Vznik a vývoj.

Klarithromycin byl vynalezen v roce 1970 výzkumníky japonské farmaceutické společnosti Taisho Pharmaceutical, a to díky snaze najít variantu erythromycinu, která by byla odolnější v kyselém prostředí zažívacího ústrojí. Tím mělo dojít k lepší snášenlivosti oproti erytromycinu ve smyslu menších žaludečních potíží. Fa Taischo registrovala klarithromycin okolo roku 1980 a v roce 1991 uvedla na japonský trh klarithromycin jako léčivý přípravek pod názvem Clarith. Ve spolupráci s firmou Abbott Laboratories bylo léčivo zaregistrováno a následně v říjnu roku 1991 po schválení FDA (dohledový úřad USA, který schvaluje a kontroluje pohyb léčivých a potravinářských výrobků) uvedeno pod názvem Biaxin na americký trh. Jako generikum se klarithromycin v USA a v Evropě rozšířil v letech 2004 až 2005.

Mechanismus účinku.

Klarithromycin (stejně jako ostatní makrolidová antibiotika) působí inhibicí biosyntézy proteinů citlivé bakterie (viz proteosyntéza). Tím, že se váže uvnitř citlivých bakterií na ribozomální podjednotku 50S, zabraňuje translaci pomocí tRNA jejich peptidů. Fakticky tak dochází k blokování peptidyltransferázy a rovněž k zamezení ribozomální translokace.

Mechanismus rezistence.

Mechanismy rezistence klarithomycinu jsou obdobné jako u ostatních makrolidů. Zahrnují:  Rezistence může být vyvolána selekčním tlakem, pokud je užívání antibiotika (nejen klarithromycinu) dlouhodobé, nebo může být infekce způsobena kmenem bakterie, který je již geneticky vybaven rezistenčními mechanismy proti makrolidům (tzv. konstituční rezistence). V případě makrolidů hraje aktivní rezistenční roli "erm"(B) gen.  Mezi klarithromycinem, erythromycinem a azithromycinem existuje úplná zkřížená rezistence, což znamená, že pokud neúčinkuje proti infekci např. erytromycin, nemá smysl ostatní dvě antibiotika nasazovat (vlastně musí být použito antibiotikum z jiné skupiny).  Stafylokoky rezistentní na methicilin a "Streptococcus pneumoniae" rezistentní na penicilin jsou rovněž rezistentní na makrolidy jako je klarithromycin.

Farmakokinetika.

Na rozdíl od erytromycinu je klarithromycin stabilní v kyselém prostředí zažívacího ústrojí. K vlastní léčivé látce nemusejí být přidávány pomocné látky, které by zajistily stabilitu v kys. prostředí, což usnadňuje vstřebávání (absorpci). Dobrá tolerance kyselého prostředí se rovněž podílí na dobrém pronikání tohoto antibiotika do bílých krvinek, nazývaných fagocyty. Právě v místě zánětu se fagocyty vyskytují a pomáhají tím, že mj. pohlcují cizorodé mikroorganismy. Klarithromycin tím, že se dobře vstřebává do fagocytů, může skrze jejich putování k postižené tkáni, dobře působit v místě zánětu, kde je v rámci fagocytózy uvolňován. Tento farmakokinetický důsledek způsobuje dobré pronikání léčiva do postižených tkání. Koncentrace klarithromycinu v tkáních je desetkrát větší než v plazmě. Nejvyšších koncentrací je dosaženo v plicích a játrech.

Metabolismus.

Klarithromycin podléhá rychlé metabolizaci při prvním průchodu játry (first-pass hepatic metabolism). Ale vzhledem k tomu, že vzniklý metabolit 14-hydroxy klarithromycin vykazuje téměř dvojnásobnou terapeutickou efektivitu a má skoro dvojnásobný vylučovací poločas oproti mateřské látce, nemá výrazný first-pass efekt záporný vliv na účinnost. Eliminace léčiva probíhá cca z jedné třetiny močí a ze dvou třetin stolicí. Biologická dostupnost je 50 %.

Vedlejší účinky.

Mezi nejčastější vedlejší účinky patří potíže spojené se zažívacím ústrojím: bolesti břicha, dyspepsie, průjmy, žaludeční nevolnost, bolesti hlavy, změny vnímání chuti a vůní či kovová pachuť v ústech. Díky potlačení přirozených soutěživých vztahů mezi bakteriemi v dutině ústní, které je obecným důsledkem užívání antibiotik, může dojít v ústní dutině k rozvoji kandidózy nazývané moniliáza. Mezi vzácnější vedlejší účinky patří: závratě, psychiatrické potíže (halucinace, úzkosti, noční můry), organická psychóza (velmi vzácně), snížení počtu leukocytů, vyrážky. Ojediněle byly hlášeny účinky jako žloutenka, jaterní či ledvinové selhání. Ve studii CLARICOR byly nalezena souvislost mezi krátkodobým užíváním klarithromycinu a srdečním selháním s fatálním koncem u pacientů se stabilizovaným srdečním onemocněním, kteří nebyli léčeni přípravky na bázi statinů. Bližší rozpis vedlejších účinků a jejich pravděpodobnostně-frekvenční roztřídění lze najít třeba zde.  Klarithromycin může dát pozitivně falešný výsledek testu na přítomnost kokainu v moči.  Souběžné užívání klarithromycinu s léčivy, které snižují cholesterol a jsou na bázi statinů, může vyvolat svalovou bolest.

Kontraindikace.

Klarithromycin musí být obezřetně dávkován či vyloučen u pacientů, kteří trpí jaterním či ledvinovým onemocněním. Pozornost je třeba v případě srdečních potíží (např. prodloužený QT interval, bradykardie). Rovněž elektrolytová nerovnováha krve (např. nízká hladina sodíku či draslíku v krvi) může být kontraindikací klarithromycinu. Mezi problémy kontraindikace patří i různé nevhodné interakce s jinými léčivy. Každý lékař, který předepisuje dané léčivo by měl znát všechna ostatní léčiva užívaná na předpis i bez něho.  Klarithromycin je téměř vždy kontraindikován u pacientů nemocných HIV, protože může dojít k výrazným interakcím s vybranými virostatiky. Další kontraindikací je těhotenství a alergie na klarithromycin či jiné makrolidy). Společné užívání serotoninového anxiolytika buspiron (např. Buspar) může vyvolat tzv. serotoninový syndrom. Klarithromycin ve spojení s antiepileptikem karbamazepin, může prudce zvýšit hladinu tohoto antiepileptika v krvi a zesílit jeho vedlejší účinky, mezi které patří zejména dvojité vidění, slabost a nevolnost. Tato kombinace rovněž může snížit hladinu sodíku v séru (hyponatremie). Proto u pacientů s epilepsií, kteří užívají karbamazepin je toto antibiotikum vždy kontraindikováno.

Obchodní názvy.

Tučně vybarvené jsou názvy těch přípravků, které jsou dostupné V ČR

Klarithromycin je antibiotikum ze skupiny makrolidů příbuzné erythromycinu, s nímž sdílí i podobné spektrum antibakteriálního účinku. Mimo toto sdílené spektrum jsou vůči němu citlivé i kmeny "Mycobacterium avium", "M. leprae" (původce lepry) a některé další atypické mykobakterie.

Clarithromycin, sold under the brand name Biaxin among others, is an antibiotic used to treat various bacterial infections. This includes strep throat, pneumonia, skin infections, "H. pylori" infection, and Lyme disease, among others. Clarithromycin can be taken by mouth as a pill or liquid. Common side effects include nausea, vomiting, headaches, and diarrhea. Severe allergic reactions are rare. Liver problems have been reported. It may cause harm if taken during pregnancy. It is in the macrolide class and works by decreasing protein production of some bacteria. Clarithromycin was developed in 1980 and approved for medical use in 1990. It is on the World Health Organization's List of Essential Medicines, the safest and most effective medicines needed in a health system. Clarithromycin is available as a generic medication. The wholesale cost in the developing world is between US$0.13 and $0.79 per dose. In the United States it is moderately expensive at $50–100 for a course of treatment. It is made from erythromycin and is chemically known as 6-O-methylerythromycin.


Vznik a důsledky.

Podle soudních dokumentů, původní Blaster byl vytvořen poté, co bezpečnostní výzkumníci z čínské skupiny Xfocus použili reverzní inženýrství na původní Microsoft patch, který dovolil provedení útoku  Červ šíří tím, že využívá přetečení vyrovnávací paměti objevené polským bezpečnostním výzkumníkem skupiny Last Stage of Delirium v DCOM RPC služby na dotčených operačních systémech, pro které byla oprava vydána o jeden měsíc dříve v [ https://web.archive.org/web/20050225010955/http://www.microsoft.com/technet/security/bulletin/MS03-026.mspx MS03 - 026 ] a později v [ https://web.archive.org/web/20040603065110/http://www.microsoft.com/technet/security/bulletin/MS03-039.mspx MS03 - 039 ]. To umožnilo červovi se šířit bez otevírání příloh uživatelů jednoduše tím, že "spamoval" do velkého počtu náhodných IP adres. Byly zjištěny čtyři aktivní verze po internetu  Červ je naprogramován, aby začal SYN flood na portu 80 z windowsupdate.com v případě, že datum systému je po 15. srpnu a před 31. prosincem a po 15. dni dalších měsíců, čímž se vytváří DDoS proti stránce.Poškození Microsoftu bylo minimální, protože cílená stránka byla windowsupdate.com, a ne windowsupdate.microsoft.com, na které byl přesměrován. Microsoft dočasně vypnul cílenou stránku ve snaze minimalizovat potenciální účinky červa.  Červí spustitelný soubor obsahuje dvě zprávy. První zní: I just want to say LOVE YOU SAN!! soo much Tato zpráva se dala červu alternativní název Lovesan. Druhá zní: Billy Gates why do you make this possible? Stop making money and fix your software!! To je zpráva, Bill Gatesovi, spoluzakladateli společnosti Microsoft a cíl tohoto červa.  Červ také vytvoří následující položku registru tak, že se spustí při každém spuštění systému Windows: HKEY_LOCAL_MACHINE\SOFTWARE\Microsoft\Windows\CurrentVersion\Run\windows auto update=msblast. exe

Nežádoucí účinky.

Ačkoli červ může šířit pouze na počítačích s operačním systémem Windows 2000 nebo Windows XP (32 bit), může způsobit nestabilitu ve službě RPC na systémech Windows NT, Windows XP (64 bit) a Windows Server 2003. Zejména, červ se nešíří v systému Windows Server 2003, protože systém Windows Server 2003 byl kompilován s /GS spínačem, který odhalil přetečení vyrovnávací paměti a ukončil RPCSS proces Pokud dojde k infekci, buffer overflow způsobí, že služba RPC havaruje, vedoucí k tomu, že Windows zobrazí následující zprávu a poté se automaticky restartuje, obvykle po 60 sekundách.  To byl první náznak toho, že uživatel měl infekci, často k tomu došlo několik minut po každém startu na napadených počítačů. Jednoduché řešení k zastavení odpočítávání je spustit "shutdown -s" příkaz v příkazovém řádku Windows, což mělo vedlejší následky, jako například prázdný (bez uživatelů) welcome screen. Welchia červ měl podobný účinek. O několik měsíců později se vynořil červ Sasser, který způsoboval zobrazení podobných zpráv.

Blaster (také známý jako Lovsan, Lovesan nebo MSBlast) byl Počítačový červ, který se rozšířil na počítačích se systémem Microsoft Windows XP a Windows 2000, v průběhu 08. 2003

Blaster Worm (also known as Lovsan, Lovesan, or MSBlast) was a computer worm that spread on computers running operating systems Windows XP and Windows 2000 during August 2003.


Život.

Julio se spolu se svým starším bratrem Joanem vyučil kovotepectví a zlatnictví v dílně svého otce v Barceloně. Oba bratři zde navštěvovali večerní kursy kreslení v "Cercle Artístic de Sant Lluc". Ve známém kabaretu "Els Quatre Gats", který byl centrem katalánského modernismu, se kolem roku 1890 Julio potkal i s Pablem Picassem. Roku 1896 jejich otec zemřel a roku 1899 se rodina přestěhovala do Paříže.  Julio se stal členem komunity výtvarníků na Montparnassu, do níž patřili Pablo Picasso, Georges Braque, Max Jacob, Joaquín Torres García, Pablo Gargallo, Manolo Hugué, Jaime Sabartés a Constantin Brancusi. Věnoval se malířství, ale vytvořil i několik tepaných bronzových hlav a získal zkušenosti od sochaře, který rovněž pracoval s kovem, Pabla Gargalla. Poprvé vystavoval obrazy a sochy v "Société Nationale des Beaux-Arts" (1903, 1909), na Salonu nezávislých 1907 a na Podzimním salonu 1909. Po nečekané smrti bratra roku 1908 se uzavřel do sebe, přestal malovat a prožil několik let téměř v izolaci. Pracoval jako kovář a roku 1918 nastoupil do továrny firmy Renault, kde se naučil svářet autogenem.  Stýkal se s Brancusim, pro kterého svařoval kostry k sádrovým sochám a s Picassem. González měl první autorskou výstavu maleb, soch a šperků roku 1922 v galerii Povolovsky v Paříži a roku 1927 se vzdal malování a věnoval se pouze kovové plastice. V letech 1928–1931 pracoval společně s Picassem v Boisgeloup a pomáhal mu při svařování lineárních kovových plastik.  Roku 1930 měl González autorskou výstavu soch v Galerie de France v Paříži a následující rok poprvé také na "Salon des Surindépendants". V roce 1937 vystavoval ve španělském pavilonu na Světové výstavě v Paříži a na výstavě kubismu a abstraktního umění v Muzeu moderního umění v New Yorku. Přestěhoval se do městečka Arcueil poblíž Paříže, kde zemřel roku 1942 ve věku 70 let.

Dílo.

Gonzálezovy portréty a akty byly umírněně moderní ve stylu Puvise de Chavannes a Gauguina v době, kdy se Picasso už zabýval kubismem. Poté, co se naučil svářet kov, tvořil figury z kovaného a svařovaného železa, které se vyvíjely ve dvou paralelních liních. Pro symbolické sochy, kterými vyjadřoval svůj vztah k rodnému Katalánsku, volil tradiční pojetí sochy a hmotné objemy. Taková je jeho Stojící žena v šátku nebo dramatická maska Křičící Monserrat z roku 1936, vystavená roku 1937 na Světové výstavě v Paříži v sousedství Picassovy Guerniky. Jeho návrat k modelaci v sádře během válečných let byl ovlivněn nedostatkem acetylenu a kyslíku.  Pro Gonzálezovo místo v historii moderního sochařství je významnější druhá linie, která se ve spolupráci s Picassem vyvíjela k lineárním formám a abstrakci. Vliv obou umělců byl vyrovnaný a Picasso přiznával, že Gonzálezova zručnost při práci s kovem mu pomohla při realizaci některých nápadů. González redukuje objemy do úzkých a protáhlých forem, které se větví v prostoru. Více než o figuru jde o důmyslnou konstrukci hmotnějších a tenkých lineárních částí a uplatňuje se zde také hrubost povrchu, která nese stopy ohně a zásahů kladiva. Názvy některých soch napovídají, že podstata tvoření je v Gonzálezově pojetí hravá s prvkem jemné ironie.(Hlava-tunel, Člověk-kaktus)  Gonzálesův význam pro umění dvacátého století byl dlouho nedoceněn a jeho dílo bylo známé jen úzkému okruhu jeho přátel. Mimo Picassa k jeho příznivcům patřili Pablo Gargallo, Charles Despiau a Constantin Brancusi. V současné době je považován za zakladatele železné plastiky. V úsilí zapojit do své práce prostor a čas vytvořil vlastní osobitý styl a změnil i vnímání železa jako materiálu tím, že ho obdařil novými konstrukčními a výrazovými vlastnostmi.

Julio González, rodným jménem Julio Luis Jésus González Pellicer (21. září 1871, Barcelona – 27. března 1942, Arcueil) byl španělský malíř a sochař, jeden ze zakladatelů moderního sochařství a lineární plastiky.

Julio González i Pellicer (21 September 1876 - 27 March 1942) was a Spanish sculptor and painter who developed the expressive use of iron as a medium for modern sculpture.


Život a dílo.

Wolleh studoval v letech 1946–1948 ve třídě pro základní vzdělávání a malbu u Ernsta Rudolfa Vogenauera na Akademii výtvarných umění v Berlin-Weißensee. Jako mladý muž byl v roce 1950 zatčen za údajnou špionáž během ruské okupace a do roku 1956 pobýval jako vězeň v zajateckém táboře Vorkuta v Sovětském svazu. Původní trest smrti byl poprvé zmírněn na dvacet pět let později se změnil na patnáct let nucených prací v metru. Roku 1956 se Wolleh mohl vrátit díky úspěšnému jednání Konrada Adenauera o návratu německých válečných zajatců do Berlína.  Po svém propuštění dokončil v letech 1956–1957 studium v Lette na odborné škole fotografie, grafiky a módy v Berlíně. Víceměsíční program obnovy Světové církve určený pro válkou postižené mladé lidi, mu umožnil v roce 1958 pobyt na švédském ostrově Gotland, díky kterému získal celoživotní náklonnost k lidem a krajině tohoto regionu.  Od roku 1959 do 1961 studoval na Folkwangské vysoké škole designu v Essenu. Mezi jeho učiteli byl německý fotograf Otto Steinert. Jako fotograf na volné noze Wolleh působil v době 1962–1979 hlavně v oblasti reklamy v Düsseldorfu. Jeho klienty byly přední společnosti, jako německé železnice Deutsche Bundesbahn nebo Volkswagen.  V letech 1962–1965 Wolleh fotografoval v Římě Druhý vatikánský koncil, z čehož vznikla ve spolupráci s páterem Emilem Schmitzem Wollehem jeho první fotografická kniha „Das Konzil. II. Vatikanisches Konzil“ vydaná v roce 1965 nakladatelstvím Belser-Verlag. V roce 1975 dokumentoval obřady u příležitosti Svatého roku a poté vydal velkolepé knihy s barevnými fotografiemi "Das Konzil" (1965) a "Apostolorum Limina" (1975).  Na návrh svého přítele, německého malíře a umělce Günthera Ueckera, začal Wolleh v roce 1967 systematicky portrétovat více než sto mezinárodně uznávaných malířů, sochařů a umělců, včetně Gerharda Richtera, Niki de Saint Phalle nebo Jeana Tinguely. Z výsledné série portrétů vytvořil několik rozsáhlých projektů fotografických knih. Roku 1969 Wolleh cestoval několik měsíců po Sovětském svazu. Výsledné fotografie z této cesty byly zahrnuty v roce 1970 do knihy "SSSR, Sovětský stát a jeho lidé" ("UdSSR, der Sowjetstaat und seine Menschen"). V témže roce Wolleh fotografoval pořad "Filz-TV" Josepha Beuyse, který natáčel Gerry Schum na film nebo video.  Dalšími projekty v roce 1971 byly portréty prezentované na Beuysově výstavě v Moderna Museet ve Stockholmu a ve stejném roce ve spolupráci s Beuysem vznikala kniha "Unterwasserbuch" vydaná v roce 1973. V roce 1972 dokončil cykly "Art Scene Düsseldorf" a také "Apostolorum Limina".  Pracoval na fotografické knize "Panna Marie Čenstochovská" ("Die schwarze Madonna von Tschenstochau") a "Zámek Wawel" ("Schloß Wawel"), kvůli kterým v období 1977–1979 pobýval několikrát v Polsku.

Dílo.

Lothar Wolleh je ve své práci poměrně výstřední, dodržuje zásady přísně symetrické konstrukce obrazu. Rád využívá vlastností černobílé fotografie v podstatě čtvercového formátu, ve kterém portrétované často staví doprostřed. Portrétoval celkem 109 umělců.  Do roku 2007 měl samostatnou výstavu "Lothar Wolleh - Znovuobjevení: Fotografie 1959-1979", která putovala se zastávkami v Kunsthalle Bremen, Stadtmuseum Hofheim, Kunstmuseum Ahlen a v Deutschherrenhaus Koblenz.

Portrétovaní umělci.

K dalším portrétovaným umělcům patří mimo jiné: Magdalena Abakanowiczová, Max Bill, Pol Bury, Christo, Sonia Delaunay-Terk, Paul Dierkes, Francois Dufrene, Robert Filliou, Vic Gentils, Karl Gerstner, Gotthard Graubner, Raymond Hains, Al Hansen, Bernhard Heiliger, Dorothy Iannone, Ferdinand Kriwet, Laszlo Lakner, Adolf Luther, Heinz Mack, Claes Oldenburg, Roman Opalka, César Pelli, Martial Raysse, Hans Richter, Klaus Rinke, Ulrich Rückriem, Reiner Ruthenbeck, Jesús Rafael Soto, Daniel Spoerri, André Thomkins, Mark Tobey, Georges Vantongerloo, Stefan Wewerka, Fritz Wotruba.

Lothar Wolleh (20. ledna 1930 Berlín – 28. září 1979 Londýn) byl německý fotograf. Do konce šedesátých let pracoval jako reklamní fotograf a poté začal portrétovat mezinárodně proslulé malíře, sochaře a aktivní umělce. Dohromady nasnímal 109 umělců, včetně celebrit jako Georg Baselitz, Joseph Beuys, Dieter Roth, Jean Tinguely, René Magritte, Günther Uecker, Gerhard Richter nebo Christo.

Lothar Wolleh (January 20, 1930 – September 28, 1979) was a well-known German photographer. Until the end of the sixties, Lothar Wolleh worked as a commercial photographer. He took portraits of international contemporary painters, sculptors and performance artists. Altogether, he photographed about 109 artists, including known personalities such as Georg Baselitz, Joseph Beuys, Dieter Roth, Jean Tinguely, René Magritte, Günther Uecker, Gerhard Richter, Edward Kienholz, Otto Piene, Niki de Saint Phalle, and Christo.


Kariéra.

Pocházel ze starého šlechtického rodu z Cornwallu, byl jediným synem prvního ministra Sidneye Godolphina, matka Margaret, rozená Blagge (1652–1678), byla dvorní dámou královny Kateřiny a zemřela krátce po porodu. Studoval v Etonu a Cambridge, od mládí zastával nižší funkce u kancléřského soudu a na ministerstvu financí. V letech 1695–1698 a 1701–1712 byl členem Dolní sněmovny V letech 1702-1708 byl lordem komořím prince Jiřího Dánského, jako otcův dědic užíval od roku 1706 titul vikomta Rialtona. V letech 1704–1711 zastával u dvora funkci výplatčího rent dvorských úředníků ("Cofferer of the Household"). Zastával též řadu čestných funkcí v Cornwallu, kde byl v letech 1705–1708 nejvyšším hofmistrem. Po nástupu toryů k moci v roce 1711 musel dočasně rezignovat na své postavení a vzdát se některých úřadů, v roce 1712 ale po otci zdědil titul hraběte a vstoupil do Sněmovny lordů. Znovu se uplatnil po nástupu hannoverské dynastie, vrátil se do úřadu výplatčího rent dvorských úředníků (1714–1723), stal se též lordem místodržitelem v hrabství Oxfordshire (1715–1735) a lordem komořím Jiřího I. (1716). V případě nepřítomnosti Jiřího I. v Anglii byl též členem místodržitelského sboru (1723, 1726 a 1727). V letech 1723–1735 zastával u dvora funkci prvního královského komorníka ("Groom of the Stole") a od roku 1723 byl členem Tajné rady. Nakonec se stal členem vlády jako lord strážce tajné pečeti (1735–1740). Vládu musel opustit jako chráněnec svého zetě vévody z Newcastle, který se tehdy dostal do sporu s premiérem Walpolem. Mimo další čestné funkce byl v letech 1733–1766 guvernérem na Scillách. Po smrti jediného syna získal v roce 1735 nový titul barona Godolphina určený pro vzdálenější příbuzenstvo.

Manželství a potomstvo.

V devatenácti letech se v roce 1698 oženil s Henriettou Churchillovou (1681–1733), starší dcerou vojevůdce vévody z Marlborough. Henrietta se po otci stala v roce 1722 vévodkyní z Marlborough a dědičkou zámku Blenheim Palace (Oxfordshire). Z jejich manželství pocházelo pět dětí, z nichž dvě zemřely v dětství:  Titul hraběte z Godolphinu zanikl Francisovým úmrtím, zatímco baronský titul z roku 1735 přešel na jeho bratrance Francise Godolphina (1706–1785), který byl předtím dlouholetým členem Dolní sněmovny (také za volební obvod Helston). Ten ale zemřel bez potomstva a znovu byl titul barona Godolphina obnoven až v roce 1832 pro Francise Osborna (1777–1850), mladšího syna ministra zahraničí 5. vévody z Leedsu. Rod vévodů z Leedsu po Godolphinech zdědil také jejich hlavní rodové sídlo "Godolphin House" (Cornwall) a čestný post guvernéra na Scillách, který si udrželi do roku 1831.  Titul vévody z Marlborough byl určen jako dědictví pro Francisova syna Williama (1699-1731), který však zemřel předčasně a bez potomstva. Po úmrtí jeho matky Henrietty převzali titul vévody a statky v Oxfordshire spříznění Spencerové (generál Charles Spencer, 3. vévoda z Marlborough (1706–1758).

Francis Godolphin, 2. hrabě Godolphin ("Francis Godolphin, 2nd Earl Godolphin, 2nd Viscount Rialton, 2nd Baron Godolphin, 1st Baron Godolphin of Helston") (3. září 1678, Londýn, Anglie – 17. ledna 1766, Londýn, Anglie) byl britský politik a dvořan, syn prvního ministra Sidneye Godolphina a švagr prvního ministra hraběte Sunderlanda. Od mládí zastával řadu čestných funkcí, od roku 1712 jako dědic hraběcího titulu zasedal ve Sněmovně lordů. Po nástupu hannoverské dynastie se uplatnil ve vysokých úřadech u dvora a nakonec byl i členem vlády. Jeho manželkou byla Henrietta Churchillová, starší dcera a dědička významného vojevůdce vévody z Marlborough.

Francis Godolphin, 2nd Earl of Godolphin, (3 September 1678 – 17 January 1766), styled Viscount Rialton from 1706 to 1712, was an English courtier and politician who sat in the English and British House of Commons between 1695 and 1712, when he succeeded to the peerage as Earl of Godolphin. Initially a Tory, he modified his views when his father headed the Administration in 1702, and was eventually a Whig. He was a philanthropist and one of the founding governors of the Foundling Hospital in 1739.


Život.

George Stubbs se narodil v Liverpooolu v rodině koželuha a obchodníka s kůžemi, v jehož obchodě žil a pracoval do 15-16 let věku. Po smrti otce v roce 1741 byl krátce v učení u jednoho malíře a mědirytce, ale jeho práce, spočívající především v kopírování děl jiných autorů, ho neuspokojovala, zde však jako autodidakt získal své znalosti. Ve 40. letech pracoval jako portrétní malíř a v letech 1745 – 1751 studoval anatomii v York County Hospital. Podle jeho vlastních údajů ho tato problematika zajímala již od dětství a tak jedna z jeho prvních prací (které se dochovaly) byly ilustrace knihy textů o porodnictví (1751).  V roce 1754 podnikl svou první cestu, do Itálie. V roce 1756 si pronajal statek v Horkstow v Lincolnshire a strávil dlouhý čas studiem a pitváním koní. Roku 1759 přesídlil do Londýna a pracoval na svém díle "The Anatomy of the Horse (Anatomie koní)", které zveřejnil v roce 1766. Originály kreseb jsou dnes uloženy v Královské akademii umění. Již před zveřejněním tohoto díla se věnoval vědecky přesným vyobrazením koní. Od první zakázky pro vévodu z Richmondu, který si objednal tři velká plátna, měl Stubbs zajištěny příjmy – rychle vešlo ve známost, že jeho vyobrazení jsou mnohem preciznější nežli práce předchozích malířů koní (např. James Seymour, Peter Tillemans nebo John Wootton). Začal platit za oblíbeného malíře ve svém oboru a přišel tak k určitému bohatství, takže si mohl koupit dům v Marylebone, módní londýnské čtvrti, kde pak žil až do konce života.

Dílo.

Za jeho nejznámější dílo je považován obraz "Whistlejacket" (malba koní na přehlídce), který si objednal dvojnásobný premiér Charles Watson-Wentworth, vévoda z Rockinghamu (dnes vystavena v Národní galerii v Londýně). Další díla se nacházejí mimo jiné v Neue Pinakothek v Mnichově nebo ve Walker Art Gallery v Liverpoolu.  Zhruba od roku 1760 vytvořil řadu obrazů individuálních nebo skupinových prostrétů koní, někdy doprovázených psy. Často maloval koně s jejich štolby, které často maloval i samostatně. Mezitím přijímal zakázky a na portréty osob, včetně skupinových portrétů. V letech 1761-1766 vystavoval v "Society of Artists", ale v roce 1775 přešel k prestižnější "Royal Academy".  Stubbs maloval také exotická zvířata včetně lvů, tygrů, opic a nosorožců, které pozoroval v soukromých zvěřincích. Většina těchto prací vznikla v letech 1763-1780.  Maloval rovněž obrazy s historickou tematikou, tyto obrazy však zůstávají většinou opomíjeny. Od roku 1760 se věnoval i technice emailu a doufal s ní dosáhnout komerčního úspěchu, ale tento podnik mu přinesl jen dluhy. Od roku 1770 tedy maloval portréty psů, později získával řadu zakázek na malování lovců s jejich psími smečkami. V roce 1780 vytvořil sérii pastorálních výjevů nazvaných "Haymakers and Reapers" (Sušiči sena a ženci) s tematikou žní, v roce 1790 se těšil patronaci waleského prince, jemuž v roce 1791 namaloval jezdecký portrét. Jeho poslední projekt, který započal v roce 1795, bylo srovnávací anatomické pojednání o struktuře lidského těla v porovnání s tělem tygra a tělem kura: patnáct rytin zřejmě z let 1804 až 1806. Projekt zůstal nedokončen – 10. června 1806 Stubbs v Londýně umírá.

Rodina.

Jeho synem byl George Stubbs Townly, rytec a grafik.

George Stubbs (25. srpna 1724, Liverpool – 10. července 1806, Londýn) byl britský malíř a vědec, proslulý obrazy s náměty zvířat, především koní. Byl jedním z nejvýznamnějších evropských malířů zvířat, kromě toho byl docentem anatomie člověka a zvířat v nemocnici v Yorku a publikoval řadu vědeckých prací na toto téma, mezi jiným knihu "Anatomie koní". Typický pro Stubbsovy malby je vědecký přístup při zobrazování zvířat, což činí jeho malby jedinečnými.

George Stubbs (25 August 1724 – 10 July 1806) was an English painter, best known for his paintings of horses. Self-trained, Stubbs learnt his skills independently from other great artists of the eighteenth century such as Reynolds or Gainsborough. Stubbs' output includes history paintings, but his greatest skill was in painting animals, perhaps influenced by his love and study of anatomy. His most famous painting, "Whistlejacket", hangs in the National Gallery, London.


Popis.

Aloe stromovitá je sukulentní rostlina keřového vzrůstu s holým kmínkem, která dorůstá výšky až 200 cm, výjimečně 400 cm. Tvoří dužnaté zelené až šedozelené listy dlouhé do 60 cm. Okraje listů jsou zubaté s docela pevnými trny. Uvnitř listu se nachází průhledný polotekutý gel s obsahem již uvedených léčivých látek. Na jednoduchém květním stvolu vytváří zářivě červené květy dlouhé 4–5 cm.

Pěstování.

Aloe stromovitá je hojně pěstována jako okrasná rostlina. Tento druh je navíc populární v moderním zahradnictví a domácím lékařství. Schopnost uchovávat v listech zásobní látky jí umožňuje přežít v oblastech s nízkým úhrnem srážek, což je ideální pro skalky a zahrady s malým množstvím vody. Je poměrně odolná vůči škůdcům. V tropech a subtropech se pěstuje celoročně na venkovních zahradách, zatímco v mírném podnebí ji lze pěstovat jako přenosnou rostlinu - v létě venku, v zimě v bytě nebo zimní zahradě. Vyžaduje slunné místo a omezenou zálivku. V zimním období potřebuje teplotu alespoň 5 °C. Ideální teplota na přezimování se pohybuje kolem 15-19 °C. Daří se jí v hlinito-písčité půdě. Při pěstování v květináči nevyžaduje přesazování často - jednou za tři až čtyři roky. Množí se postranními odnožemi nebo vrcholovým řízkem, který rychle zakoření.

Využití.

Gel obsažený v listech pomáhá proti lupénce. Popáleniny se léčí přiložením rozdrcených listů na poraněné místo. Průmyslově se šťáva zpracovává sušením, konečný produkt zvaný sabur je součástí mnoha léčivých přípravků, jako jsou například švédské kapky. Zuluové používají prášek ze sušených listů jako ochranu proti bouřím.

Aloe stromovitá ("Aloe arborescens") je druh sukulentní rostliny z rodu aloe, který pochází z jižní Afriky (Jihoafrická republika, Malawi), roste v suchém klimatu. Roste převážně na horských hřebenech a skalách, též na křovinaté buši, v pásmu od mořského pobřeží až do hor. Existuje mnoho hybridů. Tento druh aloe se podobně jako aloe pravá používá v bylinné medicíně. Její výtažky pomáhají při hojení ran a popálenin, cukrovce a zvýšené hladině krevních lipidů. Tyto pozitivní účinky jsou přisuzovány přítomností látek, jako jsou polysacharidy, antrachinony, C-glykosidy a lektiny.

Aloe arborescens, the krantz aloe or candelabra aloe, is a species of flowering succulent perennial plant that belongs to the genus "Aloe", which it shares with the well known and studied "Aloe vera". The specific epithet "arborescens" means "tree-like". "Aloe arborescens" is valued by gardeners for its succulent green leaves, large vibrantly-colored flowers, winter blooming, and attraction for birds, bees, and butterflies.


Anatomie.

Vnější stavba.

Tělo raka se skládá ze srostlé hlavohrudi a článkovaného zadečku, který je zakončen ocasní ploutvičkou. Na hlavohrudi se nachází ústní otvor, smyslové orgány a článkované kráčivé končetiny (pereopody neboli pereiopody), kterých má rak 5 párů. Dlouhá tykadla (antény) slouží jako hmatový orgán a u báze je porůstají brvy (vlásky) obsahující čichové buňky. Krátká tykadla (antenuly) mají u báze uložen orgán rovnováhy (statocysta) neboli polohorovnovážný orgán, v němž jsou drobné částice sedimentu zvané statolity. Když se rak převrátí, statolity mění polohu, narážejí do obrvené výstelky a informace o poloze jsou přenášeny nervy do nadjícnové nervové uzliny suplující funkci mozku. Složené (fasetové) oči jsou neseny na pohyblivých stopkách.  Rak říční má vysokou schopnost regenerace a může mu dorůst dokonce i oko.

Vnitřní stavba.

Pohybuje se díky svalům přichyceným na vnitřní straně krunýře. Dýchá pomocí žaber. Jeho cévní soustava je otevřená. Důležitým prvkem cévní soustavy je vakovité srdce. Srdce nasává tekutinu ze všech částí těla a vypuzuje ji krátkou cévou dopředu. Z cévy se tělní tekutina vylévá a dostává se ke všem buňkám. Na jiných místech se tekutina nasává do jiných cév a vrací se zpátky do srdce. Má žebříčkovitou nervovou soustavu. Jeho vývin je přímý.

Výskyt.

Vyskytuje se v celé Evropě mimo Španělsko, severní Anglii a Irsko. V ČR se v současnosti vyskytuje přibližně na osmi stech lokalitách. Jeho stavy značně klesly v důsledku znečištění vod chemickými látkami a také kvůli tzv. račímu moru, což je plísňové onemocnění.

Predátoři.

K přirozeným predátorům raka patří například vydra říční nebo úhoř říční. Nepůvodním predátorem je například norek americký či ondatra.

Rak říční ("Astacus astacus", také "Astacus fluviatilis", "Potamobius astacus") je sladkovodní korýš z řádu desetinožců, jeden ze dvou původních druhů raků v Česku. Dorůstá délky až 25 cm. Žije v tekoucí vodě, je velmi citlivý na její znečištění a je proto bioindikátorem čistoty vodních toků. Dožívá se 15 až 20 let.

Astacus astacus, the European crayfish, noble crayfish, or broad-fingered crayfish, is the most common species of crayfish in Europe, and a traditional food source. Like other true crayfish, "A. astacus" is restricted to fresh water, living only in unpolluted streams, rivers, and lakes. It is found from France throughout Central Europe, to the Balkan Peninsula, and north as far as parts of the British Isles, Scandinavia and Finland, and Eastern Europe. Males may grow up to 16 cm long, and females up to 12 cm.


Kariéra.

Hráčská kariéra.

Adam se narodil v kanadském Torontu, kde je lední hokej nesmírně populární a kde také začal hrát Foote. V mládí nastupoval v nižší ontarijské lize za tým Whitby Midgets, kde patřil k nejlepším hráčům ligy.  Před sezónou 1988/1989 přešel do juniorského týmu Sault Ste. Marie Greyhounds, hrajícího Ontario Hockey League (OHL). V sezóně se ukázal být velice nadějným obráncem a všimly si ho i týmy v National Hockey League (NHL). Proto byl už v roce 1989 draftován ve 2. kole (22. celkově) týmem Quebec Nordiques. V sezóně 1989/1990 se v Sault Ste. Marie ještě výrazně zlepšil a je s podivem, že nehrál za žádný kanadský výběr na MS juniorů. V sezóně 1990/1991 se mu v Sault Ste. Marie dařilo natolik, že byl vybrán do 1. All-star týmu OHL, což je výběr ideální sestavy ligy OHL.  V sezóně 1991/1992 už měl šanci prosadit se do NHL. Sezónu sice začal v AHL v týmu Halifax Citadels, ale po 6 zápasech si ho tým Quebec Nordiques povolal do sestavy a nabídnutou šanci, už Adam Foote nepustil. Ve 46 zápasech nastřádal 7 kanadských bodů. V sezóně 1992/1993 už hrál celou sezónu za Quebec a zahrál si poprvé i v Playoff NHL. V sezóně 1993/1994 ho trápila zranění, kvůli kterým sehrál jen 45 zápasů a v sezóně 1994/1995 se hrála v NHL jen polovina sezóny kvůli stávce hráčů. Adam Foote si vybudoval pověst spolehlivého obránce, který má skvělé vůdčí schopnosti.  Před sezónou 1995/1996 se tým Quebec Nordiques stěhoval do Denveru a přejmenoval se na Colorado Avalanche. Nově vzniklý tým začal přeorganizovávat sestavu, ale Foota si nechali a on společně s dalšími spoluhráči se odvděčil, jak nejlépe mohl a společně pro tým vyhráli Stanley Cup. Po sezóně ještě nastoupil za reprezentaci Kanady na Světovém poháru, kde tým Kanady prohrál až ve finále 1-2 na zápasy s USA a tak získal Adam Foote svojí první medaili z mezinárodního hokeje a to stříbrnou medaili. V další sezóně 1996/1997 sice s Coloradem vyhrál základní část NHL a tím pádem Presidents' Trophy, ale v Playoff vypadli už v 1. kole. V sezóně 1997/1998 pokračoval ve spolehlivé a vyrovnané hře a vysloužil si nominaci do sestavy kanadské reprezentace pro Zimní olympijské hry v Naganu. Tým Kanady měl velké ambice získat zlaté medaile, ale po porážcee v semifinále s Českou republikou 1:2 na nájezdy a s Finskem v bitvě o 3. místo prohráli 2:3 odjeli bez medaile. Další 4 sezóny poznamenala jeho kariéru četná zranění. V sezóně 2000/2001 dokonce sehrál kvůli zraněnému rameni jen 35 zápasů. V té době dokonce uvažoval o ukončení hráčské kariéry. Nakonec bylo štěstí, že to neudělal. S týmem totiž vyhrál v základní části NHL a nakonec vyhrál s Coloradem i svůj druhý Stanley Cup. V sezóně 2001/2002. Hrál na svých druhých Zimních olympijských hrách v týmu Kanady. V Salt Lake City se jim na rozdíl od Nagana dařilo a po výhrách ve čtvrtfinále s Finskem 2:1, v semifinále s Běloruskem 7:1 a ve finále s USA 5:2 vyhráli zlaté medaile a pro Foota to byla první zlatá medaile na významném hokejovém turnaji. Sezóna 2002/2003 byla z hlediska kanadského bodování jeho nejúspěšnější v NHL, když v 78 zápasech dal 11 gólů a 20 asistencí, což po součtu znamená 31 kanadských bodů. V sezóně 2003/2004 si připsal jen o bod méně. Sezóna 2004/2005 se v NHL nehrála kvůli výluce, což Foote využil k doléčení zranění a šrámů.  Po výluce byl Volným agentem bez smlouvy a jako takový podepsal smlouvu s týmem Columbus Blue Jackets. V sezóně 2005/2006 se stal kapitánem Columbusu, hned ve své první sezóně v tomto klubu. V této sezoně byl ve svých 34 letech také povolán do reprezentace Kanady na Zimní olympijské hry v Turíně. Kde ovšem Kanada po porážce ve čtvrtfinále od Ruska 0:2 skončila až na 7. místě. Ani v Columbusu se mu nevyhnula zranění.  Po necelých třech sezónách byl 26. února 2008 vyměněn do "svého" Colorada Avalanche za 1. kolo draftu 2008 ("tento výběr v draftu později Columbus vyměnil do Philadelphia Flyers, kteří si vybrali hráče" Lucu Sbisu). V Coloradu se 36letý, fanoušky milovaný obránce cítil o moc lépe i kvůli rodině, která tu měla domov a na konci sezóny 2007/2008, si zahrál po dlouhé době i v Playoff, kde ovšem Colorado vypadlo v semifinále s Detroitem Red Wings. V sezóně 2008/2009 se opět trápil se zraněním a odehrál pouze 42 zápasů. V Coloradu hrál až do konce sezóny 2010/2011 kdy 9. dubna 2011 oficiálně oznámil konec aktivní kariéry.

Trenérská kariéra.

Pro sezónu 2012/13 získal angažmá v americké mládežnické lize, konkrétně v týmu Colorado Thunderbirds na pozici asistenta trenéra. Pro sezónu 2013/14 si jej do svého trenérského týmu vybral bývalý spoluhráč Patrick Roy, jenž se stal hlavním trenérem klubu NHL - Colorada Avalanche. Foote působil na pozici jeho asistenta a měl na starosti defenzivu týmu.

Adam Foote (* 10. července 1971, Toronto, Ontario, Kanada) je bývalý kanadský hokejový obránce, který úspěšně reprezentoval Kanadu na několika důležitých turnajích a s týmem Colorado Avalanche dvakrát vyhrál slavný Stanley Cup.

Adam David Vernon Foote (born July 10, 1971) is a Canadian former professional ice hockey defenceman, is the former head coach of the Kelowna Rockets of the Western Hockey League. He was fired from that position on February 19, 2020. He was best known for his physical presence and gritty play as a stay-at-home defenceman.


Konstrukce.

Přechodový tunel PMA má tvar kosého komolého kužele s užší válcovou částí na konci. Jeho celková délka je 2,388 m. Největší průměr činí 2,486 m a nejmenší 1,600 m. Na širším konci je stykovací uzel CBM ("Common Berthing Mechanism") určený pro spojování modulů ISS, na jeho užším konci je umístěno aktivní stykovací zařízení APAS ("Androgynous Peripheral Attach System") pro spojení americké a ruské části ISS (PMA-1) nebo pro připojování přistávajících raketoplánů (PMA-2, PMA-3). Když raketoplán přistává ke stanici, jejich vzájemná rychlost je řádově centimetry za sekundu. Jakmile dojde k doteku s PMA, západky automaticky spojí obě tělesa. Když se vzájemný pohyb zastaví, astronaut z raketoplánu pevně uzamkne raketoplán ke stanici.)

PMA-1.

Pomocí robotické ruky raketoplánu připojila posádka STS-88 modul Zarja k adaptéru PMA-1. Opačná strana PMA-1 již byla spojena k zádi amerického modulu Unity. PMA-1 v současné době trvale spojuje tyto dva první komponenty stanice.

PMA-2.

PMA-2 se používal pro připojování přistávajícího raketoplánu ke stanici. Při vynesení do vesmíru byl připojen k přední části Unity. V únoru 2001 byl při misi STS-98 adaptér PMA-2 od Unity odpojen a na jeho místo byla připojena laboratoř Destiny. Adaptér byl přesunut na příď Destiny. Odpojením adaptéru PMA-2 od Unity bylo poprvé vyzkoušeno stykovací zařízení CBM ("Common Berthing Mechanism") při rozpojování dvou komponent ISS.  23. října 2007 odstartovala mise STS-120, při které byl na ISS dopraven modul Harmony (dříve známý jako Node 2). Tento modul byl 14. listopadu posádkou stanice připojen k přídi laboratoře Destiny místo PMA-2, adaptér byl přesunut na přední část Harmony.

PMA-3.

V říjnu 2000 byl při misi STS-92 dopraven spojovací tunel PMA-3 na stanici. Zpočátku byl připojen na spodní část (směrem k Zemi) modulu Unity. O jeden a půl měsíce později parkoval u PMA-3 raketoplán Endeavour při misi STS-97 (přivezl solární panely P6). K tomuto tunelu byl také připojen raketoplán Atlantis, když při misi STS-98 byl přesunován tunel PMA-2 z Unity k Destiny.  PMA-3 byl posádkou STS-102 v březnu 2001 přenesen k bočnímu portu modulu Unity, aby uvolnil místo pro očekávaný nákladový zásobovací modul Leonardo MPLM-1 (Multipurpose Logistics Module). 30. srpna 2007 byl adaptér přesunut zpět na spodní port Unity. K boku Unity byl dočasně připojen modul Harmony, který k ISS dopravila posádka mise STS-120 v říjnu 2007.  Po umístění Node 3 k modulu Unity v roce 2009 či 2010 bude PMA-3 přesunut na svou finální pozici u Node 3.

Historie.

Hermetizované propojovací tunely PMA vyvinula firma Boeing. Podobný se již používal pro připojování amerických raketoplánů k ruské kosmické stanici Mir.

Pressurized Mating Adapter (též PMA) je hermetizovaný propojovací tunel s aktivním stykovacím zařízením na Mezinárodní vesmírné stanici. Slouží k připojování raketoplánů k ISS nebo k vzájemnému spojení modulů. Na Mezinárodní vesmírné stanici jsou použity tři spojovací adaptéry PMA. První dva byly vyneseny do vesmíru spolu s modulem Unity při misi STS-88. Adaptér PMA-3 startoval s STS-92.

The Pressurized Mating Adapter (PMA) is a spacecraft adapter that converts the Common Berthing Mechanism (CBM) used on the US Orbital Segment to APAS-95 docking ports. There are three PMAs located on the International Space Station (ISS). The first two PMAs were launched with the "Unity" module in 1998 aboard STS-88. The third was launched in 2000 aboard STS-92.


Historie.

Kofola vznikla v rámci státní úlohy na využití přebytečného kofeinu při pražení kávy. Jiné zdroje uvádějí, že úkolem bylo primárně vyvinout vlastní alternativu populárního západního nápoje Coca-Cola (a přebytečný, resp. odpadní kofein, mj. z komínu pražírny kávy, byl používán kvůli jeho vysoké ceně na trhu). Byla vyvinuta v Opavě v roce 1959. Doc. RNDr. PhMr. Zdeněk Blažek, CSc., byl pověřen vyvinout nápoj kolového typu. Základ tohoto nápoje měl být postaven na tuzemských surovinách a složený z přírodních látek. Namíchal originální vícesložkový sirup, který se později stal základem pro nový nápoj. Sladkokyselý sirup se pod názvem "Kofo" vyráběl ve farmaceutickém podniku "Galena n.p." Opava-Komárov (dnes součást skupiny Teva Pharmaceutical Industries Ltd.), kde jej s kolektivem technologicky do výroby převedl čerstvý absolvent farmacie Jaroslav Knap, s nímž se Blažek seznámil na 1. československém sjezdu lékárníků. Sirup "Kofo" se stal hlavní přísadou nealkoholického nápoje "Kofola", představeného v roce 1960. Od roku 1960 je Kofola prodávána.  Během 70. let se Kofola v komunistickém Československu stala velmi oblíbenou, protože nahradila nedostupné západní kolové nápoje, jako je Coca-Cola nebo Pepsi. Po pádu komunistického režimu v roce 1989 soupeřila se zahraničními značkami, které vstoupily na nově vzniklý atraktivní trh. Poté nastalo období úpadku a soudních sporů o ochrannou známku. Mnoho firem produkovalo své vlastní „kofoly“, ačkoli neměly s původní nic společného a jen použily zavedenou značku. Nakonec se stala jediným výrobcem a distributorem Kofoly v České a Slovenské republice firma "Santa nápoje", sídlící v Krnově, vlastněná řeckou rodinou Samarasových. Odkup receptury vyšel nové majitele na 215 milionů korun.  V roce 2002 postavila společnost novou továrnu v Rajecké Lesné na Slovensku, kde stáčí pramenitou vodu Rajec. V roce 2003 se firma přejmenovala na "Kofola, a. s.". Kromě Kofoly též vyrábí další nealkoholické nápoje (Top Topic, Jupí, Jupík, Chito, Rajec, v licenci RC Colu, Capri Sonne), které vyváží do Polska a Maďarska – v těchto státech je úspěšný především Jupí a Jupík. Společnost vlastní také závod v polském Kutně, kde se vyrábí především džusy Jupí a je to jedna z největších českých investic v Polsku. Od roku 1998 se Kofola dodává i v 0,5 a 2litrových PET lahvích (navíc k 0,33litrovým skleněným lahvím). Čtvrtlitrové plechovky byly zavedeny v roce 2003, litrové PET lahve v prosinci 2004. Čepování Kofoly z 50litrových sudů je v mnohých barech a restauracích také velmi populární.  V roce 2002 spustil výrobce mediální kampaň, zaměřenou na mladé a moderní publikum, která je založená na sloganu "„Když ji miluješ, není co řešit. / Keď ju miluješ, nie je čo riešiť. / When you love her nothing else matters.“" Do roku 2000 zobrazovalo logo Kofoly kávové zrno. Nyní připomíná lístek lékořice.  Firma je jedním z nejvýznamnějších výrobců nápojů ve střední Evropě. Působí nejen na českém a slovenském, ale i na maďarském a polském trhu. V roce 2007 dosáhly tržby hodnoty 4,4 miliardy korun, v březnu téhož roku ohlásila Kofola sloučení s polským výrobcem sycených nápojů Hoop. Skupinu vlastní řecká rodina Kostase Samarase. V roce 2009 se změnilo jméno společnosti Kofola – Hoop S.A. na Kofola S.A. Rozšíření výrobních a skladovacích prostor v Rajecké Lesné na Slovensku. V dubnu roku 2009 Kofola S.A. odkoupila společnost PINELLI a od té doby vyrábí energetický nápoj Semtex. V prosinci 2014 koupila Kofola slovinskou továrnu na minerálky Radenska.  V květnu 2015 uvedla firma novou reklamní kampaň se šišlajícím psem. Reklamy měly být původně natočené s živým zvířetem, ale jelikož se nenašel vhodný pes, rozhodla se firma použít místo psa animaci. Na začátku prosince 2015 vstoupila Kofola na pražskou burzu. Investorům nabídla 6,7 procenta akcií (1,5 milionu kusů). Úpisová cena byla stanovena na 510 korun za akcii.

Prodej.

Podle webových stránek výrobce se produkce zvyšovala především v druhé polovině 60. a na počátku 70. let, kdy byla Kofola protipólem „kapitalistické“ Coca-Coly. Roční produkce v letech 1970 1972 byla 179 400 tisíc litrů. Po roce 1989 zaznamenala Kofola ústup ze scény poté, co hladový trh zaplavila Coca-Cola a Pepsi. V roce 1996 byla produkce na historickém minimu 26 miliónů litrů. Po roce 2000 začala produkce stoupat. V roce 2007 byl finanční obrat firmy Kofola 4,5 miliardy Kč.  Ke konci roku 2018 skupina Kofola působila v Česku, na Slovensku, v Polsku, ve Slovinsku, v Chorvatsku, v Rusku, v Rakousku a v Maďarsku.

Slovensko.

Na Slovensku je Kofola největším konkurentem Coca-Coly a Pepsi. V roce 2003 se na slovenském trhu prodalo 14,28 milionu litrů Kofoly, v roce 2004 dosáhl prodej hodnoty 19,44 milionu litrů. Podle průzkumu z roku 2004 si 17 % slovenských konzumentů kolových nealkoholických nápojů kupuje nejčastěji Kofolu v porovnání se 14 %, která upřednostňují Coca-Colu. Tržní podíl Kofoly se za poslední tři roky zdvojnásobil (4,6 % v roce 2002, 9,4 % v roce 2004). Kofola obsadila třetí místo na slovenském trhu, za Coca-Colou (11,5 % v roku 2004) a Walmarkem (9,6 %), čímž předběhla Pepsi (5,5 %).

Polsko.

Kofola SA je dceřiná společnost založená v Polsku, zabývající se odvětvím nealkoholických nápojů. Tato společnost je výrobcem a distributorem sycených a nesycených nápojů, minerálních vod, džusů, ovocných nápojů, dětských nápojů a energetických nápojů.  Produktové portfolio společnosti se skládá z několika značek, včetně kolových nápojů pod značkou Hoop Cola, minerálních vod Artic Classic a Woda Grodziska, sirupy Paola, Jarmark Polski, Jupi, Jupík a mezi ostatními také ledové čaje jako Pickwick Ice Tea a Happy Frutti.  V roce 2013 Kofola Group, i navzdory vysokým cenám komodit a slabší poptávce zvýšila roční obrat z 1 013 mil. PLN na 1 016 milionů PLN. Společnosti se také podařilo zvýšit provozní zisk (EBIT) o 1,6 %, kromě toho zvýšila svůj podíl na trhu v různých segmentech a tím snížila úroveň zadlužení. Kofola SA také oznamuje, že v roce 2014 zaměří svou činnost kromě výběrových restaurací i na rostoucí trh se zdravými nápoji.  Kofole SA Group byl udělen titul „Perla polského hospodářství“ v kategorii Velké perly 11. ročníku organizovaného redakcí ekonomického magazínu Polish Market ve spolupráci s ústavem PAN (ekonomické akademie).

Výroba a složení.

Polotovar – sirup KOFO.

Základem Kofoly je sirup "KOFO". Sirup se mísí vždy na celou sezónu, proto může mít Kofola meziročně jemné odchylky v chuti podle charakteru sezónního počasí a dozrávání ovoce. Podle jiného zdroje je složení sirupu následující: Podle zveřejněných údajů na etiketě od výrobce v roce 2015 obsahoval

Složení Kofoly v roce 2015.

Voda, sirup KOFO, oxid uhličitý, další aroma u Kofoly s příchutěmi. Kofola bez cukru obsahuje místo cukru náhradní sladidlo.

Kofola s příchutěmi.

V roce 2004 byla poprvé vydána speciální příchuť Kofola, s citronovou příchutí. Od roku 2007 je (s výjimkou v roce 2010) pravidelně každý rok vydáváno až několik nových příchutí, většinou jde však o limitované edice, popř. vánoční limitované edice.

Míchané nápoje s Kofolou.

Kofola se používá i do alkoholických míchaných nápojů. Typickým míchaným nápojem je například Kofola s tuzemským rumem, Další možností je varianta nazývaná „houba“ či „bambus“ – vína s kolou, v tomto případě s Kofolou.

Tuna a Kofola.

V Česku a na Slovensku se jako psí herec v reklamách na Kofolu proslavil pejsek Tuna (zde přezdívaný jako Štefan, či „Ftefan“), které byly vysílány v televizi od května 2015 do srpna 2016. Celkem bylo natočenu 20 různých reklam v délce od 15 do 24 sekund.

Kofola je sycený nealkoholický nápoj kolového typu, který vznikl v roce 1959 v Československu jako alternativa k tehdy nedostupným konkurenčním nápojům Coca-Cola nebo Pepsi. Nápoj vyrábí česká společnost Kofola a.s.

Kofola () is a carbonated soft drink produced by Czech company Kofola, headquartered in Krnov, Czech Republic. It is the principal rival of Coca-Cola and Pepsi in the Czech Republic and Slovakia. The company is one of the leading soft drinks producers and distributors in Central and Eastern Europe.


Vznik díla.

Román začal vycházet v roce 1876 na pokračování v pařížských novinách. Kvůli naturalistickým popisům ale začali čtenáři hromadně odhlašovat předplatné, a tak byl Zabiják stažen. Autor však našel jiného vydavatele a i přes hrozby dílo vyšlo. Knižní vydání bylo nakonec komerčně úspěšné, přineslo autorovi slávu a známost ve světě.

Děj.

Venkovanka Gervaisa přijede spolu se svým druhem Lantierem a jejich dvěma dětmi Štěpánem a Klaudiem do Paříže. Zpočátku si díky našetřeným penězům žijí „na vysoké noze“, ale později postupně zastaví většinu svého majetku a přestěhují se do zapadlé části města. Lantier ji po čase opustí s milenkou, po čemž Gervaisa velmi smutní i přesto, že ji bil a stále kvůli něčemu kritizoval. Gervaisa začne pracovat jako pradlena, stane se mezi lidmi oblíbenou a začne se o ni zajímat klempíř Coupeau. Ten ji přemluví ke svatbě, i když ta nejprve odmítala kvůli tehdejším zvyklostem.  Protože Gervaisa i Coupeau jsou pracovití a dobře si vydělávají, stěhují se do lepšího bytu a šetří i na horší časy. Společně mají dceru Nanu, Klaudia pošlou do školy na jih Francie. Rodinná idyla se začne hroutit poté, co jde jednoho odpoledne Gervaisa spolu s Nanou navštívit Coupeaua do práce. Nana na něj zavolá, její tatínek zakopne a spadne ze střechy. Coupeau nemůže asi půl roku pracovat a všechny našetřené peníze padnou na jeho léčení. Po vyléčení už se mu znovu do práce nechtělo, a tak zůstala na obživu rodiny Gervaisa sama. Protože Gervaisa dlouho toužila po vlastní prádelně, půjčila si od známých peníze a zařídila si vlastní podnik. Zaměstnala pradleny a zpočátku se jí i dařilo úspěšně splácet dluhy, stala se mezi známými uznávanou. Coupeau ale začal chodit do hospody a holdovat alkoholu, pomocí něhož utišoval svědomí a vyplňoval pocit prázdnoty.  Během oslavy Gervaisina svátku, na který pozvala mnoho známých, se náhle vrátil její bývalý druh Lantier, ze kterého se stal Coupeaův dobrý kamarád a podnájemník Coupeauových, nejdříve platil nájemné, ale pak se začal chovat, jako kdyby dům patřil jemu a začal rozkazovat. Rodině došly peníze, Gervaisa musela propustit zaměstnankyně a prodat prádelnu. Vypočítavý Lantier se přestěhoval k nové majitelce prádelny a jejímu manželovi, Gervaisiným i jeho známým. Coupeauvi byli nuceni přestěhovat se do činžáku pro chudinu. Coupeau začne pracovat, ale každou výplatu hned propije. Gervaisa se také stane alkoholičkou, pomáhá jí to tak zapomenout na životní strasti. Postupně se přestane starat o děti a začne žebrat. Z Nany se stane prostitutka, Coupeau umírá v blázinci na delirium tremens. Gervaisa dále pije a umírá bez přátel ve špinavé kobce. Smrt je pro ni ale vysvobozením.

Vliv díla.

Podle knihy byl v roce 1956 natočen film Gervaise.

Zabiják (orig. L'Assommoir) je sedmý román Émile Zola z cyklu Rougon-Macquartové, který vyšel v roce 1877. Většinou je považován za jedno ze Zolových nejlepších děl. Popisuje zhoubný vliv alkoholu na osudy chudých a duševně prázdných lidí. V románu jsou detailní popisy alkoholismu, který je tím „zabijákem“, po němž nese román jméno.

L'Assommoir (1877) is the seventh novel in Émile Zola's twenty-volume series "Les Rougon-Macquart". Usually considered one of Zola's masterpieces, the novel—a study of alcoholism and poverty in the working-class districts of Paris—was a huge commercial success and helped establish Zola's fame and reputation throughout France and the world.


Vznik a první provedení.

Mozart zkomponoval mši c moll v letech 1782-83, poté, co v roce 1781 opustil svoji pozici chrámového skladatele Salcburské katedrály, přestěhoval se do Vídně, a věnoval se především světské hudbě – skládal symfonie, koncerty a opery. Ve svém dopise otci Leopoldovi datovaném 4. ledna 1783 zmiňuje starší slib, že napíše mši, když svou tehdejší snoubenku Constanze přiveze jako svou ženu do Salcburku.  Premiéra mše c moll se uskutečnila 26. října 1783 při návštěvě Mozarta a jeho ženy Constanze v Salcburku, kde se Constanze poprvé setkala s Mozartovým otcem a sestrou (Nannerl). Provedení v chrámu arciopatství sv. Petra v Salcburku v rámci římskokatolické mše sestávalo z Kyrie, Gloria a Sanctus. Constanze při premiéře zpívala sólo „Et incarnatus est“. Účinkující byly členy "Hofmusik" – hudebníci ze Salcburského knížecího arcibiskupství knížete-arcibiskupa Jeronýma z Colloreda, tedy Mozartovi bývalí kolegové. Generální zkouška se konala v blízkém Kapellhaus 23. října 1783.

Zdroje a úpravy.

Dílo je neúplné, chybí část Creda po árii „Et incarnatus est“ (orchestrace "Creda" je také neúplná) a celé "Agnus Dei". "Sanctus" je částečně ztracený a vyžaduje rekonstrukci. Vzhledem k absolutní nezbytnosti úplného textu pro liturgické účely Mozart pravděpodobně spojil pro premiéru skladby ze svých dřívějších mší, ačkoli Richard Maunder zmínil, že zachovalé části (včetně varhanní části) obsahují pouze dokončené věty skladby. Hudbu z "Kyrie" a "Gloria" Mozart znovu použil téměř beze změn v kantátě "Davidde penitente", K. 469. Existuje řada spekulací zabývajících se důvody, proč dílo zůstalo nedokončené.  Pro účely moderního provedení jsou dostupné edice a dokončení jejichž autory jsou H. C. Robbins Landon (Eulenburg), Helmut Eder (Bärenreiter), Richard Maunder (Oxford University Press), Philip Wilby (Novello), Robert Levin (Carus-Verlag) a Benjamin-Gunnar Cohrs (Musikproduktion Höflich). Agnus Dei také dopsal Robert Xavier Rodriguez. Zatímco Robbins Landon, Eder a Maunder se pouze snažili doplnit chybějící orchestraci a sborové části v Krédu a Sanctus, Wilby, Levin a Cohrs zkomponovali tyto části znovu použitím parafrází a rozvinutím zlomků vytvořených Mozartem.

Vliv.

Dílo ztělesňuje okázalost a slavnostnost spojenou se salcburskou tradicí té doby, ale také anticipuje symfonické mše Josepha Haydna, které kombinují sólové části se sborovými. Rozpoznatelný je vliv Bacha a Händela, jejichž hudbu Mozart v té době studoval (viz Gottfried van Swieten).  Papež František v červnu 2015 prohlásil, že část "Et incarnatus est" „je jedinečná; pozvedá vás k Bohu!“  Dne 20. srpna 2016 provedl dirigent Ilan Volkov s BBC Scottish Symphony Orchestra, BBC Symphony Chorus a sólisty Louisem Alderer, Carolyn Sampson, Benjamin Hulett a Matthew Rose rokonstruovanou verzi, jejímž autorem je Helmut Eder.

Velká mše c moll (), K. 427/417a, je slavnostní mše (missa solemnis), kterou zkomponoval Wolfgang Amadeus Mozart ve Vídni v letech 1782 a 1783. První provedení se uskutečnilo v Salcburku 26. října 1783. Dílo pro dva sólové soprány, tenor, bas, dva sbory a rozsáhlý orchestr zůstalo nedokončené, chybějí velké části Creda a celé Agnus Dei.

Great Mass in C minor (), K. 427/417a, is the common name of the musical setting of the mass by Wolfgang Amadeus Mozart and considered one of his greatest works. He composed it in Vienna in 1782 and 1783 after his marriage when he moved to Vienna from Salzburg. This large-scale work, a missa solemnis, is scored for two soprano soloists, a tenor and a bass, double chorus and large orchestra. It remained unfinished, missing large portions of the Credo and the complete Agnus Dei.


Taxonomie.

Orla iberského poprvé popsal německý farář a ornitolog Christian Ludwig Brehm v roce 1861. V minulosti byl klasifikován jako poddruh orla královského ("Aquila heliaca"). Nicméně teorií bylo více, například ornitologové Charles Gald Sibley a Burt Leavelle Monroe tvrdili, že společně tvoří superdruh. Na základě studie z roku 1997, která porovnávala mitochondriální DNA obou druhů, bylo určeno, že se od sebe druhy oddělily asi před jedním milionem let. To ale vyvrátil druhý výzkum z roku 2007, který porovnával jejich nukleární DNA a stanovil tuto dobu na období holocénu nebo konec pleistocénu.

Výskyt.

Podle archeologických nálezů se orlové iberští původně vyskytovali pouze ve východní části Pyrenejského poloostrova. Během 19. a 20. století se sice rozšířili i do jiných oblastí poloostrova a do severní Afriky, ale ve většině těchto oblastí znovu vymizeli. Poslední záznamy o hnízdění v Alžírsku jsou z 19. století, v Maroku z první poloviny 20. století. Nicméně v současnosti přibývají záznamy z Portugalska a během roku 2015 byla tři pozorování nahlášena právě z Maroka. S rostoucí populací se osamocení ptáci objevují i ve Francii, kde bývají orlové iberští nepravidelně pozorováni již od devatenáctého století.  Vyhledávají zalesněné oblasti s typickým středozemním typem podnebí: teplým a suchým létem a mírnými zimami. Straní se lidských příbytků a uměle zavlažovaných oblastí. Dalším faktorem pro jejích výskyt je dostatek potravy, tedy především zajícovitých. Často je možné je pozorovat v místech s porosty korkového dubu ("Quercus suber") a nevyhýbají se ani vysokým nadmořských výškám v centrálním Španělsku.

Popis.

Orlové iberští jsou mohutní s robustní stavbou těla. Délka těla dospělého jedince se pohybuje mezi 74 a 85 cm (některé zdroje ale uvádí i délku okolo 60 cm) a váha od 2500 do 3000 g. Rozpětí křídel bývá 177 až 220 cm. Samice jsou větší než jejich protějšky; ve velikosti asi o 10 %, v hmotnosti až o 40 %. Vzhledově se podobají orlům královským, ale jsou mohutnější, kompaktnější, většinou světlejšího zbarvení a mají větší hlavu i zobák. Na zádech, prsou a břiše se nepravidelně mísí světlé a tmavě hnědé peří, na ramenou je bílé peří výraznější. Hlava a krk jsou delší než u jiných druhů orlů. Přepeřují prakticky celoročně: od března do listopadu. Nemusí při tom obměnit peří na celém těle.  Mladí se podobají stejně starým africkým orlům okrovým ("Aquila rapax"), ale jsou větší a mají delší křídla. Na konci jara většinou začnou poprvé přepeřovat a dospěleckého zbarvení dosáhnou asi po pěti obdobích.

Chování.

Ačkoliv mladí jedinci se mohou přesouvat na větší vzdálenosti, jedná se spíše o stálý druh. Dospělí jedinci pak žijí ve svých teritoriích po celý rok. Rozloha jejich teritorií je různá a liší se v závislosti na kvalitě obývaného prostředí, obecně ale bývá uváděn jeden pár na 52 km.  Oproti orlům královským nejsou při letu tak agilní: mávání křídly je spíše hluboké a mocné.

Potrava.

Orlové iberští se živí především menšími savci. Dle pozorování z roku 2008 tvoří 93,7 % jejich jídelníčků savci, 5,8 ptáci a pouze 0,4 % jsou plazi a obojživelníci. Z ptáků loví nejčastěji holubovité (Columbidae), krkavcovité (Corvidae), skřivanovité (Alaudidae) a další pěvce. Většinou ale nejsou při letu dost rychlí a obratní na to, aby ptáka ulovili za letu. Ze savců tvoří jejich kořist ovce a výjimečně i myši, ale především zajícovití (Leporidae). Další méně častou kořistí mohou být ještěrkovití (Lacertidae) nebo užovkovití (Colubridae). Celkově se na jejich jídelníčku nachází asi 98 druhů.  Ačkoliv si běžně kořist uloví sami, jsou zdatní i jako zloději – potravu kradou především od jiných dravců.

Hnízdění.

Tento druh je monogamní, přičemž pár si drží své stále území, ve které může mít postavených několik různých hnízd. Na Pyrenejském poloostrově probíhá období rozmnožování od poloviny února do konce března, v Maroku to bylo od ledna do května. Hnízdí na stromech, kde si z větví staví velké hnízdo v koruně. Na stavbě se podílí oba rodiče. Většinou se jedná o urostlé duby nebo borovice. Výjimečně mohou být hnízda nalezena i na elektrických věžích. Tak či tak, platí, že orlové iberští si staví své příbytky v místech, kde nebudou vyrušováni lidmi. Velikost snůšky se pohybuje od jednoho do čtyř vajec. Ta jsou bílá s šedými, hnědými nebo nafialovělými skvrnami a samice je naklade v rozmezí dvou až tří dní. O zahřívání se stará pouze samice. Po vylíhnutí starost o krmení převezme samec, který přibližně následujících 75 až 77 dnů přináší potravu samici i mladým. Kuřata jsou vůči sobě poměrně agresivní a vzájemné útoky vedou k četným úmrtím: dle studie publikované v roce 2006 tvoří zabití sourozencem více než 50 % všech případů úmrtí mladých orlů iberských. Své mrtvé sourozence většinou i sežerou. Mezi 116 a 162 dnem života opustí hnízdo, nicméně někdy se do něj vracejí ještě i několik týdnů poté.  Pohlavně dospívají ve třech až čtyřech letech.  Během období hnízdění se rodiče drží relativně blízko svých hnízd, přibližně v okruhu 8 km. Mimo tuto dobu ale mohou odletět až do vzdálenosti 61 km.

Ohrožení.

Orlové iberští patří mezi druhy zařazené v první příloze CITES. Dle Mezinárodního svazu ochrany přírody (IUCN) se jedná o ohrožený druh. Jejich populace ale vzrůstá: v roce 1974 bylo zaznamenáno 38 párů, o třicet let později to bylo již 188. Studie publikovaná v roce 2009 rozdělila vývoj populace těchto orlů na tři fáze: nárůst (1981–1993), neměnná (1994–1999) a znovu nárůst (2000–2004). Během první fáze se počet párů zvýšil z 25 na 127, během druhé se zvýšil o čtyři a během třetí na konečných 188. Všichni tito jedinci byli zaznamenáni na území Španělska. Nejednalo se ale o plošný nárůst ve všech monitorovaných oblastech: výjimkou je národní park Doñana. V roce 2008 žilo okolo 200 párů.  Na populaci orlů iberských má vliv několik faktorů; jedním z nich je aktivita člověka a to, jakým způsobem ovlivňuje jejich přirozené prostředí. Dalším je dostatek kořisti. I proto byl ve Španělsku založen program na zásobování párů během období hnízdění domácími králíky, především v oblastech s nedostatkem potravy. Následovaly i další pokusy o rozšíření orlů iberských, například vypouštění mladých ptáků do okolí města Cádiz. Do roku 2013 tam bylo umístěno 77 mladých, z nichž devět se později rozmnožilo (pět v okolí Cádiz, dva v Doñaně a dva v Toledu).  Jako hlavní důvod úmrtí orlů iberských bývá uváděn střet s elektrickým vedením, který tvoří až 60 % případů nepřirozeného úhynu těchto ptáků. V roce 1990 ale bylo v Andalusii zavedeno opatření, které mělo za cíl snížit počty ptáků zabitých elektrickým proudem, a které bylo poměrně úspěšné: úmrtnost klesla o 62 % a to vedlo k dalším rozšíření orlů v této oblasti.

Orel iberský, též známý jako orel španělský nebo Adalbertův ("Aquila adalberti"), je druh orla, který obývá Pyrenejský poloostrov. Je považován za jednoho z nejvzácnějších dravců na světě. Tělo dospělce měří okolo 80 cm a váží mezi 2,5 a 3,5 kg, přičemž samice jsou větší než samci. Rozpětí křídel může dosáhnout až 220 cm. Živí se především savci, a to od myší až po domácí ovce. Menší složku jejich jídelníčku pak tvoří ptáci.

The Spanish imperial eagle ("Aquila adalberti"), also known as the Iberian imperial eagle, Spanish eagle, or Adalbert's eagle, is a threatened species of eagle native to the Iberian Peninsula. The binomial commemorates Prince Adalbert of Bavaria.


Studium.

Narodil se za druhé světové války v kansaském městě Wichita. V dětství a mládí se věnoval skautství. Po absolvování místní střední školy v roce 1961 (s vyznamenáním) chtěl studovat historii. Získal stipendium na "College of William and Mary", kterou absolvoval v roce 1965, o 2 roky později získal M. A. na The Indiana Univerzity, a v roce 1974 získal doktorát z historie, (studoval dějiny Ruska a Sovětského svazu).

Kariéra.

Pracoval pro Národní bezpečnostní sněm pod Georgem W. Bushem. V Ústřední zpravodajské službě působil 26 let. Hned po nástupu do organizace v roce 1966 sloužil jako důstojník amerického letectva. V letech 1986–1989, tedy v době vypuknutí aféry Írán-contras, byl zástupcem ředitele CIA. Nezávislá komise vyšetřující aféru Írán-contras obvinila Gatese z toho, že v rozporu se svým prohlášením před soudní porotou věděl o převodu výnosů z prodeje zbraní do Íránu na podporu contras v Salvadoru. CIA vedl od listopadu 1991 do nástupu administrativy prezidenta Clintona v lednu 1993.  Po odchodu ze CIA se stal prezidentem univerzity A&M v Texasu; kvůli zachování tohoto postu se rozhodl odmítnout nominaci na místo ředitele Národní rozvědky ("Director of National Intelligence", DNI). Začal též působit ve vedeních několika společností.  V roce 2001 pracoval spolu s Jamesem A. Bakerem III. a Lee Hamiltonem ve skupině "The Iraq Study Group", která studovala Válku v Iráku. Dne 8. listopadu 2006 se stal 22. ministrem obrany Spojených států (po Donaldu Rumsfeldovi), z řad demokratů i republikánů. V Gatesově profilu, napsaném v roce 2007 americkým poradcem Zbigniewem Brzezinskim a otištěným v časopise "Time", je jmenován nejvlivnějším mužem roku. Gates si funkci ministra obrany udržel i s příchodem administrativy Baracka Obamy.  Od vlády Spojených států amerických obdržel 7 medailí a 7 dalších vyznamenání a ocenění.

Robert Michael Gates (* 25. září 1943 Wichita) je americký politik a mezi roky 2006 a 2011 ministr obrany Spojených států amerických v administrativách prezidentů George W. Bushe a Baracka Obamy. V období let 1991–1993 řídil zpravodajskou službu CIA.

Robert Michael Gates (born September 25, 1943) is an American statesman, scholar, intelligence analyst, and university president who served as the 22nd United States Secretary of Defense from 2006 to 2011. He was originally appointed by President George W. Bush but was retained for service by President Barack Obama. Gates began his career serving as an officer in the United States Air Force but was quickly recruited by the Central Intelligence Agency (CIA). Gates served for 26 years in the CIA and the National Security Council, and was Director of Central Intelligence under President George H. W. Bush. After leaving the CIA, Gates became president of Texas A&M University and was a member of several corporate boards. Gates served as a member of the Iraq Study Group, the bipartisan commission co-chaired by James A. Baker III and Lee H. Hamilton, that studied the lessons of the Iraq War.


Soukromý život.

Původ a studium.

Z otcovy strany má sudetoněmecké předky. Vyučil se zubním technikem, následné studium historie a filozofie na Vídeňské univerzitě nedokončil.

Osobní život.

Heinz-Christian Strache je ženatý, jeho manželkou je od roku 2016 Philippa Strache (roz. Beck).

Politická kariéra.

Dlouholetý předseda FPÖ (2005–2019).

Dne 23. dubna 2005 byl poprvé na stranickém sjezdu se ziskem 90,11% odevzdaných hlasů zvolen předsedou Svobodné strany Rakouska (FPÖ). Při druhé kandidatuře na předsedu na sjezdu strany v Innsbrucku v roce 2007 potvrdil svůj mandát, když obdržel 389 z celkových 396 hlasů (94,85 %).  V letech 2006 a 2008 získal mandát v rakouské Národní radě. V květnu roku 2009 byl v Linci opět zvolen předsedou strany se ziskem 97,23 %, když pro něho hlasovalo 421 z 433 přítomných delegátů. V červnu roku 2011 dostal Strache na stranickém sjezdu ve Štýrském Hradci 94,36 % hlasů. Pro jeho znovuzvolení předsedou strany se vyslovilo 519 z celkových 550 delegátů.  V roce 2013 byl na sjezdu ve Štýrském Hradci opětovně zvolen předsedou strany, když oslovil 96,32 %, tedy 471 z 497 přítomných delegátů. Nastoupil tak již do svého pátého funkčního období v řadě. V listopadu roku 2014 byl zvolen poměrem 99,23 % hlasů (tj. 388 z celkových 391) jednoznačně předsedou vídeňské organizace FPÖ, což bylo na úrovni předchozích hlasování let 2010 (99,12 %) a 2012 (99,21 %), avšak o poznání méně nežli v roce 2008 (99,38 %).  Na začátku března roku 2017 byl Heinz-Christian Strache opětovně potvrzen ve funkci stranického předsedy, když získal na sjezdu v korutanském Klagenfurtu 98,7 % hlasů od cca 700 přítomných delegátů.

Rakouský vicekancléř a ministr.

Strache byl dne 18. prosince 2017 spolkovým prezidentem Alexandrem Van der Bellenem jmenován rakouským vicekancléřem a ministrem pro úředníky a sport v koaliční vládě Sebastiana Kurze, vytvořené spolu s Rakouskou lidovou stranou (ÖVP). 18. května 2019 ohlásil rezignaci na své funkce ve vládě pod vlivem skandálu s videem, ve kterém spolu s dalším politikem FPÖ, Johannem Gudenusem, slibuje údajné "neteři ruského oligarchy" pomoc s dojednáním zakázek ze státního rozpočtu výměnou za pomoc před volbami. Strache rovněž oznámil rezignaci na post předsedy FPÖ. Na této pozici ho nahradil Norber Hofer.

Volby do Evropského parlamentu v Rakousku 2019.

Ve volbách do Evropského parlamentu v roce 2019 kandidoval za FPÖ, na kandidátce byl na 42. místě. Strana nakonec získala tři mandáty, Strache obdržel více než 45 tisíc preferenčních hlasů a měl se stát poslancem, mandát ale nakonec odmítl.

Vyloučení ze strany.

V prosinci roku 2019 byl Strache vyloučen z FPÖ. Důvodem vyloučení bylo podezření ze zpronevěry stranických peněz.

Heinz-Christian Strache (* 12. června 1969 Vídeň) je rakouský politik a bývalý předseda Svobodné strany Rakouska (FPÖ). Od 18. prosince 2017 do května 2019 byl rakouským vicekancléřem a ministrem pro úředníky a sport v koaliční první vládě Sebastiana Kurze, vytvořené spolu s Rakouskou lidovou stranou (ÖVP). 18. května 2019 oznámil rezignaci na své funkce pod vlivem skandálu s videem, na kterém slibuje státní zakázky výměnou za pomoc před volbami falešné příbuzné ruského oligarchy.

Heinz-Christian Strache (born 12 June 1969) is an Austrian politician and dental technician who served as Vice-Chancellor of Austria from 2017 to 2019 before resigning for treasonous behavior. He was also Minister of Civil Service and Sports from January 2018 to May 2019 and chairman of the Freedom Party (FPÖ) from April 2005 to May 2019. He previously served as a member of the National Council from October 2006 until December 2017 and as a member of the municipal council and state legislature of Vienna (2001–2006).


Život.

Někteří z Franciscových předků konvertovali ze židovství ke katolicismu. Roku 1504 Francesco vstoupil do dominikánského řádu a vystudoval dominikánskou Kolej sv. Jakuba ("College Saint-Jacques") v Paříži, kde potkal Erasma Rotterdamského, a pokračoval ve studiu teologie na Sorbonně od r. 1515 (pod vedením Pierre Crockaerta a Thomase Cajetana). V r. 1523 se vrátil do Španělska a učil v klášterní koleji svatého Řehoře ve Valladolidu. O tři roky později byl zvolen profesorem hlavní katedry teologie na Univerzitě v Salamance, kde přednášel scholastickou teologii a filosofii až do své smrti r. 1546.

Myšlení.

Francisco de Vitoria si získal velkou autoritu novým výkladem spisů Tomáše Akvinského a stal se tak předchůdcem takzvané "druhé scholastiky". Jeho učení se soustřeďovalo na otázky s bezprostředním a praktickým významem, zejména otázky morální a právní. Na žádost císaře Karla V. vypracoval soustavné pojednání o právních vztazích, které vznikly objevem "Indií", tj. dnešní Ameriky. Podle Francisca sám objev věci, která nikomu nepatřila, může zakládat vznik vlastnictví. Americké ostrovy a země však podle přirozeného práva patří domorodcům a nikdo nemá právo jim je brát. Španělé mají právo tam cestovat, obchodovat, kázat a vzdělávat – tak jako v evropských zemích – mohou pokřtěné domorodce bránit proti násilí, nemají však právo na majetek domorodců a nesmějí vůči nim užívat násilí, leda v sebeobraně. Tím prokázal společně s dalšími zástupci vysokého španělského kléru vysokou intelektuální a morální odvahu, neboť otázka práva okupace cizího území a dobyvatelských válek v Amerikách se stala předmětem dlouhých sporů teologů, právníků a intelektuálů, kteří byli ovlivněni humanismem Erasma Rotterdamského.

Dílo.

Francisco za svého života nic nepublikoval. Poznámky z jeho přednášek z let 1527-1540 byly zapsány studenty a vyšly po jeho smrti roku 1557 pod názvem "Relectiones Theologicae" (Teologické úvahy). Obsahují mimo jiné přednášky:  Anglický překlad některých částí "Relectiones Theologicae" z roku 1917 je dostupný na internetu:  Další výbor teologických přednášek vyšel jako:

Francisco de Vitoria také Francisci de Victoria OP (kolem 1483, Burgos – 12. srpna 1546, Salamanca) byl španělský renesanční římskokatolický filosof, teolog a právník, zakladatel filosofické tradice, které se říká Salamancká škola. Je znám především svými příspěvky k teorii spravedlivé války a mezinárodního práva. Vytvořil pojem "světové republiky" ("res publica totius orbis") a byl tak první, kdo uvažoval o "globální" politice. Někteří ho považují za „otce mezinárodního práva“.

Francisco de Vitoria ( – 12 August 1546; also known as Francisco de Victoria) was a Spanish Roman Catholic philosopher, theologian, and jurist of Renaissance Spain. He is the founder of the tradition in philosophy known as the School of Salamanca, noted especially for his contributions to the theory of just war and international law. He has in the past been described by some scholars as one of the "fathers of international law", along with Alberico Gentili and Hugo Grotius, though contemporary academics have suggested that such a description is anachronistic, since the concept of international law did not truly develop until much later. American jurist Arthur Nussbaum noted that Vitoria was "the first to set forth the notions (though not the terms) of freedom of commerce and freedom of the seas."


Historie.

Pete Townshend původně napsal Baba O'Riley pro jeho projekt "Lifehouse", rockovou operu, která měla následovat operu The Who - "Tommy" (1969).  Townshend skladbu odvodil z jeho experimentálního nahrávání varhan Lowrey Berkshire TBO-1. Baba O'Riley měla být skladba, kterou by zpíval Ray, skotský farmář na začátku alba jak shromažďuje svou ženu Sally a jeho dvě děti, aby začali jejich exodus do Londýna. Když byl "Lifehouse" vyřazen většina songů byla později vydána na albu "Who's Next" (1971). Baba O'Riley se stala první písní na Who's Next. V několika evropských zemích byla vydána jako singl, ale ve Spojených státech a Spojeném království byla vydána pouze jako součást alba.  Bubeník Keith Moon dostal nápad přidání houslí v závěrečné části skladby v níž změní svůj styl z rocku do irského folk-style beatu. Dave Arbus (East od Eden) je hrál na studiové nahrávce a na koncertě je nahradili Rogerem Daltreym a foukací harmonikou. Na koncertě v Royal Albert Hall (2000) hrál housle Nigel Kennedy.  Houslové sólo je založeno na indické klasické hudbě jako pocta Meheru Babovi, indickému mystikovi, který inspiroval tuto píseň.  Doprovodná stopa byla odvozena z hloubi konceptu "Lifehouse". Towhshend chtěl vzít životní informaci Mehera Baby a vložit ji do syntetizátoru, který by generoval hudbu založenou na té informaci. Tato hudba měla být backing track pro Baba O'Riley, ale nakonec Towhshend pro vytvoření backing tracku použil varhany Lowrey Bekshire TBO-1 a jejich funkci "Marimba Repeat". V roce 2004 byla skladba Baba O'Riley použita jako úvodní znělka v seriálu Kriminálka New York.

Teenage Wasteland.

Skladba bývá často chybě nazývána "Teenage Wasteland" podle fráze, která se v ní často opakuje. Teenage Wasteland byl vlastně pracovní název pro skladbu v jejích prvních inkarnacích. Později byl název Teenage Wasteland přiřazen úplně jiné, ale související skladbě od Townshenda, která je pomalejší, obsahuje více textu a akordů. Verze "Teenage Wasteland" se vyskytuje na "The Lifehouse Chronicles" (2000), což je sada šesti disků souvisejících s projektem Lifehouse.

„Baba O'Riley“ je skladba britské skupiny The Who složená kytaristou Petem Townshendem z alba "Who's Next". Roger Daltrey zpívá většinu skladby a Townshend zpívá zhruba v polovině verše „Don't cry/don't raise your eye/it's only teenage wasteland“. Název skladby je odvozen od jmen filozofických a hudebních osobností Mehera Baby a Terry Rileyho.

"Baba O'Riley", sometimes erroneously referred to as its chorus refrain "Teenage Wasteland", is a song by the English rock band the Who and the opening track to their studio album "Who's Next". It was issued in Europe as a single on 23 October 1971, coupled with "My Wife".


Popis činnosti.

Kromě svého vlastního šíření, které má rozhodující vliv na úspěšnost červa, vykonává obvykle tento program v počítači nějakou sekundární činnost, která je červem nesena jako „náklad“ (kód, který tvoří náklad se nazývá ). Typicky se jedná o:  Ať už je činnost, kterou takový program vykonává v síti, jakákoli, vždy s sebou nese vedlejší efekty, které jsou důsledkem této činnosti. Téměř vždy je, v případě většího rozšíření červa, těmito infekcemi snižována rychlost průtoku dat mezi jednotlivými počítači (a tím i celý internet) a způsobují menší či větší finanční škody majitelům postižených počítačů – ať už se jedná o soukromé vlastníky, nebo celé firmy. Proto jsou, nezávisle na záměru autora, považovány za malware.

Historie.

Slovo "červ" () bylo přejato z románu Jezdec na rázové vlně (John Brunner, 1975), v němž byl jako "Tapeworm" označen program schopný samostatného šíření. Jeho úkolem bylo vyřadit z provozu celou telefonní síť na pokyn svého autora.

První červi.

Historicky první počítačové červy vytvořili John F. Schoch a John A. Hupp. Společně je implementovali ve středisku Xerox PARC, kde měli za úkol monitorovat vytížení procesorů počítačů připojených k síti a v případě nečinnosti jim zadat nějakou úlohu. Dosáhli tak optimálního využívání výpočetního potenciálu střediska.  Mezi prospěšné červy patřila rovněž rodina červů Nachi, která odstraňovala ostatní malware, stahovala bezpečnostní aktualizace z webu Microsoft Update a instalovala je na infikovaném počítači. Červi tak záplatovali ty samé chyby, které využívali ke svému šíření. I když bylo jejich úkolem zvýšení úrovně zabezpečení počítačů, způsobovali značné zpomalování sítě a restartování systému po instalaci každé aktualizace.  Můžeme tedy říci, že původním záměrem počítačových červů nebylo škodit, ale pomáhat a celkově zlepšovat práci s PC.

První problémy.

Zlomovým okamžikem byl 2. listopad 1988, kdy se červ označovaný jako Morrisův červ, vytvořený tehdy 23letým studentem Cornellovy univerzity Robertem T. Morrisem, začal díky chybně naprogramovanému mechanismu šíření nekontrolovaně množit a způsobil tehdejšímu internetu značné škody. Z původně nevinného programu, určeného ke změření rozsahu internetu, se tak stala velmi reálná hrozba.

Současnost.

Poté, co si počítačová komunita uvědomila svou zranitelnost, byly podniknuty některé kroky vedoucí ke zvýšení zabezpečení počítačů jako forma prevence před podobnými útoky. Současně s tím se však tyto infiltrace dostávaly na denní pořádek.  V historii nejúspěšnějším počítačovým červem byl červ I Love You, který po svém vypuštění v roce 2000 napáchal škody v řádu desítek milionů amerických dolarů a ochromil provoz některých internetových služeb na několik dnů.  Příkladem červů z nedávné minulosti jsou červi Sasser a Blaster, kteří využívali zranitelnosti operačního systému Microsoft Windows a přerušovali uživatelovu práci s počítačem v důsledku opakovaného vypínání PC.

Typy počítačových červů.

Stejně jako počítačových virů, i počítačových červů existuje několik druhů. Ty rozlišujeme podle způsobu, kterým se šíří.

E-mailoví červi.

E-mailoví červi využívají ke svému šíření elektronické pošty. Poté, co infikují nový počítač, se začnou rozesílat na e-mailové adresy, které získají buď z e-mailového adresáře oběti počítače, nebo prohledáváním obsahu uložených souborů a extrahováním řetězců, které vyhovují tvaru e-mailové adresy. Zvláštním případem jsou sítě botnet, složené z počítačů infikovaných k tomu uzpůsobeným červem, kdy infikované počítače na příkaz autora infekce zasílají hromadně SPAM, nebo uskutečňují útoky typu DDoS na jiné počítače.  Obsah infikované zprávy zaslané e-mailovým červem obvykle obsahuje vlastní škodlivý program jako přílohu, případně odkazuje na webové stránky, které jsou schopny infikovat počítač příjemce.  Výhodou takového přístupu je možnost využít e-mailového účtu oběti a v kombinaci s použitím adres dostupných v adresáři e-mailových adres působit jako věrohodná korespondence.

Internetoví červi.

Internetový červ využívá všechny dostupné síťové prostředky počítače ke skenování ostatních počítačů v síti. Pokud najde počítač, který je zranitelný a umí-li této zranitelnosti využít, provede na takový počítač útok a (v závislosti na závažnosti této zranitelnosti) je v ideálním případě schopen spuštění škodlivého kódu a vlastní instalace do systému.  Výhodou tohoto přístupu je fakt, že v případě efektivního využití zranitelnosti počítače je možno jej infikovat bez vědomí nebo přičinění uživatele.

IM a IRC červi.

Tyto druhy počítačových červů využívají ke svému šíření sítí pro komunikaci v reálném čase. Zatímco v případě IM červů tito obvykle rozesílají odkazy na webové stránky schopné infikovat počítač příjemce, IRC červi zasílají svůj program jako (spustitelný) soubor. (Z toho plyne jejich menší nebezpečnost, neboť aby mohlo dojít k infekci, musí uživatel potvrdit přijetí souboru, uložit jej a následně spustit.)  Výhodou tohoto přístupu je, stejně jako v případě e-mailových červů, možnost zasílání odkazů a souborů jménem uživatele napadeného systému a působit věrohodně.

Červi využívající sdíleného prostoru.

Tento druh kopíruje svůj program jako (spustitelný) soubor do sdílených umístění (typicky na sdílený prostor lokálního počítače), nebo na vzdálený počítač, kdy dává tento soubor k dispozici ke stažení. Po stažení a spuštění takového souboru, který je obvykle pojmenován názvem, který nevzbuzuje žádné podezření, dojde k infikaci počítače.  Výhodou tohoto přístupu je fakt, že dnešní sdílecí sítě jsou využívány ke sdílení nelegálního obsahu a tudíž, v kombinaci s příhodným pojmenováním souboru, přináší poměrně značné možnosti šíření.

Ochrana před počítačovými červy.

V podstatě neexistuje ucelený návod, jak uchránit svůj počítač od jakékoli infiltrace přicházející z internetu. Vezmeme-li však v úvahu omezené možnosti šíření počítačových červů, můžeme vyvodit několik jednoduchých kroků, jak se těmto a mnohým podobným infiltracím zcela vyhnout:  Vzhledem k faktu, že počítačové infiltrace ze zřejmých důvodů útočí na nejrozšířenější platformy a software, může být používání alternativ částečným východiskem z těchto problémů. Nelze však spoléhat na to, že počítač bude stoprocentně ochráněn, neboť výhoda těchto alternativních platforem nespočívá nutně v jejich vyšší bezpečnosti, ale právě v jejich alternativnosti.

Počítačový červ je v informatice specifický počítačový program, který je schopen automatického rozesílání kopií sebe sama na jiné počítače. Poté, co infikuje systém, převezme kontrolu nad prostředky zodpovědnými za síťovou komunikaci a využívá je ke svému vlastnímu šíření.

A computer worm is a standalone malware computer program that replicates itself in order to spread to other computers. It often uses a computer network to spread itself, relying on security failures on the target computer to access it. It will use this machine as a host to scan and infect other computers. When these new worm-invaded computers are controlled, the worm will continue to scan and infect other computers using these computers as hosts, and this behavior will continue. Computer worms use recursive method to copy themselves without host program and distribute themselves based on the law of exponential growth, and then controlling and infecting more and more computers in a short time. Worms almost always cause at least some harm to the network, even if only by consuming bandwidth, whereas viruses almost always corrupt or modify files on a targeted computer.


Život.

Pocházela ze vznešeného rodu Cattaneo, narodila se na ligurském pobřeží, pravděpodobně v Janově – Angelo Poliziano ji proto ve své básni "Stanze per la Giostra" přirovnal k Venuši, která se také vynořila z moře. V roce 1469 se provdala za Marca Vespucciho, příslušníka prominentní florentské rodiny (pocházel z ní i cestovatel Amerigo Vespucci), který pobýval v Janově jako praktikant v Banco di San Giorgio. Manželský pár se po sňatku usadil ve Florencii, kde se stala Simonetta pro svou jemnou tvář a plavé vlasy předmětem všeobecného obdivu. K jejím ctitelům patřil i příslušník vládnoucího rodu Julián Medicejský, který na rytířském turnaji vystupoval pod zobrazením Simonetty jako Minervy; zda mezi nimi existoval i milostný poměr, není dokázáno. Simonettu znal také malíř Sandro Botticelli; neví se, zda mu seděla modelem, ale ve prospěch domněnky hovoří obraz "Venuše a Mars", na němž je zobrazeno vosí hnízdo (příjmení Vespucci pochází z italského slova "vespa", což znamená „vosa“). Podle toho by Simonetta byla zobrazena i na "Portrétu mladé ženy" a "Zrození Venuše". Také žena na Ghirlandaiově fresce Madonny bývá některými kunsthistoriky označována za Vespucciovou. Naproti tomu obraz "Kleopatry", jehož autorem byl Piero di Cosimo, je se Simonettou spojován spíše neprávem: jednak vznikl řadu let po její smrti, jednak je na něm vyobrazena s odhalenými ňadry, což bylo pro urozenou ženu nepřijatelné. Autor se zřejmě jen inspiroval ideálním typem ženy, který znal od Botticelliho.  Simonetta zemřela na tuberkulózu ve věku 23 let. Po velkolepém obřadu byla pohřbena v chrámu Ognissanti (Botticelli se později nechal pochovat v její blízkosti), Lorenzo I. Medicejský údajně složil na její smrt sonet "O chiara stella, che coi raggi tuoi".

Simonetta Vespucciová rozená Cattaneová (asi 1453 Janovská republika – 26. dubna 1476 Florencie) byla italská šlechtična, proslulá kráska své doby známá jako "Bella Simonetta" nebo "La Sans Par" ("Nesrovnatelná"), která inspirovala řadu renesančních umělců.

Simonetta Vespucci (née Cattaneo; 1453 – 26 April 1476), nicknamed "la bella Simonetta", was an Italian noblewoman from Genoa, the wife of Marco Vespucci of Florence and the cousin-in-law of Amerigo Vespucci. She was known as the greatest beauty of her age in Italy, and was allegedly the model for many paintings by Sandro Botticelli, Piero di Cosimo, and other Florentine painters. Some art historians have taken issue with these attributions, which the Victorian critic John Ruskin has been blamed for promulgating.


Skok do výšky.

Na základní škole začínala nejprve s basketbalem, ale brzy přešla k atletice. Po odchodu na sportovní gymnázium v Brně se soustředila především na skok do výšky. Na mistrovství světa juniorů v roce 1988, které se konalo v Kanadě v Sudbury, skončila na šestém místě. O rok později již získala bronzovou medaili na atletickém juniorském mistrovství Evropy v jugoslávském Varaždínu. Následoval prudký pokles formy, který se zastavil až se začátkem spolupráce s trenérem Odehnalem. Díky němu se dokázala v roce 1992 kvalifikovat na olympijské hry do Barcelony. Zde ovšem zaostala o 4 cm za svým tehdejším osobním maximem, které bylo zároveň kvalifikačním limitem pro postup do finále. O rok později ještě vyrovnala výkonem 1,95 m český rekord, ale to již byla i mistryní republiky v tehdy nové ženské atletické disciplíně trojskoku.

Trojskok.

V roce 2006 oznámila konec kariéry, přesto nastoupila na atletický ovál, aby pomohla v soutěži družstev pražskému klubu USK. Na Evropském poháru v atletice překonala nominační limit Českého atletického svazu a zajistila si účast na mistrovství Evropy v Göteborgu. Její účast při absenci plné tréninkové přípravy však byla již spíše symbolická. Ve sportovním prostředí se nicméně chce pohybovat i nadále. Se svým partnerem a trenérem má dceru Terezku (nar. 2001).  Drží české rekordy v trojskoku na dráze i v hale. V roce 1997 zvítězila na Mistrovství světa v lehké atletice v Aténách výkonem 15.20 metrů, což je národní rekord (a 9. místo v historických světových tabulkách ). O dva roky později v japonském Maebaši skočila v hale 14.87 metrů, čímž drží také český halový rekord.

Politická angažovanost.

V komunálních volbách v roce 2010 kandidovala z pozice nestraníka za NEZ/DEM do Zastupitelstva města Brna, a to jako lídryně kandidátky subjektu ""SUVERENITA-blok J. BOBOŠÍKOVÉ a NEZÁV. DEM. STOP korupci,STOP předraž. zak.,STOP zdraž. vody a MHD,více peněz do sportu"". Zvolena však nebyla.  Na webových stránkách hnutí ANO 2011 je uvedena jako jeho podporovatelka v sekci ""Podporují nás"". Když se jí na tuto skutečnost novináři v červnu 2019 ptali, tak odpověděla, že se stala spíše kritikem hnutí, ačkoliv si nemyslí, že úplně všechno dělá hnutí špatně. Dále dodala, že se jí nelíbí, jak se Babiš staví k podezřením, kterým čelí.

Šárka Kašpárková (* 20. května 1971 Karviná) je česká sportovkyně, basketbalistka, bývalá atletka, skokanka do výšky a trojskokanka. Tato atletka, jejímž životním partnerem je její trenér Michal Pogány, je bronzovou medailistkou z olympijských her 1996 v Atlantě a mistryně světa z roku 1997. Atletickou kariéru ukončila v roce 2006, o tři roky později se ale k vrcholovému sportu vrátila. V lednu 2009 totiž oznámila, že vypomůže při sérii zranění basketbalovému Valosunu Brno.

Šárka Kašpárková (, born 20 May 1971 in Karviná, Czechoslovakia) is a former Czech track and field athlete who specialised in the triple jump.


Vývoj.

Skafandry Orlan prošly různými modely. Modely Orlan-D, Orlan-DM, Orlan-DMA a Orlan-M byly používány v kosmu; modely Orlan-GN, Orlan-T a Orlan-V byly používány pro výcvik. Původní model skafandru Orlan, s pracovní výdrží dvě a půl hodiny vyvíjený pro použití na Měsíci jako součást Sovětského lunárního programu, byl zrušen ve prospěch modelů s větší pracovní výdrží. Orlan-D již vydržel tři hodiny; Orlan-DM až devět hodin.  Skafandry Orlan jsou polopevné, což znamená, že mají pevnou kostru a helmu ale pružné ruce. Skafandry byly navrženy se zadním vstupním otvorem skrz připevněný batoh, což umožňuje relativně rychlé obléknutí (přibližně pět minut). První modely byly připojeny ke kosmické lodi kabelem, který dodával energii a zajišťoval komunikaci. Orlan-DM a následující modely byly již navrženy jako soběstačné.

Historie.

První výstup do kosmu se skafandrem Orlan byl proveden 20. prosince 1977 na sovětské vesmírné stanici Saljut 6 během mise Sojuz 26. Jurij Romanenko a Georgij Grečko zde testovali skafandr Orlan-D. Orlan-DM byl poprvé použit 2. srpna 1985 na stanici Saljut 7 kosmonauty Vladimirem Džanibekovem a Viktorem Savinychem.  Skafandry Orlan byly používány pro výstupy do kosmu na vesmírných stanicích Saljut. Na stanici Mir byly použity nové modely Orlan-DMA a Orlan-M. Orlan-DMA byl poprvé testován 26. ledna 1990 Alexandrem Viktorenkem a Alexandrem Serebrovem a Orlan-M 29. dubna 1997 Vasiliem Ciblijevem a Jerrym M. Linengerem. Orlan-M byl na stanici Mir používán až do jejího konce a nyní je používán na Mezinárodní vesmírné stanici.  Dne 3. února 2006 byl z Mezinárodní vesmírné stanice vypuštěn na dočasnou oběžnou dráhu okolo Země vysloužilý skafandr Orlan (známý též jako Radioskaf, SuitSat, Radio Sputnik) s rádiovým vysílačem umístěným v přílbě.

Výcvik.

Skafandry Orlan jsou používány ve Výcvikovém středisku Jurij Gagarina v Moskvě: Orlan-GN pro výcvik pod vodou, Orlan-T pro nácvik postupů ve vzduchové kapse a Orlan-V pro výcvik pohybu ve stavu beztíže.

"Viz též Orlan (umělkyně)" Orlan je sada polopevných skafandrů zkonstruovaných firmou NPP Zvezda pro použití v sovětském a později ruském vesmírném programu. Slovo Orlan znamená Rusky „"mořský orel"“.

The Orlan space suit ( meaning sea eagle) is a series of semi-rigid one-piece space suit models designed and built by NPP Zvezda. They have been used for spacewalks (EVAs) in the Russian space program, the successor to the Soviet space program, and by space programs of other countries, including NASA.


Vývoj.

Představení tanku proběhlo v říjnu 1999 během národní přehlídky. Poté byl zařazen do služby pro provozní zkoušky, na jejichž základě měl být vývoj tanku dokončen.  Tato výrobní verze byla pojmenována Typ 98, název pozdější verze zněl Typ 98G. Konečná vývojová verze byla pojmenována Typ 99 a představena v roce 2001.  Oficiální označení výrobce je pravděpodobně ZTZ-99. Tank je též znám pod pracovním označením WZ-123 MBT. Cena za jeden kus je více než 16 milionů jüanů (v roce 2006 1,6 mil. EUR nebo 2 miliony USD).  Nejenom kvůli jeho vysoké ceně nebude tank zaveden do služby ve vysokém počtu, tak jako dřívější modely (např. Typ 59).

Typ 98.

Po nákupu 100 tanků T-80 z Ruska v srpnu 2007 bylo rozhodnuto včlenit některé jeho rysy do další generace čínských bojových tanků (MBT), protože tehdejší generace čínských tanků byla oproti němu již technicky zastaralá. Výsledkem byl nový tank s podvozkem podobajícím se podvozku tanků T-72 nebo T-80.

Typ 98.

Tento model je jedinečný mezi čínskými návrhy, jelikož má 4 členy posádky, a to kvůli absenci automatického nabíjení. Důvodem bylo, že Čína vyvinula vlastní munici v západním stylu, kdy hlavice a její pohon tvoří jeden celek, místo dvou oddělených částí. To mělo za následek, že Rusy vyrobené automatické nabíjecí zařízení nemohlo být použito. Proto je u tohoto typu tanku nabíjení ruční, místo automatického jako u Typu 90.

Typ 98G.

Hlavní změnou je vytvoření nového systému automatického nabíjení vhodného pro čínskou munici, takže posádka mohla být zmenšena na tři muže. Pohonná jednotka s převodovkou je domácí 150HB, což je vznětový (dieselový) motor o výkonu 1 200 k (883 kW).

Typ 99.

Poslední typ byl postaven na základě Typu 98G, a to vylepšením pohonu. Byl do něho vložen vodou chlazený dieselový motor o výkonu 1 500 k.

Design.

Vzhled byl ovlivněn ruským T-72 a německým Leopardem 2. To přináší novinky do ČLA (Čínská Lidová Armáda), jako je např. svažování pancéřování věže pro větší ochranu. Prostor řidiče je vpředu, bojový prostor přímo za ním a pohon v zadní části; je to kombinace vlastností ruských a západních tanků.  Pro možnost většího množství munice je věž tanku oproti Typu 90 větší, což mělo za následek vznik mezery mezi věží a podvozkem. To může být velkou nevýhodou během bitvy (stejně jako např. převis na německém Leopardu 2 a Izraelské Merkavě). Odkrytím upevnění věže se zvyšuje pravděpodobnost kritického zásahu zepředu.  Výsledný efekt však nebude srovnatelný se situací během druhé světové války, jelikož moderní kineticko-energetické protipancéřové podkaliberní střely (APFSDS) se chovají jinak než tradiční průbojné střely plné ráže. Vlastností Leopardu 2A5 a 2A6 je také klín na přední straně věže, který je úmyslně konstruován takovýmto způsobem proto, aby při zásahu střelu APFSDS odklonil. Toto místo je zásahem extrémně ohroženo, potřebný klín tudíž zabrání průniku do věže. Tento projektil stálé odevzdá kinetickou energii do věže, ale ne způsobem, který by mohl způsobit průnik přes pancíř.  V nástavbách Typu 99 také postrádáme rysy, často použité na západních MBT, které minimalizují škody od víceúčelových střel na chemicko-energetické bázi (HEAT). Příkladem může být pancíř přepážky oddělující prostor posádky od paliva a munice. Vrchní deska konstruována na odvod tlaku pro případ výbuchu také chybí. Toto může vést k zmenšení funkčnosti v boji, jak se ukázalo v roce 1991 při válce v Zálivu.  Tank má též aktivní laserovou obranu. Konstruktéři říkají, že je tank schopen zjistit jeho zaměření pomocí laseru a poté pak přesné umístění tohoto útočníka, zatímco výkonný laser může poškodit nebo zničit nepřátelskou optiku. Laser může být též použit pro bezpečné komunikační zařízení.  Hlavním konstruktérem Typu 99 je Ču Jušeng (祝榆生), rodák z Čchung-čchingu, který ztratil pravou ruku při nehodě během zkoušek minometné munice v lednu 1948. Když v polovině 80. let práce na projektu začaly, byl Ču Jušeng už v důchodu, ale vzhledem k nedostatku zkušených konstruktérů se vrátil. Zástupcem hlavního konstruktéra byl Wang Čerung (王哲荣). Za svou práci dostali po roce 2000 ocenění od Čínské zbrojní skupiny (Chinese Arms Industrial Group Co.).

Výzbroj.

Hlavní výzbrojí je 125mm dělo s hladkým vývrtem (tzv. smoothbore) s automatickým nabíjením. Navzdory původním zprávám, že půjde o licencovanou ruskou zbraň 2A46, jde nakonec o dělo odvozené z čínského 120mm děla z hladkým vývrtem. Automatické nabíjení je nicméně vyvinuto z ruského automatického podavače z T-80 pro použití čínské munice.  Střelivo použitelné v tomto tanku zahrnuje podkaliberní průbojné střely s šípovou stabilizací (APFSDS), kumulativní protipancéřové střely (HEAT) a tříštivotrhavé střely (HE-FRAG). Čína má údajně také původně ruské AT-11 vlastní výroby, což jsou laserem naváděné protitankové řízené střely (ATGM), které mohou být odpalovány z 125mm děla. Číňané také zkušebně vyrobili protipancéřová podkaliberní střelu obsahující průbojné jádro z ochuzeného uranu (tzv. DU jádro), použitelnou v Typu 99.

Pancéřování.

Současné kompozitní pancéřování Typu 99/ZTZ-99 je neznámé.  Existují také rozdíly mezi pancéřováním ukázaném na nynějším Typu 99 a jednom, který byl viděn v roce 2004. Další zajímavostí je nápadná podoba čelního pancíře Typu 99 a pancéřování věže pákistánského tanku Al-Khalid, které se skládá s několika pancířů složených z ERA (reaktivní pancíř Blazer). Je to ale pouze spekulace.  Jiná teorie říká že pancíř není ERA, ale kompozitní vrstvy v jednom tvaru. Soudí se, že takové bloky jsou příliš velké, aby mohly být použitelné podobně jako ERA, potom by jeden výbuch vedl vytvoření jedné velké nechráněné plochy. Dalším faktorem je, že armády východního bloku měly dva druhy přídavných pancířů. Docházelo tak k používání ERA bloků ve válečném stavu a kompositních v době míru, protože údržba ERA bloků během provozních podmínek je drahá a nebezpečná.

Pohon.

Typ 99 je poháněn vodou chlazeným dieselovým motorem s turbodmychadlem o výkonu 1 500 hp, odvozeným od německého MB871ka501. Bojová hmotnost tanku činí 54 t, poměru výkonu a hmotnosti je tedy 27,78. Nejvyšší rychlost je 80 km/h a 60 km/h při průjezdu terénem. Zrychlení z 0 na 32km/h je za 12 sekund. Převodovka má 7 stupňů pro jízdu dopředu a jeden vzad.

Typ 99 je známý také podle označení ZTZ-99 a WZ-123, je postaven na základě vylepšení Typu 98G, patří do třetí generace bitevních tanků postavených armádou Čínské lidové republiky. Oproti starším typům tanků jako je Typ 59, Typ 69/79 a Typ 88 se navýšila palebná síla, mobilita a opancéřování.

The Type 99 MBT () or ZTZ-99 is a Chinese third generation main battle tank (MBT). The vehicle was a replacement for the aging Type 88 introduced in the late 1980s. The Type 99 MBT was China's first mass-produced third generation main battle tank. Combining modular composite armour and tandem-charge defeating ERA, 125 mm smoothbore gun with ATGM-capability, high mobility, digital systems and optics, the Type 99 represents a shift towards rapid modernisation by the PLA.