s prominencí nad 500 stop (asi 152 m). Pro alpské nebo tatranské hory se většinou používá prominence 100 metrů. Pro české hory byla v rámci projektu "Tisícovky Čech, Moravy a Slezska" zvolena prominence minimálně 15 metrů (a izolace 400 m) pro tzv. hlavní vrcholy a 5 metrů (a izolace 200 m) pro vedlejší vrcholy. V roce 1994 Mezinárodní horolezecká federace (UIAA) klasifikovala v Alpách 82 vrcholů, které byly nejméně 4 000 m nad hladinou moře a nejméně 30 m topografického výběžku nad každou sousední horou.

Ověření nevylezeného stavu.

Může být obtížné určit, zda nebyl na vrchol hory proveden výstup. Dlouho předtím, než začalo v polovině 19. století moderní horolezectví lidé cestovali na vrcholky hor. Archeologické vykopávky v Andách ukázaly, že lidé v předhistorických dobách cestovali až do výšky 6 739 m. Stálá sídliště až do výšky 4 500 m byla založena již před 12 000 lety v Andách. Ve Lhase v Tibetu, který leží ve výšce 3 650 m a v mnoho menších osadách v Himálaji se daří ve výškách přesahujících 4 000 m. Vzhledem k tomu, že lidé žijí ve vysoké nadmořské výšce po mnoho tisíciletí, mohly být vrcholy v minulosti vylezeny. Mnohé regiony daleko od osad však nikdy nebyly prozkoumány, zejména proto, že některé vysoké vrcholy ve vysokých horách jsou tak vzdálené, že byly místním obyvatelům neznámé, když je poprvé spatřili evropští průzkumníci.

Gangkhar Puensum.

Gangkhar Puensum (7 770 m) je nejvyšší horou na světě, na kterou nebyl proveden výstup z hlediska nadmořské výšky. Leží na hranicích mezi Bhútánem a Čínou. Bhútánská vláda od roku 1994 zakázala horské expedice do oblastí hor vyšších než 6 000 metrů nad mořem. Důvody zákazu jsou ekologické i náboženské.

Nejvyšší nevylezený nezakázaný vrchol.

Na základě kritérií Mezinárodní horolezecké federace je Muču Kiš (7 452 m) s prominencí 263 m v Pákistánu v současnosti nejvyšší hora na světě, na kterou nebyl proveden výstup, přestože na ni není náboženský nebo politický zákaz. Dalšími nevylezenými horami jsou Kabru (7 318 m) s prominencí 100 m, Lapče Kang III (7 250 m) s prominencí 570 m a Kardžiang(7 221 m) s prominencí 895 m.

Nevylezený vrchol s největší prominencí.

Nevylezené hory s vysokou topografickou prominencí jsou samozřejmě nezávislé hory, které mají relativně malou výšku. Na takové vrcholy možná existuje nezdokumentovaný výstup.  Sauyr Zhotasy 3 800 m, (prominence 3 252 m), nejvyšší bod v pohoří Saur na hranici mezi Kazachstánem a Čínou a Mount Siple 3 110 m, (prominence 3 110 m) na Sipleovém ostrově u pobřeží Antarktidy, nemají žádné záznamy o úspěšných výstupech. Nelze potvrdit stav každého z těchto vrcholů, ačkoli Mount Siple je v současné době ve vzdáleném, neobydleném a zřídka navštěvovaném místě.

Seznam nejvyšších nevylezených vrcholů.

Následující vrcholy s minimálním výběžkem 150 m, které byly považovány za nevylezené k srpnu 2018.

Nevylezená hora je vrchol hory, na který nebyl proveden prvovýstup. V některých částech světa jsou průzkumy a mapování výstupů stále nespolehlivé. Neexistují žádné komplexní záznamy o trasách průzkumníků, horolezců a místních obyvatel. V některých případech byly i moderní výstupy větších hor špatně zdokumentovány a bez všeobecně uznávaného seznamu lze dosáhnout výsledku při určování nejvyšších nevylezených vrcholů světa na světě jen spekulativně. Většina zdrojů uvádí, že Gangkhar Puensum (7 770 metrů) na hranici mezi Bhútánem a Čínou je nejvyšší horou na světě, na kterou dosud nebyl proveden výstup.

An unclimbed mountain is a mountain peak that has yet to be climbed to the top. Determining which unclimbed peak is highest is often a matter of controversy. In some parts of the world, surveying and mapping are still unreliable. There are no comprehensive records of the routes of explorers, mountaineers, and local inhabitants. In some cases, even modern ascents by larger parties have been poorly documented and, with no universally recognized listing, the best that can be achieved in determining the world's highest unclimbed peaks is somewhat speculative. Most sources indicate that Gangkhar Puensum () in Bhutan or on the Bhutan–China border is the tallest mountain in the world that has yet to be fully summited. Gangkhar Puensum has been off limits to climbers since 1994 when Bhutan prohibited all mountaineering above due to spiritual/religious beliefs.


Děj.

Stručně.

Mladá televizní reportérka Ángela Vidalová pořádá reportáž z hasičské stanice pro pořad ",Zatím co vy spíte ́ ́". Její hlavní prioritou je také výjezd, což se později také stane a jede s hasiči do činžovního domu, odkud znělo hlášení. Ovšem neví o nebezpečné infekci, která se v domě skrývá a která se po celém domě, izolovaného armádou, rozšíří. Začíná krutý boj o život.

Celý.

Mladá televizní reportérka Ángela Vidalová pořádá reportáž z hasičské stanice pro pořad ",Zatím co vy spíte ́ ́". Zanedlouho se však účastní také hasičského výjezdu s hasiči Manu a Alexem, který byl od začátku pro ní hlavní prioritou. Jede s hasiči do starého činžovního domu, odkud bylo hlášení o podivně chovající se ženě v jejím zamčeném bytě. Tu se snaží policisté uklidňovat až žena pokouše jednoho z policistů. Když se zraněného snaží přemístit ven z domu, zjistí, že armáda celý dům uzavřela a uvalila pod karanténu. Nikdo nemá tušení co se dějě, jsou jen informováni zvenčí, že je to pro jejich bezpečnost. Policista je pokousán a do toho všeho z třetího patra spadne Alex, který je vážně zraněn. Za příčinou se vydají Manu a jiný policista a s nimi společně Ángela a její kameraman. Žena, která policistu pokousala, napadne i jinou obyvatelku domu a následně je zastřelena.  Po šoku se Manu pokusí najít cestu z domu ven, ale je zvenčí zadržen policií, která to izolovaným lidí nedovolí. Zkusí jim pomoct Guillem, lékař a správce domu, který ví o místě, odkud skočit na dvůr, ale tam jim to policie také nedovolí a dojde ke konfliktu s policistou Jovenem, o němž mají ostatní pochyby, že o celé akci věděl. Vše se s poklidem vyřeší, Ángela udělá reportáž s páru obyvateli domu. Později jsou informováni, že do domu přijde hygienik s tím, že hrozí, že v domě je infekce. Ángela a kameraman chtějí vše, co má hygienik v plánu, natáčet.  Ležící ranění jsou připoutaní a je jim podaná injekce. Zanedlouho ale jeden z nich napadne Guillema a všichni jsou nuceni opustit místnost. Guillem je pokousán a všeci vyžadují od hygienika vysvětlení. Dozví se, že hygiena dostala zprávu od jednoho veterináře, který měl případ psa nakaženého neznámou infekcí. Bylo v kómatu a po chvíli začalo napadat všechny ostatní zvířata. Bylo utraceno a identifikační čip je dovedl do onoho domu. Ukázalo se, že pes patřil malé holce Jennifer a matce, která tvrdí, že její holčička má pouze horečku, což se později projeví jako nákaza a matka je pokousána. Jennifer utekla a Joven s Manu musí holčičku chytit a dát ji injekci. Holčičku našli, zároveň si všimnou, že zastřelená žena zmizela. Joven je později pokousán a Manu s kameramanem utíkají pryč. Nakažený Guillem se snaží přes roletu vedoucí do haly s ostatními dostat s druhým pokousaným policistou. Matka Jennifer je připoutána a Ángela se jí snaží odpoutat. Není čas a nakažení se dostávají do haly. Všichni utíkají do bytu, včetně Ángely.  V bytě se také nachází hygienik, od kterého se dozví, že ho pokousali. César, obyvatel domu, má možná tušení, jak se z budovy dostat. Stihne jim pouze sdělit, že do kanalizace vedou pancéřové dveře, pro které je potřeba klíč. Hygienik ho ale pokouše a Manu, Ángela a kameraman zůstanou sami. Po chvilce přemýšlení, jak najít správcův byt je napadnou schránky s čísly bytů a jmenovkami. Během toho si všimnou nakažené matky, přes kterou se naštěstí dostanou. Během cesty po schodech je napadnou další dva nakažení. Ángela se dostala do správcova bytu, kde chvíli hledá dané klíče, které nakonec našla a běží pro Manu, který měl na ně před bytem čekat, ale zjistí, že je už také nakažený. Ángela tedy sama s kameramanem utíká do podkroví, během čehož je nakažení honí. Do bytu se ještě stihnou schovat.  V bytě je ale tma a po rozsvícení osvětlení kamery si povšimnou několika článků a fotek v nich, což Ángelu děsí. Pojednávají o jakési portugalské holčičce Tristaně Medeiros, která je posedlá. Majitel bytu, který v bytě dlouho nebyl, měl podezření o nebezpečném viru, který byl vážným případem související s démonickou posedlostí. Objeví také audionahrávky, kde se majitel k viru vyjadřuje. Ángela je náhle vyděšena prudkým otevřením dvířek na půdu, kde se kameraman pokusí kameru strčit a podívat se, co tam je. Do kamery ale uhodilo jakési zkrvavené dítě, díky čemuž se světlo rozbije a Pablo je nucen použít noční režim. Ángelu, vyděšenou k smrti, Pablo uklidňuje a slibuje ji, že se odtamtud zkusí dostat. Ale během obhlídky kamerou Pablo zastihne vychrtlou postavu, nejspíš ženu, blížící se k nim. Ta kráčí, s kladivem v rukou, do kuchyně, kde se snaží něco najít, během čehož se Pablo s Ángelou pokusí utéct. Bohužel se prozradí a Pablo je napaden. Ángela kameru hledá a přes ní objeví vychrtlou ženu, jak Pabla pojídá. Ta napadne taky Ángelu a kamera s zřítí k zemi. Když se pokouší Ángela kameru znovu zvednout, je s křikem odtáhnuta pryč do tmy.

Natáčení.

Na rozdíl od amerického remake z roku 2008 probíhalo natáčení ve skutečném činžovním domě v Barceloně, bez kulis. Film byl také natáčen chronologicky a v páru scénách herci dokonce improvizovali. Konkrétně ve scéně, kdy požárník Álex spadne ze schodů dolů na podlahu haly, při čemž si herci mysleli, že skutečně došlo ke zranění.

Remake.

V roce 2008 natočil John Erick Dowdle remake tohoto úspěšného filmu s názvem "Karanténa", který trvá o jedenáct minut déle.

Pokračování.

Pokračování filmu nese název "REC 2", jehož režiséry jsou opět Jaume Balagueró a Paco Plaza. Izolovaný dům plný nakažených zombií navštíví tentokrát spěciální jednotka, která má za úkol doprovázet jistého Dr. Owena za cílem najít krev původce nákazy, kterým je dívka Tristana Medeiros.

REC nebo také [Rec] je španělský hororový film z roku 2007, jehož režiséry jsou Jaume Balagueró a Paco Plaza. Film, ač s délkou 1h a 15 minut, se dočkal velkého úspěchu jak ve Španělsku, tak i v zahraničí.

Rec (stylized as [•REC]; short for "record") is a 2007 Spanish found-footage horror film co-written and directed by Jaume Balagueró and Paco Plaza. The film centers on a reporter and her cameraman covering a firefighter intervention in an apartment building in Barcelona. As the situation escalates, after some of the building's occupants show animalistic and murderous behavior, the reporter and cameraman find themselves confined inside the perilous building.