Život.

Narozen v rolnické rodině u Białystoku na území dnešního Polska, které bylo tehdy součástí carského Ruska. Brzy po Říjnové revoluci vstoupil do Rudé armády. Po absolvování vojenské akademie sloužil ve střední Asii, později v centrálním Rusku. Ve druhé polovině 30. let postoupil na funkci náčelníka štábu vojenského okruhu.  Začátkem roku 1941 přešel do Moskvy, se Žukovem a Vatutinem patřil k nejužšímu vedení generálního štábu. Koncem července 1941 byl přeložen k Západnímu frontu. Účastnil se plánování a uskutečnění protiútoku u Moskvy. V bitvě u Kurska velel Západnímu frontu, který v operaci Kutuzov osvobodil Orel. V následující operaci Suvorov Sokolovského vojska osvobodila Smolensk, od října 1943 však další postup sovětských vojsk uvázl. Po neúspěchu dalších útoků v zimě 1943/44 byl Sokolovskij přeložen k 1. ukrajinskému frontu jako náčelník štábu. Zde podílel se na přípravě Lvovsko-Sandoměřské a Viselsko-Oderské operace. V dubnu 1945 si ho vyžádal maršál Žukov jako zástupce k provedení Berlínské operace.  Po válce zůstal v Německu, po odchodu Žukova se stal jeho nástupcem. V březnu 1949 byl přeložen do funkce 1. náměstka ministra ozbrojených sil, od roku 1952 současně náčelníka generálního štábu. V této funkci využil své široké zkušenosti z velitelské i štábní práce, měl výrazný podíl na změnách v Sovětské armádě v padesátých letech. Soustředil se mimo jiné na vypracování teoretických koncepcí vedení jaderné války a patřičnou reorganizaci ozbrojených sil. Výsledky činnosti Sokolovského týmu byly publikovány ve sborníku "Военная стратегия".  Zemřel 10. května 1968 v Moskvě, byl pochován na Rudém náměstí u Kremelské zdi.

Vasilij Danilovič Sokolovskij (; Kozliki, Grodenská gubernie – 10. května 1968 Moskva) byl sovětský vojevůdce. Za Velké vlastenecké války byl náčelníkem štábu a velitelem frontu, po válce dosáhl hodnosti maršála Sovětského svazu a funkce náčelníka generálního štábu Sovětské armády.

Vasily Danilovich Sokolovsky (; July 21, 1897 – May 10, 1968) was a Soviet general and Marshal of the Soviet Union who led Red Army forces on the Eastern Front during World War II. As Georgy Zhukov's chief of staff, Sokolovsky helped plan and execute the Capture of Berlin.


Život a kariéra.

François de Charette pocházel z rodiny venkovské šlechty ve Vendée (západní Francie). Roku 1779 vstoupil do námořní školy, po jejímž absolvování se stal námořním důstojníkem. Roku 1787 dosáhl hodnosti námořního poručíka. Sloužil pod Toussaint de La Motte-Picquetem a admirálem Lucem de Guichen. Zúčastnil se americké války za nezávislost. Po výbuchu revoluce podepsal Charette službu v armádě (1789), ale po krátké době emigroval a žil v Koblenci. Po svém návratu do Francie se účastnil obrany krále a jeho rodiny při útoku na Tuilerie (10. srpna 1792). Po začátku royalistického povstání ve Vendée v předjaří 1793 byl svými krajany přemluven, aby se ujal jejich velení. Již 10. března 1793 - tedy týden po vypuknutí povstání – se podařilo oddílu pod jeho velením dobýt městečko Machecoul, a pak postupně se Charettovi podařilo ovládnout oblast na jih od ústí Loiry (Pays de Retz). Až do ztroskotání útoku na Nantes (konec června 1793) byl hlavním velitelem povstalců (chouanů) Cathelineau. Ten však byl při útoku smrtelně raněn a 14. července 1793 přebírá vrchní velení Charette de la Contrie spolu s generálem Maurice–Joseph d'Elbéem. V prosinci 1793 bylo povstání potlačeno, ale pokračovala guerilová válka, během které Charette zaznamenal výrazný úspěch roku 1794 při útoku na vojenský tábor u Saint-Christophe a jeho následném totálním zničení. Teprve 17. února 1795 podepsal Charette de la Contrie mírovou dohodu se zástupci Konventu na zámku Jaunaye u města Vertou. Tuto dohodu však dodržel jen po dobu 5 měsíců. Podlehl slibům Angličanů, že bude podpořen mohutným vyloděním vojsk a vytáhl opět do zbraně 23. července 1795. Jmenován králem Ludvíkem XVIII. vrchním velitelem královských vojsk, 22. února 1796 je však zajat a o týden později byl v Nantes popraven.

François Athanase de Charette de la Contrie (21. dubna 1763, Couffé, Maine-et-Loire — popraven 29. února 1796, Nantes) byl francouzský námořní důstojník a jeden z vůdců povstání ve Vendée v letech 1793 až 1796.

François Athanase de Charette de la Contrie (2 May 1763 – 29 March 1796) was a French Royalist soldier and politician. He served in the French Royal Navy during the American Revolutionary War and was one of the leaders of the Revolt in the Vendée against the revolutionary regime. His nephew Athanase-Charles-Marie Charette de la Contrie was a noted military leader and grandson of Charles X the last king of France.


Historie.

Za nejstarší se považuje osídlení lidem lužické kultury ve střední a mladší době bronzové z 9. až 7. století př. n. l. Hmotná kultura halštatského lidu oravského typu z 7. až 4. století př. n. l. je v obci zastoupena nálezy na ulici Medzihradské. Dokazují rolnicko-pastýřskou osadu. Našli se tu i úlomky z římské keramiky z období přelomu letopočtu do 4. století. Je zde zastoupena i laténská kultura. Obydlí tvořily čtyři řady chat střídané přechody, prvotními ulicemi. Obyvatelé se zaobírali chovem dobytka a pěstováním prosa a hrachu.  V předvelkomoravském období byly na Trtinách a Ostrej skale opevněná hradiště. Tudy vedla významná obchodní cesta spojující Jadran s Baltem. Dokladem je nález keltských mincí a kupeckých potřeb. Ve středověku tuto obchodní cestu nazývali solnou, protože se využívala na dovoz soli a jiného zboží.  První písemná zmínka pochází z 6. ledna 1314 v listině magistra Donča pro liptovské zemany. V roce 1325 magistr Donč daroval revúckým zemanům Vyšný Kubín. Začali dějiny rodů Kubínyů a Mešků, jejichž potomci žijí na Oravě dodnes. Po rozdělení Kubína se Dolný Kubín rozvíjel jako poddanská obec Oravského hradu. Byl královským majetkem.  Ve 14. století byly založeny obce, které v současnosti tvoří příměstské části Dolního Kubína: Záskalie, Malý Bysterec, Beňova Lehota, Medzihradné, Srňacie, Mokraď a Kňažia. Veľký Bysterec byl městečkem o 220 let dříve než Dolný Kubín, v dalším období však nerozvíjel městská práva a výsady a klesl až na úroveň ostatních částí, kdy v roce 1599 je zmiňován jako dědina. Malý Bysterec se od roku 1355 vyvíjel jako zemanská osada. V roce 1380 se pro tuto obec stal Dolný Kubín duchovním střediskem. Založili tu římskokatolickou farnost, postavili kostel a zasvětili ho svaté Kateřině Alexandrijské.  Dolný Kubín se od počátku rozvíjel jako řemeslnicko-rolnická osada. Rozvoj řemesel a trhů umožnila vynikající poloha na obchodní cestě, která spojovala slovenské města s polskými obchodními středisky. Nejdéle živilo Dolnokubíňany kamenické řemeslo.  Reformaci na Oravu přinesli Turzové. V roce 1558 se stali majiteli oravského panství a dolnokubínský kostel sv. Kateřiny Alexandrijské v té době patřil evangelíkům. Působila tu latinská škola, kterou navštěvovali jen chlapci. Palatin Juraj Turzo podporoval rozvoj Dolního Kubína. Svolával sněm župního shromáždění oravské šlechty, ačkoli župním sídlem do roku 1683 byla Veličná. V roce 1604 zpustošili Dolný Kubín Bočkajovi hajduci, kteří bojovali proti palatinovi Turzovi. Podpálili obec, zbylo jen sedm domů, z toho čtyři byly poškozeny. Obyvatelé se před hajduky ukryli v lesích, aby si zachránili život.  V roce 1624 žilo v Dolním Kubíně 67 rodin, asi 340 obyvatel. Dne 14. května 1632 hrabě Kašpar Illesházy povýšil Dolný Kubín na městečko za roční poplatek 400 zlatých a udělil mu právo konat týdenní trhy v neděli a dva výroční jarmarky na sv. Kateřinu a Květnou neděli. Zároveň Dolnokubíňanům přikázal opravit školu, nemocnici s útulkem a stavět pěkné domy. Dne 14. prosince 1633 dostal Dolný Kubín městské privilegium od panovníka Ferdinanda II., který povolil další dva jarmarky. Městské výsady poskytly Dolnímu Kubínu hospodářský a kulturní růst. Ale v neklidném 17. století, naplněném náboženskými válkami a povstáními, se ocitl nejednou na pokraji bídy. Dolný Kubín zažíval období plné reformace a protireformace. Reformační hnutí dostalo tvrdý úder potlačením Pikovha povstání v roce 1672 a smrtelný na podzim roku 1683 od litevského vojska polského krále Jana Sobieského, které procházelo Oravou s cílem pomoci Habsburkům proti Turkům. Litevci se k poddaným chovali násilnicky, dobyvačné, nechávali za sebou spáleniště. Město bylo v takové nouzi, že až po pěti letech si dalo vyhotovit nové pečetidlo, neboť původní shořelo v rychtářově domě. Z litevského úpadku se město vzpamatovalo až v 90. letech 17. století. Dne 30. června hrabě Juraj Erdődy vydal Dolnímu Kubínu privilegium na vybírání mýtného na dolnokubínském brodě. V roce 1712 udělil císař Karel VI. Habsburský městu i pouťové privilegium. Město se stalo sídlem Oravské župy. Během Rákociho povstání v roce 1709 zkonfiskovali evangelíci kostel sv. Kateřiny na dva měsíce. Pak byl vrácen katolíkům a evangelíci z městečka chodili 75 let do leštinského artikulární kostelíka. Toleranční patent Josefa II. jim vrátil náboženskou svobodu a svůj kostel si postavili v Dolním Kubíně v roce 1784. V 18. století nastalo klidnější mírové období, ale přišel hladomor a morové epidemie. Roky 1715 - 1716 jsou na Oravě známé jako zamrzlé roky. Ještě v červnu mrzlo a nová zima přišla v září, nastal hladomor. V roce 1719 měl Dolný Kubín 85 domů a 350 obyvatel. V průběhu 18. století Dolný Kubín výrazně změnil svou tvář. Dokončil se městský dům nazývaný Ratus, v roce 1726 postavili novou nemocnici, městský pivovar na místě dnešního evangelického kostela, v letech 1757 - 1758 župní dům, byt župního lékaře, lékárna, kasárna, první dřevěný most přes řeku Oravu, tržnici, mandl, faru, evangelickou školu. Na ochranu před požáry bylo od roku 1730 zakázáno používat otevřený oheň v krbech. V roce 1776 se Dolný Kubín stal sídlem slúžnovského úřadu. Vlastnit grunt patřilo ke kritériím pro udělení měšťanského listu a práva volit rychtáře a městské přísežné. Zakládání cechů - obuvníci - 1675, krejčí a obuvníci - 1715. Koncem 18. století vytvořili sdružený cech. Cech byl zrušen v roce 1871, kdy vznikla Řemeslná společnost a Okresní živnostenské společenství. Obchodem se zabývali židé. Hospodářská politika Josefa II. umožnila rozvoj židovského podnikání a náboženskou svobodu. Výstavba domu rabína a lázní.  Začátkem 19. století se přes městečko stavěla královská cesta od Kraľovian na Trstené. V roce 1811 zde postavili poštovní úřad a v roce 1826 židovskou synagogu. V roce 1813 se přehnala městem povodeň, začalo se s budováním vodní nádrže na Oravě. Velký rozmach začal v roce 1852, kdy do městečka přišel přednosta císařsko-královského Stolického úřadu František Patočník. Koncem 19. století byl Dolný Kubín pěkným župním městečkem. V roce 1886 renovovali katolický kostel sv. Kateřiny, který patřil mezi osm nejkrásnějších památek gotiky na Slovensku. V letech 1893 - 1895 postihly náměstí dva velké požáry. Znovu postavili župní dům, židovskou synagogu a evangelický kostel. Vzhled náměstí dotvořila budova státních škol (dnešní gymnázium), barokní budova Čaplovičového knihovny. V 30. letech 19. století se Dolný Kubín stal střediskem oravských národovců. Ctiboch Zoch, Juraj Matuška a Leopold Bruck založili v roce 1837 "Společnost vychovatelské v evangelickém Bratrstvo Oravském". Členy byli: Pavel Zoch, Pavel Cancrini, Jan Gregorič, Alexander Ruttkaj, Václav Jesenský, Ján Ziman, Ludvík Medzihradský, Daniel Krman, Juraj Šipka, Karel Sándor a další. V roce 1858 vznikla v Dolním Kubíně "Společnost Čaplovičovej knihovny", která se starala o cenný dar Vavřince Čaploviče městu a Oravě. Knihovna měla 45 000 svazků. Na počátku 20. století měl Dolný Kubín 1674 obyvatel a 211 domů.  Vznik Československé republiky na podzim roku 1918 Dolnokubíňané radostně uvítali. Vytvořili místní národní radu, v níž působil Ignác Radlinského, dr. Vladimír Pivko, Ladislav Nádas - Jégeho, Aurel Styk, Fridrich Medzihradský, Jan Trnkócy, Pavel Samuel Novák, Pavol Országh Hviezdoslav, dr. Jan Smetanay, Jan Diežka, Emil Kňažovič a Július Ballo. Vydávali noviny Naše Orava.  V roce 1919 byl založen kulturně-vzdělávací spolek Hviezdoslavova beseda, jejímž čestným členem byl i Hviezdoslav. Pořádala koncerty, literární večírky, loutkové divadélka. Ze svého fondu kupovala knihy, noviny a časopisy, podporovala chudé nadané studenty a po smrti básníka usilovala o stavbu pomníku nad jeho hrobem. V roce 1936 se zasloužila o postavení sochy P. O. Hviezdoslava před budovou Čaplovičovského knihovny. Bohatou kulturně-osvětovou činnost vyvíjel v Dolním Kubíně ženský spolek Živena, který vznikl z podnětu Kornelie Pivkové dne 27. června 1920. Další spolky byly: dobrovolnický hasičský spolek (1874), Spolek oravských akademiků, ochotnický, hudební a pěvecký spolek a další.  Po skončení II. světové války se Dolný Kubín změnil na významné průmyslové centrum celé Oravy V letech 1960 - 1996 zahrnoval okres Dolný Kubín téměř celou slovenskou část Oravy, mimo tento okres ležela tehdy pouze oravská obec Valaská Dubová.

Městské části.

Město se skládá z 10 městských částí: Banisko, Beňova Lehota, Brezovec, Kňažia, Malý Bysterec, Medzihradné, Mokraď, Staré mesto, Veľký Bysterec a Záskalie.  K městu patří i osady Jelšava a Srňacie.

Obyvatelstvo.

Město má 19 661 obyvatel. Z národnostního hlediska je Dolný Kubín homogenní s převahou obyvatelstva slovenské národnosti (až 97%). Rozdělení obyvatelstva pod vyznání je následující:

Dolný Kubín (, ) je slovenské město v okrese Dolný Kubín v Žilinském kraji a centrum slovenské části Oravy. V roce 2011 zde žilo přes 19 661 obyvatel.

Dolný Kubín (; ) is a town in northern Slovakia in the Žilina Region. It is the historical capital of the Orava region.


Historie.

Myšlenky behaviorální ekonomie zcela nejsou nové, navracejí se k počátkům ekonomie. Adam Smith, je považován za zakladatele ekonomie svým dílem Bohatství Národů, vydaném v roce 1776. Kromě něj, ale napsal také méně známou knihu Teorie mravních citů, vydanou v roce 1759. V Teorii mravních citů analyzoval psychologické a morální principy lidského jednání.  Jeremy Bentham, jehož teorie užitku položila základy neoklasické ekonomie, se ve svém díle věnoval významně psychologickým faktorům, které užitek determinují. Dílo Francise Edgewortha Theory of Mathematical Psychics, ve kterém představil svůj model směny, obsahovalo také jednoduchý model společenského užitku, kde je užitek jedné osoby determinován užitkem té druhé.  Ekonomie následně odmítla psychologické faktory pro jejich vratkost a nejednoznačnost a začala budovat své teorie na zjednodušujícím předpokladu racionálního chování – homoeconomicus v naději, že se přiblíží přírodním vědám.  V dílech Irvinga Fishera, Vilfreda Pareta je objevovaly pasáže, jak lidé cítí a uvažují při ekonomických volbách. John Maynard Keynes klad velký důraz na neracionalitu tržního jednání a stádové efekty na akciových trzích. Zmínky o lidské psychologii postupně s rozvojem ekonomie vymizely.  S následným rozvojem neoklasické ekonomie, postavené na předpokladech teorie racionální volby se objevila řada kritiků, kteří zdůrazňovali důležitost psychologického přístupu. Slavným kritikem byl zejména Herbert Simon a jím navržený koncept omezené racionality. Behaviorální ekonomie pronikla do standardní ekonomie až díky širokému používání modelů očekávaného užitku při rozhodování na nejistoty a volby mezi přítomností a budoucností. Tyto modely poskytly řadu testovatelných hypotéz, které byly experimentálně zpochybněny, a vedly k formulaci prospektové teorie Danielem Kahnemanem a Amosem Tverskym.

Metodologie behaviorální ekonomie.

Kromě standardních ekonomických metod využívá behaviorální ekonomie experimenty, počítačové simulace a fyziologické údaje testovaných subjektů. Behaviorální ekonomie se definuje jako aplikace poznatků psychologie do ekonomie, proto není závislá pouze na používání experimentů, jako experimentální ekonomie.  Použití experimentálních metod má za cíl kontrolou prostředí experimentu zajistit izolaci vlivu zkoumané proměnné na výsledek. Příkladem experimentu je hra na ultimátum, kdy si dva hráči mezi sebe dělí určitou sumu peněz. První hráč dostane celou částku a navrhne druhému hráči, jak si částku rozdělí. Pokud druhý hráč přijme, částka bude rozdělena podle návrhu, pokud odmítne, oba hráči přijdou o veškeré peníze. Tato jednoduchá hra má v reálném světě podobu rozvodů, předsoudních dohod nebo stávek. V těchto případech by bylo složité odlišit, zda za výsledky může opakování her, problém pána a správce, nepochopení situace a další okolnosti. V experimentu lze všechny tyto vlivy odstranit nebo omezit. Často používanými experimenty jsou simulace akciových trhů, optimalizace za časového omezení.  Experimentální metoda výzkumu je ale často kritizována. Zejména pro omezenou reprodukovatelnost experimentů, kdy přesně zopakovaný experiment neskončí výsledkem původního experimentu. Po skandálu sociálního psychologa Diederika Stapela, který založil svoji akademickou kariéru na falšování výsledků experimentů vyzval Daniel Kahneman k obnovení pokusů o replikaci zásadních poznatků behaviorální ekonomie. Další slabinou je systematické používání jedné výzkumné skupiny, a to studentů vysokých škol, jejichž výsledky nejsou reprezentativní pro obecné závěry.  Standardním postupem výzkumu behaviorální ekonomie je identifikace ekonomického modelu a demonstrace porušení jeho předpokladů z důvodů lidských kognitivních procesů za použití experimentálních dat. Dalším krokem je využití těchto odchylek k tvorbě alternativní teorie, doplnění stávajícího nebo vytvoření nového modelu. Poslední krok je otestování implikací a předpovědní schopnosti nového modelu ve srovnání s původním.

Základní směry výzkumu.

Odhady pravděpodobnosti jevů.

Odhadování pravděpodobnosti budoucích jevů je klíčové pro lidské rozhodování i ekonomické modely. Většina ekonomických modelů používá Bayesovo pravidlo, pro zjištění vlivu nové informace na očekávanou pravděpodobnost budoucího jevu. Používání Bayesovského pravidla je pro lidské vnímání nerealistické. Předpokládá oddělení minulých a nových událostí, i když lidské vnímání na základě minulých informací upravuje vnímání nových. Je také založeno na oddělení pravděpodobnosti jevu a jeho předpokládaného užitku, což popírá obecný sklon k nadhodnocování malých pravděpodobností (např. loterie). Předpokládá i nezávislost pořadí přijetích informací, které odporuje konceptu pracovní paměti.  Lidská mysl používá k odhadu pravděpodobnosti jevů řadu heuristik, které nedospějí ke stejným výsledkům, jako aplikace Bayesova pravidla. Dostupnostní heuristika ovlivňuje předpokládanou pravděpodobnost jevu snadností jeho vyvolání z paměti. Pokud lze vzácný jev vyvolat z paměti snadno, lidé přeceňují jeho pravděpodobnost. Výhra v loterii je většinou medializována, proto si ji lze snadněji představit, než prohru, která je statisticky pravděpodobnější.  Související heuristikou je zaujatost zpětného pohledu, kdy si lze proběhlé události představit lépe, než opačné neproběhlé události. Další heuristikou je reprezentační heuristika. Ta ovlivňuje očekávanou pravděpodobnost jevu tím, do jaké míry pozorovaná data reprezentují očekávané vlastnosti určité skupiny. Ta se projevuje i v zákonu malých čísel, kdy mají lidé sklon na základě malého vzorku usuzovat o vlastnostech celého statistického souboru, jako by ho přesně reprezentoval.  Na tyto výtky zareagovali ekonomové tvorbou Quasi-Bayesovských statistických přístupů, používaných zejména v modelování akciových trhů, které v sobě zahrnují přehnané reakce investorů na nové informace, i pomalé budování důvěry v trend trhu.

Teorie preferencí.

Standardní ekonomická teorie pro konstrukci preferencí v teorii spotřebitele používá řadu testovatelných předpokladů. Preference spotřebitele by měly být nezávislé na počátečním stavu, kompletní, nezávislé na prezentovaném pořadí, tranzitivní a vyšší množství statku by mělo vždy přinášet vyšší užitek. Všechny tyto předpoklady byly behaviorálními ekonomy zpochybněny. Popírá je zejména efekt „zarámování“, kdy způsob prezentace možností jedinci ovlivňuje jeho preference. Klasickým příkladem je Asijská nemoc, kdy zarámování možností jako záchrana infikovaných nebo jejich smrt ovlivní rozhodování, i při stejném výsledku.  Dalším efektem, který popírá standardní předpoklady, je „kotevní efekt“. Lidské rozhodování záleží na výchozím bodu, se kterým jsou porovnávány alternativy. Při změně tohoto výchozího bodu dochází ke změně preferencí. Efekty kontextu ovlivňují preference tím, jak jsou zvoleny ostatní možnosti. Lidé více preferují kompromisnější alternativy, než čisté zaměření na jednu stranu.  Důležitou systematickou tendencí lidského chování je tendence k zachovávání současného stavu" (status quo bias)". Lidé považují předem zvolenou možnost za lepší, nebo je pro ně příliš nákladné ji změnit. Typickým příkladem je rozdíl v dárcovství orgánů v zemích, kde je dárcem každý, pokud to výslovně neodmítne. Tento poznatek je uplatňován v libertariánském paternalismu, popularizovaném knihou Šťouch. Ten je založen na předpokladu, že vhodným nastavením rozhodovacích možností lze obejít nedostatky heuristik při zachování svobody rozhodování.

Behaviorální ekonomie je obor ekonomie, který se zabývá dopady sociálních, kognitivních a emocionálních faktorů na ekonomické rozhodování jednotlivců a institucí. Zatímco standardní ekonomie se zaměřuje na důsledky a vnější okolnosti lidského jednání za předpokladu racionality, behaviorální ekonomie zkoumá systematické způsoby lidského rozhodování a jejich vliv na lidské jednání za předpokladu omezené racionality.

Ronald Erwin McNair (October 21, 1950 – January 28, 1986) was an American NASA astronaut and physicist. He died during the launch of the Space Shuttle "Challenger" on mission STS-51-L, in which he was serving as one of three mission specialists in a crew of seven.


Život.

Lecourbe byl synem důstojníka královské armády a studoval nejprve v Poligny a poté v Lons-le-Saunier. V revolučních a napoleonských válkách pak sloužil v různých armádách na četných postech. Tak se účastnil tažení rýnské armády i severní armády a byl nějaký čas posádkou v Nantes (1791 plukovník). Později byl přidělen k moselské armádě generála Jouberta a účastnil se bitvy u Fleurus (26. června 1794) a téhož roku povýšen do hodnosti brigádního generála. Časem se stal podezřelým z konspirace proti republice v aféře generála Pichegru. Vina sice neprokázána, ale upadl do nemilosti a musel se zcela stáhnout do soukromí na svém zámku Ruffey-sur-Seille. Armádní velení však jej brzy povolalo do aktivní služby, povýšilo na divizního generála a přidělilo k švýcarské armádě (13. listopadu 1798). Ve Švýcarsku bojoval v oblasti Engadinu a byl nucen stáhnout se za Reuss. Účastnil se slavného Massenova vítězství v bitvě u Curychu (25. a 26. září 1799).  Další převelení jej poslalo opět na Rýn, kde velel při bojích o Basilej (Basel), Schaffhausen, Stockach, Memmingen, Augsburg, Füssen a Feldkirch. V této době si vysloužil přezdívku "„generál Ryba“", jelikož často s úspěchem používal k překročení vodních toků, tehdy velmi řídce se vyskytující vojáky plavce. Jako přítel generála Moreaua se vehementně jej zastával a upadl do nepřízně Napoleonovy. Nakonec musel Francii opustit (1805) a žil ve švýcarském kantonu Jura. V aktivitách protinapoleonských se ale neangažoval. Přesto jej Ludvík XVIII. jmenoval velkodůstojníkem Čestné legie a hrabětem. Po abdikaci Napoleona I. se vrátil do Paříže a byl přijat hrabětem d’Artois (15. dubna 1814) a 3. ledna 1815 jmenován inspektorem 6. pěší divize v Besanconu. Přesto hned po návratu Napoleona z Elby mu nabídl své služby a byl pověřen velením 8. (jurského) sboru. Dokonce 3. dubna 1815 byl prohlášen hrabětem císařství. Se svým sborem sváděl urputné boje s rakouskou armádou arcivévody Ferdinanda a pod obrovskou početní převahou se stáhl do Belfortu, který nepřítel obklíčil. Po několik týdnů se úspěšně bránil s 6000 muži a blokoval armádu 40 000 nepřátel. Vybojoval i několik dílčích vítězství v bojích u Foussemagne (30. června 1815), Bourogne (2. července 1815) a Chevremontu (8. července 1815). Tímto činem vešel do dějin a do francouzských učebnic. Nakonec pod tlakem celkové politické situace podepsal 11. července 1815 s rakouským generálem Colloredo-Mansfeldem příměří. Pak byl 4. září 1815 poslán do penze. Zdrcen výsledkem i unaven tažením zemřel v Belfortu. Je pohřben v Ruffey sur Seille. V Belfortu je jeho socha věnovaná slavnému obránci města. Jeho jméno je vyryto na Vítězném oblouku v Paříži, tamtéž je i ulice nesoucí jeho jméno.

Claude-Jacques hrabě Lecourbe (či Claude Joseph Lecourbe; 22. února 1759 Ruffey-sur-Seille, franc. Burgundsko — 22. října 1815 Belfort) byl francouzský generál a politik.

Claude Jacques Lecourbe (22 February 1759 – 22 October 1815), born in Besançon, was a French general during the French Revolutionary and Napoleonic wars.


Mládí.

Tomáš se narodil 7. ledna 1355 ve Woodstock Palace v Oxfordshire po dvou krátce žijících bratrech, jeden z nich se také jmenoval Tomáš. V roce 1376 se oženil s Eleonorou de Bohun, dostal hrad Pleshey v Essexu, a byl jmenován konstáblem z Realm. Mladší sestra Woodstockovy manželky, Marie de Bohun, se následně provdala za Jindřicha z Bolingbroke, hraběte z Derby, který se později stal králem Jindřichem IV.  V roce 1377, ve 22 letech, byl Woodstock pasován na rytíře a jmenován hrabětem z Buckinghamu. V roce 1385 jeho syn získal titul vévody z Aumale a asi někdy v té době se Tomáš stal vévodou z Gloucesteru.

Tažení v Bretani.

Tomáš byl ve vedení velké kampaně v severní Francii, která následovala po válce o bretaňské dědictví v letech 1343 - 64. Dřívější konflikt byl zřetelný snahou Jana IV. Bretaňského ovládnout bretaňské vévodství proti svému rivalovi Karlovi z Blois. Jan byl v tomto boji podporován Anglií, zatímco Karel Francií. Jan převládal po Karlově smrti v bitvě v roce 1364, ale francouzi dál podkopávali jeho pozici, a byl později nucen odejít do vyhnanství v Anglii. So Bretaně se vrátil v roce 1379, podporován bretonskými barony, kteří se obávali obsazení Bretaně francouzi. Anglická armáda pod velením Woodstocka byla poslána do Bretaně, aby podpořila jeho postavení. Jak Woodstock pochodoval s 5 200 muži na východ od Paříže, museli v Troyes čelit armádě Filipa Smělého, burgundského vévody, ale francouzi se poučili od bitvy u Kresčaku v roce 1346 a bitvy u Poitiers v roce 1356 a nenabízeli angličanům divokou bitvu. Nakonec obě armády jednoduše pochodovaly pryč. Francouzské obranné operace byly pak vrženy do zmatku smrtí krále Karla V. Francouzského dne 16. září 1380. Woodstockova jízda směrem na západ pokračovala do značné míry bez odporu a v listopadu 1380 položil obležení v Nantes a držel důležitý most přes Loiru směrem do Akvitánie. Nicméně, zjistil, že není schopen vytvořit účinné sevření, a naléhavé plány byly předloženy siru Thomasovi Feltonovi, aby přivezl z Anglie posily o 2 000 mužích. V lednu, když bylo zřejmé, že bretaňský vévoda je smířený s novým králem Karlem VI. i, že se aliance hroutí a úplavice pustoší jeho muže, Woodstock opustil obležení.

Spor s králem Richardem II..

Tomáš z Woodstocku byl vůdcem Pánů odvolatelů, skupiny mocných šlechticů, jejichž cílem bylo vyrvat moc z rukou Tomášova synovce, krále Richarda II., v roce 1388 dosáhly úspěšného povstání, které výrazně oslabilo královu moc. Richardovi II. se v roce 1397 podařilo skupinu zlikvidovat, a Tomáš byl uvězněn v Calais a očekával soud za zradu.  Během té doby byl zavražděn, pravděpodobně skupinou mužů vedenou Tomášem de Mowbray, a rytířem sirem Nikolasem Colfoxem, pravděpodobně na příkaz Richarda II. To způsobilo pobouření anglické šlechty, která to považovala za další královo nepopulární gesto.

Manželství a potomci.

Tomáš měl se svou manželkou Eleonorou pět dětí:  Když byl odsouzen jako zrádce, jeho vévodství Gloucester propadlo koruně. Titul hraběte z Buckinghamu zdědil jeho syn, který zemřel v roce 1399, pouhé dva roky po Tomášově smrti. Woodstockova nejstarší dcera Anna se provdala do mocné rodiny Staffordů, hrabat ze Staffordu. Její syn, Humphrey Stafford byl v roce 1444 jmenován vévodou z Buckinghamu a také dědicem části majetků de Bohun.  Druhá část těchto majetků – včetně hrabství Hereford, která patřila Marii de Bohun a poté připojena k majetku rodu Lancasterů – se na konci 15. století stala záležitostí sporů.

Tomáš z Woodstocku, 1. vévoda z Gloucesteru, 1. hrabě z Buckinghamu, 1. hrabě z Essexu (7. leden 1355 – 8. nebo 9. září 1397) byl nejmladším dítětem anglického krále Eduarda III. a Filipy z Hainaultu.

Thomas of Woodstock, 1st Duke of Gloucester (7 January 13558 or 9 September 1397) was the fifth surviving son and youngest child of King Edward III of England and Philippa of Hainault.


Výskyt.

Vyskytuje se na Kubě a na ostrově Isla de la Juventud, pozorováni byli též na sousedních ostrovech Jamajka a Haiti.

Popis.

Samičky kalypty nejmenší dorůstají průměrné délky 6,12 cm a váží 2,6 gramů, samečci dorůstají dokonce jen 5,51 cm a váží kolem 1,95 g. Průměrné rozpětí křídel je 3,25 cm. to činí z tohoto druhu kolibříka nejmenšího známého ptáka současného světa.  Prapták druhu "Oculudentavis khaungraae", žijící v době před 99 miliony let (raná svrchní křída) na území současného Myanmaru dosahoval zřejmě podobných rozměrů, jeho lebka měří na délku pouze 14 mm a celková délka těla i s ocasní částí páteře nepřesahovala asi 9 cm.  Obě pohlaví mají zelenavý hřbet a světlou spodinu těla, dospělí samci jsou navíc nápadní svým jasně červeným opeřením na hrdélku a temeni. Mláďata jsou zbarvená jako samičky, jen méně výrazná. Zobák je rovný a v porovnání s jinými kolibříky poměrně krátký.

Ekologie.

Podobně jako ostatní kolibříci je i kalypta nejmenší velmi dobrý letec, který se živí rostlinným nektarem. Létací svaly tvoří 22–34 % hmotnosti jejich těla a stejně jako další kolibříci mohou křídly v ramenních kloubech otáčet až o 180 stupňů.  Jsou schopni navštívit až 1500 květů v jednom dni, hrají tak velmi významnou úlohu při opylování. Některé druhy, jako např. "Hamelia patens", dokonce přizpůsobily tvar svých květů tak, aby se k jejich nektaru mohly dostat pouze kalypty nejmenší.  Kalypty nejmenší hnízdí na konci období dešťů a začátku období sucha, tj. v době, kdy jsou stromy a keře v květu. Snáší 1 až 2 vejce, která patří k nejmenším na světě – co do velikosti se totiž nevyrovnají ani kávovému zrnu. Kalypty na vejcích sedí 14–23 dní, mladí ptáci opouštějí hnízdo po 18–38 dnech a samičky snáší svá první vejce po 1 roce života.

Kalypta nejmenší ("Mellisuga helenae") je maličký druh kolibříka. Jedná se o nejmenší žijící ptačí druh na světě. Mezinárodní svaz ochrany přírody hodnotí druh jako téměř ohrožený, nebezpečí představuje ztráta biotopu. Je uveden na druhé příloze úmluvy CITES.

The bee hummingbird, zunzuncito or Helena hummingbird ("Mellisuga helenae") is a species of hummingbird which is the world's smallest bird. It is endemic to Cuba.


Život.

Jiří sloužil jako důstojník jezdectva ve Stoličném Bělehradě, kde zabil vznešeného Turka v boji. Pak přišel do Budína. Dle některých za odměnu, dle některých v souvislosti s připravovanou křižáckou výpravou, ve které údajně chtěl udělat kariéru.  Ihned po příchodu na královský dvůr mu byl králem Vladislavem Jagellonským darován rytířský titul. Zde je třeba uvést, že ostřihomský arcibiskup Tamás Bakócz jej jmenoval velitelem křižáckých vojsk, která se shromažďovala u Budína. Jisté to však není.

Dóžovo povstání.

Dóža sehrál velmi důležitou úlohu v dějinách Uherska, protože stál v čele největšího selského povstání v Uhersku, které se často podle něho nazývá „Dóžovo povstání“. Křižácká výprava proti Turkům pod vedením Jiřího Dóži, složená většinou z ozbrojených sedláků, řemeslníků a drobných zemanů, se změnila na rozsáhlé povstání, které vyjadřovalo nespokojenost nejchudších s feudálními poměry. Povstalci plenili šlechtické, ale i církevní majetky a jejich řady nepřetržitě rostly. Toto povstání však bylo zastaveno v červenci 1514 spojenými šlechtickými vojsky a vůdci byli v Temešváru popravení, mezi nimi i krutým způsobem Dóža. Byl posazen na rozžhavený železný trůn a na hlavu mu byla položena rozpálená koruna a jeho nejbližší z něj museli zaživa trhat maso. Poté byl upálen. Jeho bratr byl rozčtvrcen a dalších několik stovek stoupenců nabodáno na kůly. Po porážce povstání bylo navíc na uherském sněmu uzákoněno nevolnictví jako kolektivní trest pro odbojné rolníky.

Ohlas v dnešní době.

V Budapešti je po něm pojmenováno náměstí a stanice metra. Maďarský hudební skladatel Ferenc Erkel po něm pojmenoval svou operu.

Jiří Dóža ( "Dózsa György "též "Székely György, " "Juraj Dóža Sikul/Juraj Dóža Sékeľ "nebo "Juraj Sikul/Juraj Sékeľ"), 1470 Dalnic, Uhersko (dnes Rumunsko) – 20. červenec 1514 Temešvár, Uhersko (dnes Rumunsko), byl sedmihradský sikulský zeman, hlavní představitel Dóžova povstání.

György Dózsa (or "György Székely", ; 1470 – 20 July 1514) was a Székely man-at-arms (and by some accounts, a nobleman) from Transylvania, Kingdom of Hungary who led a peasants' revolt against the kingdom's landed nobility. He was eventually caught, tortured, and executed along with his followers, and remembered as both a Christian martyr and a dangerous criminal. During the reign of king Vladislas II of Hungary (1490–1516), royal power declined in favour of the magnates, who used their power to curtail the peasants’ freedom.


Buddhismus.

V buddhismu neexistuje univerzální a povinné dogma, což se stalo jedním z hlavních důvodů integrace místních náboženství do buddhismu. Buddha zdůraznil: „Nechť ani jeden z vás nevystoupí stejnou cestou“ a své učení nepovažoval za pravdu, nýbrž pouze za prostředek k jejímu získání. Srovnával své učení s vorem, který se používá k překročení řeky, ale po překročení by měl být vyřazen. Pravdu nelze vyjádřit prostřednictvím kdysi formovaných univerzálních dogmat, a to ani proto, že Buddhovo učení nemůže být stejné pro všechny lidi. Doktrína je považována za „určenou pro konkrétní osobu za zvláštních okolností“. Buddha také zdůraznil, že jeho učení je nutné přijímat pouze ověřením na základě své vlastní zkušenosti: „ "Nepřijímejte moje učení jednoduše z víry nebo z úcty ke mně. Stejně jako obchodník kontroluje zlato, které kupuje - zahřívá je, taví, škrábe je - aby byl přesvědčen o jeho pravosti, jen zkontroluj moje učení a teprve poté, co budeš přesvědčen o své pravdě, přijmi to!"

Dogma v křesťanství.

Na rozdíl od mnoha jiných, zejména starších náboženství, vázaných na příslušnost k určitému rodu nebo kmeni, případně k určité obci, křesťanství se od počátku chápe jako náboženství univerzální. Křesťanství má být hlásáno „všem národům“, a každý člověk se může stát křesťanem. Příslušnost ke křesťanství se proto vyjadřuje přijetím Vyznání víry čili soustavy tvrzení, která církev na základě Božího zjevení vyžaduje.  V teologickém smyslu je dogma výpovědí o víře, kterou církev považuje za natolik důležitou, že ten, kdo ji popírá, nemůže být křesťanem či v plném společenství s církví. Dogma vymezuje, dává hranice, kam až křesťan může ve své víře jít.

Raná podoba dogmatu.

Rané podoby dogmatu lze nalézt již v Novém zákoně. Těmito prvotními vyznáními víry, dogmaty, jsou tedy například tvrzení: „Ježíš je Pán“, „Bůh vzkřísil Ježíše z mrtvých“, „Ježíš přišel v těle“.

Historická proměna pojmu.

Od dob apoštolských Otců bylo slovo dogma používáno též o učení Ježíše Krista a apoštolů. Jako "terminus technicus" se ovšem v katolické církvi uchytilo až v 19. století. Velmi důležitým ukotvením významu se stala definice Vincence z Lerina († 450), který označuje dogma jako „to, co všude, co vždy, a co ode všech bylo věřeno“. Za dogmata vyhlásil císař Justinián I. († 565) též usnesení prvních koncilů coby říšský zákon. Tridentský koncil pojmu dogma neužívá v technickém smyslu, a v jeho dokumentech může dogma označovat jak učení víry, tak omyl ("falsum").

Dogma v katolické církvi.

V teologické terminologii, užívané od 19. století po současnost, označuje dogma výrok, jenž církev prohlásila za zjevený Bohem tak, že jeho popírání je herezí. Dogma tedy je výslovně a definitivně vyhlášeno za zjevenou pravdu víry, a to mimořádným výrokem magisteria, tedy koncilní či papežskou definicí. Takto vyjádřené dogma katolická církev považuje za nerevidovatelné, neboť odvolání takto vyhlášeného dogmatu by, byť v jednotlivém dogmatu, popíralo sebepochopení církve coby nadané charismatem neomylnosti ve věcech víry.  Všechna dogmata, pokud se týkají Boha, jsou ovšem formulována a chápána jen analogicky (každá podobnost mezi Bohem a stvořením je zároveň jejich ještě větší nepodobností), a jako společensky a kulturně podmíněná.

Rozdělení dogmat.

Dogmata lze rozdělit podle jejich závažnosti či vztahu k ústředním otázkám víry na: Rozlišujícím kritériem je otázka, zda dané dogma musí být nezbytně a explicitně vždy a všude součástí víry člověka tak, aby mohl dosáhnout spásy. Druhý vatikánský koncil klade dogmata do vzájemného vztahu, když učí, že existuje hierarchie pravd či jejich řád vzhledem k různé spojitosti se základem křesťanské víry.

Vyhlašování dogmatu.

Dogma se vyhlašuje slavnostním způsobem, a to jedním z těchto způsobů:

Dogma (pl. "dogmata"; řec. δόγμα "dogma" názor, učení; δοκεῖν "dokein" ukazovat se správným) je výslovné tvrzení čili teze, o němž se v dané oblasti nebo v určitém společenství příliš nepochybuje. V křesťanství se tak označují články víry, které církev uznává jako zjevenou pravdu.

Dogma is an official system of principles or doctrines of a religion, such as Roman Catholicism, or the positions of a philosopher or of a philosophical school such as Stoicism.


Historie.

17. až 18. století.

Stavba paláce Huis ten Bosch začala 2. září 1645 pod vedením Bartholomeuse Drijffhouta podle návrhu Pietera Posta a Jacoba van Campena na pokyn Amálie Solms-Braunfels, manželky nizozemského místodržitele Frederika Hendrika Oranžského. Základní kámen položila manželka Fridricha Falckého a česká královna Alžběta Stuartovna.  Po smrti svého manžela v roce 1647 Amálie tento palác zasvětila jeho památce. Pod vedením architekta a malíře Jacoba van Campena a Pietera Posta ve spolupráci s dalšími slavnými umělci jako byli Gerard van Honthorst, Jacob Jordaens, Thomas Willeboirts Bosschaert, Theodoor van Thulden, Caesar van Everdingen, Salomon de Bray, Pieter Soutman, Gonzales Coques, Pieter de Grebber, Adriaen Hanneman a Jan Lievens, zaplnili Oranjezaal (Oranžový sál) malbami oslavujícími jejího manžela Frederika Hendrika. V letech 1734 až 1737 přidal architekt Daniel Marot k paláci dvě křídla, včetně nové jídelny. Koncem 18. století palác změnil majitele. Přešel z majetku rodiny Nasavských, ze které pocházelo mnoho nizozemských místodržících, do majetku Batávské republiky. Vláda nově vytvořené republiky dala palác oranžsko-nasavské dynastii, která jej vlastní dodnes.

19. a 20. století.

Od roku 1800 do roku 1805 v paláci sídlila Národní galerie umění, předchůdce Rijksmusea. Bratr Napoleona Bonaparte, Ludvík Bonaparte, nizozemský král, palác mezi lety 1805 až 1807 krátce užíval. Když byl v roce 1815 William Frederick, princ Oranžsko-nassavský, jediný přeživší z posledních nizozemských místodržících prohlášen králem Nizozemska jako Vilém I. Nizozemský, stal se Huis ten Bosch jedním z jeho oficiálních sídel. Palác se stal jedním z oblíbených míst pro mnoho členů královské rodiny. V roce 1899 byl palác místem několika setkání první mezinárodní mírové konference v Haagu. Během první světové války se stal sídlem královny Wilhelminy. Když německá armáda napadla Nizozemsko během druhé světové války, královna a její rodina byli nuceni palác opustit. Odešli do exilu do Británie. Nacistická vláda plánovala palác zničit, ale správce armádu přesvědčil, aby ho neničili. Přesto byla budova velmi poškozena. V letech 1950 až 1956 byl palác obnoven a v roce 1981 se znovu stal královskou rezidencí.

Huis ten Bosch (nizozemsky Paleis Huis ten Bosch) je královský palác v Haagu v Nizozemsku. Je to jeden z tří oficiálních sídel nizozemské královské rodiny; další dvě jsou palác palác Noordeinde v Haagu a Královský palác v Amsterdamu. Huis ten Bosch byl domovem bývalé nizozemské královny Beatrix od roku 1981 do roku 2014. Současný král Willem-Alexander a jeho rodina nastoupili vládu dne 13. ledna 2019. Replika paláce byla postavena v japonském Sasebu, v zábavním parku nesoucím stejný název.

Huis ten Bosch (, ; English: "House in the Woods") is a royal palace in The Hague, Netherlands. It is one of three official residences of the Dutch monarch; the two others being the Noordeinde Palace in The Hague and the Royal Palace in Amsterdam.


Popis.

Větve jsou tenké, hladké a velmi křehké. Mladé větvičky jsou na koncích světle zelenavé či žlutohnědé a v některých případech úplně lysé. Nižší větvičky jsou tmavší, tupě hranatě oválné s roztroušenými lenticelami. Starší větvičky černošedé s bílou dření s malými dutinkami. Pupeny jsou 6–10 mm dlouhé se 3–5 pupenovými šupinami, které jsou světle hnědé s tmavým okrajem. Pupeny jsou krátce kuželovité a mírně zploštělé. Na kmenu je v mládí hladká světle hnědá kůra. Borka je hnědočervenavá nebo zelenavě šedá, podélně rozpukaná. Letorosty má poměrně rovné a slabé, zprvu jemně sametově chlupaté, později olysávající. Listy jsou tenké, vejčité, dlouhé 6–18 cm a široké přibližně 8 cm, nesouměrně dlanitě 3–5 laločnaté, v obrysu široce vejčité. Na bázi zaokrouhlené nebo šikmo srdčité, zubaté či laločnaté. Listy jsou na líci hladké a leskle zelené. Na rubu pouze na žilnatině pýřité. Listy vykazují Heterofylii, což je schopnost vytvářet na jednom exempláři odlišné tvary a velikosti listů. Palisty kopinaté, opadavé. Řapík je dlouhý kolem 2 cm, silněji chlupatý, na lící žlábkovitě vyhloubený. Listové jizvy jsou na značně vyniklých listových polštářcích. Květenství je jednodomé až dvoudomé v úžlabních vejčitých klasech. Samčí květy jsou ve dlouze stopkatých, světle žlutých jehnědách. Samičí květenství spíše hlávkovité až válcovité a vzpřímené. Blizny jsou lysé, plodenství je 10–25 mm velké, bílozeleně nebo načervenale zbarvené. Plod moruše dozrává v létě, dužnatí a uzavírá drobné nažky, celek je vejčitě válcovité plodenství. Zralá moruše má nažloutlé, jindy fialové až černé zbarvení, zralý plod je především velmi výrazně sladký, s typickou příchutí, podle zralosti a polohy je více či méně aromatický.

Rozšíření.

Morušovník bílý pochází z Číny, ale je už staletí vysazován ve Středozemí nebo v teplejších krajích Střední Evropy.

Ekologie.

Tento strom vyžaduje odvodněnou, dobře úrodnou půdu vystavenou horkému slunci. Jedná se o jeden z nejpozději jarně rašících stromů. Doba květu je v květnu a červnu.

Význam.

Morušovník bílý je krmnou rostlinou housenek nočního motýla bource morušového ("Bombyx mori"). Ačkoliv imágo tohoto motýla potravu nepřijímá, housenky konzumují velké množství morušovníku. Sklízení listů morušovníku bílého je tradicí převzatou z východní Asie a ještě dnes se provádí ve velkém rozsahu ve Francii. V době druhé světové války měl být chov bource morušového zaveden v Německu. Proto také z této doby pochází vysazování morušovníku bílého ve školních zahradách. Aby se z co možno nejmenší produkční plochy sklidilo co nejvíce listí, tak se stromy často sestřihují, čímž se hustě rozvětví. Chov housenek bource morušového pro výrobu hedvábí z kokonů je v Evropě prokázán od 16. století. Často se také vysazuje v parcích, zahradách, podél cest pro sladkokyselé plodenství. V Čechách byl chov bource morušového zaveden v 17. století Albrechtem z Valdštejna. Československý hedvábnický průmysl měl v poválečných letech vysokou úroveň. Ročně se dováželo a zpracovávalo až 500 tun surového hedvábí. Bohužel bylo roku 1963 naše hedvábnictví zcela zrušeno.

Toxicita.

Celá rostlina obsahuje toxické látky nebezpečné pro lidské zdraví. Latex vylučovaný rostlinou je toxický pro člověka, dráždivý při kontaktu. Pyl je vysoce alergenní a přispívá k senné rýmě.  Toxikologické informační středisko u plodů "Morus alba, Morus rubra, Morus nigra" uvádí „"téměř nejedovaté plody – nebezpečná může být dávka nad 20 plodů (bobulí, semen); po větším požitém množství se podává aktivní uhlí, nebývá nutná hospitalizace (jen u mimořádně citlivých osob při závažných příznacích), u zdravých jedinců se objevují nanejvýš zažívací potíže"“.  Další zdroje podávají jiné údaje o akutní a chronické toxicitě plodů. Zmiňují, že navzdory širokému použití moruší ("Morus alba" L.) nebylo podle zdroje provedeno žádné systematické hodnocení toxicity plodů moruše. Výsledky testů toxicity neukázaly žádné abnormality a histopatologické změny. Zmiňovány jsou pouze významně odlišné hodnoty glukózy v krvi. Výsledky tedy naznačují, že plody moruše nevyvolávají akutní ani chronickou toxicitu.  Jiný zdroj uvádí že jsou jedovaté všechny části bílé moruše, s výjimkou zralých plodů. I když lidé zralé plody moruše konzumují, požití nezralých plodů může vyústit v žaludeční nevolnost, podráždění nervového systému.

Podobné druhy.

Podobným druhem je morušovník černý ("Morus nigra"), což je teplomilný druh a v České republice se pěstuje zcela výjimečně. Jeho plody se v teplých oblastech Evropy vytvářejí pravidelně a chutnají lépe než plody morušovníku bílého. Plody jsou podobné ostružinám. V místech s horkými léty vyrostou morušovníky černé až v 15 m vysoké stromy.

Morušovník bílý ("Morus alba") je menší opadavý strom z čeledi morušovníkovité ("Moraceae"). Morušovník bílý je vysoký přibližně 10–15 m. Jeho koruna je poměrně úzká, vysoká a působí křehkým dojmem.

Morus alba, known as white mulberry, is a fast-growing, small to medium-sized mulberry tree which grows to tall. It is generally a short-lived tree with a lifespan comparable to that of humans, although there are some specimens known to be over 250 years old. The species is native to northern China and India, and is widely cultivated and naturalized elsewhere (United States, Mexico, Australia, Kyrgyzstan, Argentina, Turkey, Iran, etc.).


Život.

Narodil se do chudé rodiny v Trapezuntu, černomořském přístavu dnes v severovýchodním Turecku, učitelé si však všimli jeho nadání a poslali ho na studia do Konstantinopole. Roku 1423 odcestoval na Peloponnés ke slavnému novoplatonikovi Gemistu Pléthónovi, kde absolvoval studium "Artes liberales" s důrazem na matematiku a astronomii a nadchl se pro Pléthónovo pojetí platónismu. Po návratu do Konstantinopole vstoupil do kláštera a patrně přijal jméno starověkého egyptského poustevníka Bessariona. Roku 1436 se stal opatem a roku 1437 ho byzantský císař Jan VIII. Paleologos ustanovil metropolitou v Nikaji. Císaře pak doprovázel na cestě do Itálie, kde chtěl císař získat vojenskou pomoc proti tureckému ohrožení. Prvním krokem mělo být odstranění tzv. východního schizmatu, rozštěpení křesťanské církve na východní (ortodoxní) a západní (katolickou) v roce 1054. Bessarion byl členem byzantské delegace na koncil ve Florencii a vedl tu její část, která podporovala sjednocení. Z jeho spisů vyplývá, že nebyl veden politickým oportunismem svého císaře, ale upřímným přesvědčením, že římská církev byla blíž pravdě. 6. července 1439 četl ve florentské katedrále deklaraci řeckého sdružení církví ve prospěch sjednocení, za přítomnosti papeže Evžena IV. a císaře Jana. Po návratu do Řecka byl ostře kritizován odpůrci sjednocení, kdežto papeže si získal natolik, že ho 18. prosince 1439 jmenoval kardinálem. Bessarion se trvale přestěhoval do Itálie a se svými spolupracovníky přivezl velmi bohatou knihovnu kvalitních řeckých rukopisů starověkých filosofů i křesťanských teologů. V jeho římském sídle se scházeli řečtí učenci a uprchlíci, které kardinál podporoval, když jim dával knihy opisovat a překládat do latiny Platóna i Aristotela a mnoho dalších. Bránil a obhajoval rané humanisty, například německého matematika a astrologa Regiomontana nebo Mikuláše Kusánského, s nímž se velmi spřátelil.  Stal se postupně arcibiskupem v Sipontu a v příměstských diecézích v Sabině a ve Frascati. Při papežské volbě (konkláve) 1455 byl jedním z vážných kandidátů, protože jako Řek nebyl zapleten do boje italských frakcí Orsiniů a Colonnů. V letech 1450-1455 byl legátem v Boloni a sloužil i jako papežský diplomat v různých zemích, například roku 1471 u francouzského krále Ludvíka XI., kterého se marně snažil získat pro křížovou výpravu proti Turkům. Za tyto služby mu přítel Aeneas Silvius Piccolomini, papež Pius II., udělil formální titul latinského patriarchy v Konstantinopoli. Jako „první z kardinálů“ předsedal konkláve v roce 1464 a 1471 a o rok později zemřel v Ravenně.

Dílo.

Bessarion patřil k největším učencům své doby. Sám přeložil Xenofontova "Memorabilia" a Aristotelovu "Metafyziku" a snažil se jeho učení smířit s Platónovým. Jeho nejvýznamnější dílo je obhajoba platónské filosofie proti Jiřímu z Trabizondu a vydal také své listy a modlitby. V Benátkách, kterým odkázal svou knihovnu se 482 řeckými a 264 latinskými rukopisy, tím založil dóžecí knihovnu Marciana. Díky Bessarionovi se zachoval jediný exemplář spisu "Bibliotheca", bohatého pramene o řecké mytologii, a řada dalších děl.

Basilius Bessarion (2. ledna 1403, Trapezunt – 18. listopadu 1472, Ravenna), před vstupem do řehole snad "Johannes Bessarion", byl byzantský biskup, římský kardinál, filosof, učenec a církevní politik. Hlavní představitel snahy o sjednocení východní a západní církve před pádem Konstantinopole. V letech 1437 – 1440 nicejský arcibiskup, účastník řecké delegace na koncilu ve Florencii (1438-1439), od roku 1439 kardinál. Je po něm pojmenován kráter Bessarion na přivrácené straně Měsíce.

Basilios (or Basilius) Bessarion (Greek: Βασίλειος Βησσαρίων; 2 January 1403 – 18 November 1472), a Catholic cardinal bishop and the titular Latin Patriarch of Constantinople, was one of the illustrious Greek scholars who contributed to the great revival of letters in the 15th century. He was educated by Gemistus Pletho in Neoplatonic philosophy. Later, he became a cardinal, and was twice considered for the papacy. He has been mistakenly known also as Johannes Bessarion or Giovanni Bessarione due to an erroneous interpretation of Gregory III Mammas.


Ingredience.

Mongolští kočovníci stále žijí z produktů zvířat, jako je hovězí dobytek, ovce, koně, kozy, velbloudi, jaci a také divoká zvěř. Maso se buď uvaří do polévek či knedlíčků (chušúr), nebo se usuší na zimu ("borts"). Mongolská strava obsahuje mnoho živočišného tuku, který byl hlavně v minulosti důležitý pro Mongoly k překonání chladné zimy (až -40° C) a tvrdé práce. Mléko a smetana (hlavně kobylí či kravské) sloužily k výrobě různých nápojů, stejně tak jako k výrobě jogurtů či sýrů.  Oblíbenými obilovinami jsou ječmen a rýže. Z ječmenné mouky se nejčastěji připravují nudle, těsto na knedlíčky či ječmená kaše. Nudle se tradičně přidávají do polévek, nebo do různých směsí masa, popřípadě i zeleniny. Vzácněji se používá i zelenina – například brambory, zelí, vodnice, cibule nebo česnek (kterým se také pokrmy dochucují).

Tradiční pokrmy.

Většina tradičních jídel je tvořena masem. Mongolové vaří mnoho druhů knedlíčků či placek z ječmenné mouky plněných masem. Chušúr jsou velké smažené knedlíky plněné výhradně skopovým masem. Dalším typem knedlíků jsou buuz, malé knedlíčky plněné masem a vařené v páře, nebo banš, masové knedlíčky vařené ve vodě. Maso se také často dusí ("cuivan", "budaatai huurga"), nebo přidává do nudlových polévek ("guriltai šol"). "Cuivan" je nudlová směs se zeleninou a masem.  Nejpozoruhodnější způsob přípravy jídla je využíván hlavně při oslavách kdy se maso (společně se zeleninou) připraví na nahřátých kamenech. Buď se použije jehněčí maso ("chorchog") nebo vykostěný svišť či koza, do kterých se kameny nakladou ("boodog").  Poté co se mléko zbaví smetany ("öröm"), připravují se z něj sýry ("byaslag"), sušený tvaroh ("aaruul"), jogurty a kefíry.  Tradičním dezertem je smažené těsto "boorcog", podobné koblihám.

Tradiční nápoje.

Typickým mongolským nápojem je "ajrag" (kumys), což je zkvašené kobylí mléko nakyslé chuti s nízkým obsahem alkoholu. Dalším oblíbeným nápojem je slaný mléčný čaj ("süütei tsai"), lehký mléčný likér (shimiin arkhi) či různé kefíry a jogurtové nápoje. V důsledku ruského vlivu je zde oblíbená vodka či jiné obilné destiláty.

Mongolská kuchyně (mongolsky: Монгол хоол) je vzhledem k stepním podmínkach, ve kterých Mongolové postaletí žili, velmi strohá a jednoduchá. Nejvíce využívá produktů z masa, mléčných výrobků a živočišných tuků. Využití zeleniny i různého koření je omezeno. Vzhledem k blízké zeměpisné poloze i hlubokými historickými vazbami mezi Čínou a Ruskem je mongolská kuchyně ovlivněna čínskou a ruskou kuchyní méně než by se dalo čekat.

Mongolian cuisine predominantly consists of dairy products, meat, and animal fats. The most common rural dish is cooked mutton. In the city, steamed dumplings filled with meat—"buuz"— are popular.


Život.

Héctor Babenco se narodil 7. února 1946 v Buenos Aires a vyrůstal v Mar del Plata. Jeho otec, Jaime Babenco, byl argentinský gaučo ukrajinského původu a matka, Janka Haberbergová, byla polská imigrantka, pocházející z židovské rodiny. Domov opustil po dovršení osmnácti let a vydal se do Evropy. Vykonával různé pomocné práce ve filmových studiích, až se posléze stal asistentem předních režisérů, jako byli Mario Bava, Sergio Corbucci a Mario Camus.  V roce 1969 se vrátil do Brazílie, usídlil se v São Paulu a natočil několik dokumentárních filmů. Mezi nimi vynikl film o brazilském automobilovém závodníkovi Emersonu Fittipaldim ("O Fabuloso Fittipaldi", 1973). Svůj první hraný film, romantické drama na motivy Dona Juana, "O Rei da Noite" (Král noci) natočil v roce 1975.  První velký úspěch mu přinesl film "Lucio Flavio" (1977) o velké bankovní loupeži z počátku sedmdesátých let. Mezinárodní uznání získal za hraný dokument "Pixote: A Lei do Mais Fraco" (1981), který je syrovým, až naturalistickým, zobrazením života mladých kriminálníků v São Paulu. Tento film bývá srovnáván s neorealistickými filmy, jako byly např. "Děti ulice" (Sciuscià, 1946) Vittoria De Sicy či "Zapomenutí" (Los Olvidados, 1950) Luise Buñuela. Realita filmu byla dovršena, když představitel hlavní role byl v roce 1987 zabit při pouličním střetu s policií.  Dalším významným filmem se stal film z vězeňského prostředí "Polibek pavoučí ženy" (Kiss of the Spider Woman, 1985), který byl odměněn dvěma Oscary. Na Oscara byl rovněž nominován film "Jako nepoddajný plevel" (Ironweed, 1987), ve kterém v hlavních rolích zazářili Jack Nicholson a Meryl Streepová. Cenu Los Angeles Film Critics Association získal film "Hráči na vinici Páně" (At Play in the Fields of the Lord, 1991).  V roce 1994 Babenco podstoupil transplantaci kostní dřeně. K natáčení se vrátil po čtyřech letech filmem "Osvícené srdce" (Foolish Heart, 1998), autobiografickou ságou umístěnou do Mar del Plata, kde Babenco strávil mládí. Posledním Babencovým filmem byl rovněž autobiograficky laděný film "My Hindu Friend" (2015).

Héctor Eduardo Babenco (7. února 1946 Buenos Aires, Argentina – 13. července 2016 São Paulo, Brazílie) byl brazilský filmový režizér, scenárista, producent i herec. Působil v mnoha zemích včetně Argentiny, Brazílie a USA. Mezi jeho nejznámější filmy patří: "Pixote" (1980), "Kiss of the Spider Woman" (1985), "Ironweed" (1987) a "At Play in the Fields of the Lord" (1990).

Héctor Eduardo Babenco (February 7, 1946July 13, 2016) was an Argentine-Brazilian film director, screenwriter, producer and actor who worked in worked in several countries including Brazil, Argentina, and the United States. He was one of the first Brazilian filmmakers to gain international critical acclaim, through his films which often dealt with social outcasts on the fringes of society. His best-known works include "Pixote" (1980), "Kiss of the Spider Woman" (1985), "Ironweed" (1987), "At Play in the Fields of the Lord" (1990) and "Carandiru" (2003).


Životopis.

Karel Max Lichnovský pocházel ze slezsko-moravské šlechtické rodiny Lichnovských z Voštic. Jeho rodiči byli kníže Karel Lichnovský z Voštic a Marie von Croÿ. Nejprve vstoupil do služeb pruské armády, během krátkého období se rozhodl Karel Max Lichnovský vyměnit za diplomatické služby. Od roku 1885 pracoval jako atašé na londýnské ambasádě. Poté postupně pracoval v diplomatických službách ve Stockholmu, Konstantinopoli, Drážďanech, Bukurešti. V roce 1902 se stal německým velvyslancem v Rakousku-Uhersku. V roce 1912 byl jmenován velvyslancem ve Velké Británii. V Londýně usiloval o rovnováhu mezi Německým císařstvím a Velkou Británií a doporučil opatrný postup při podpoře Rakousko-Uherska v době Červencové krize. Doporučoval, aby se Velká Británie stala prostředníkem ve sporech mezi Rakouskem a Srbským královstvím, které nastaly následkem atentátu na následníka trůnu Františka Ferdinanda d'Este. Jeho doporučení však nepodporovali německý císař Vilém II. a kancléř Theobald von Bethmann Hollweg. S vypuknutím první světové války byl odvolán a vrátil se do Německa. Aby ospravedlnil svůj postoj, napsal v roce 1916 soukromou brožuru s názvem "Moje mise", která popisovala důvody jeho jednání v Londýně. V brožuře obviňoval německou vládu, že pro odvrácení války nic neučinila. Tato brožura se šířila ve vyšší společnosti. Později byla přejmenována na "Lichnovského memorandum" a proti jeho vůli zveřejněna. V roce 1917 byl vyloučen z horní komory pruského parlamentu a odešel z aktivní politiky.

Rodina.

V roce 1904 se oženil s hraběnkou Mechtildou Christianou Marií von und zu Arco-Zinneberg. Po svatbě manželé žili na zámcích v Hradec nad Moravicí a Chuchelná. Provozovali také společenský salón v Berlíně, kde v roce 1908 zakoupili dům v Buchenstrasse. Z manželství vzešly tři děti: Vilém (* 1905), Leonore (* 1906) a Michael (* 1909).

Odkazy.

Externí odkazy.

Lichnowského monografie "Moje mise v Londýně 1912–1914"

Karel Max Lichnovský z Voštic (8. března 1860, Krzyżanowice, Horní Slezsko, Prusko – 27. února 1928, Chuchelná, Československo) byl slezský šlechtic, německý diplomat a od roku 1912 do roku 1914 německý velvyslanec ve Velké Británii. Byl členem horní komory pruského parlamentu.

Karl Max, Prince Lichnowsky (Kreuzenort, Upper Silesia, Prussia [now Krzyżanowice, Poland], 8 March 1860 – Kuchelna, Czechsoslovakia, 27 February 1928) was a German diplomat who served as ambassador to Britain during the July Crisis and who was the author of a 1916 pamphlet that deplored German diplomacy in mid-1914 which, he argued, contributed heavily to the outbreak of the First World War.


Vzhled.

Jedle obrovská je vysoce vzrůstný strom s mohutným válcovitým kmenem a širokou korunou stejnoměrného, kuželovitého tvaru. Patří mezi největší jehličnaté stromy na světě; její výška často přesahuje 70 metrů, za předpokladu, že se jedná o exempláře, které rostou na území své původní domoviny. Větve vyrůstají v přeslenech, většinou vodorovně odstávají (kolmo na kmen). Tenká šedá kůra je v mládí poseta pryskyřičnými puchýřky, ve stáří tvoří podélně rozpukanou borku. Kůlovitý hlavní kořen sahá do značné hloubky pod povrch země, postranní kořeny jsou bohatě rozvětvené, což stromu umožňuje přežívat i na nepříliš příznivých stanovištích.  Jednotlivé jehlice jsou ploché, úzké, nestejně dlouhé (v rozmezí 2-6 cm), na větvičce uspořádané do dvou pravidelných řad. Barvy jsou svěže až tmavě zelené, lesklé, na spodní straně s výraznými bílými proužky průduchů. Snadnou se lámou, rozdrcené jsou velmi příjemně aromatické. Letorosty jsou lysé.  V horní části koruny, poblíž vrcholu, vyrůstají na jaře samčí šištice, které jsou 6-8 cm dlouhé. Samičí šištice jsou žlutozelené, dozrávají v srpnu až září, během října se na stromě rozpadají.  jedle obrovská od mládí roste velmi rychle a vytváří velké množství dřevní hmoty. Dožívá se stáří okolo 250-300 let, v evropských podmínkách obvykle méně.

Ekologie a rozšíření.

Preferuje hluboké, bohatší, aluviální půdy okolo vodních toků, může se však vyskytovat i na chudé půdě. Potřebuje polostín a nevadí jí mrazy. Na vlhké půdě patří k nejvyšším dřevinám v porostu, na suchých stanovištích zůstává v podúrovni.  Původně jedle obrovská rostla pouze na západě Severní Ameriky, v oblasti od Vancouveru po severní Kalifornie, východně její areál zasahuje až Montaně. Nalezneme ji v nadmořské výšce od hladiny Tichého oceánu (zde se vyskytují největší jedinci), až po 1830 m n. m. v pohořích jako Kaskádové pohoří a Skalnaté hory, nejčastěji v hlubokých říčních údolích, roklích nebo na mírných svazích. Nevytváří monokulturu, je součástí smíšených a jehličnatých lesů.

Rozšíření do Evropy.

Jedli obrovskou objevil David Douglas v roce 1825 a sám ji přivezl v roce 1831 do Anglie.  Lesnictví a výsadba v parcích (případně arboretech) je v současnosti hlavním důvodem výsady jedle obrovské v severní a střední Evropě. Nevyroste v zde však do takových výšek jako v Severní Americe. Ty nejstarší, které byly v Evropě vysazeny kolem roku 1831, do současnosti nedosáhly většinou výšek 50 m. V českých podmínkách se jeví jako slibná produkční dřevina, tvorbou dřevní hmoty daleko předstihující domácí hospodářské dřeviny. Jejímu většímu rozšíření v lesích však dosud brání náchylnost na napadení parazitickou houbou václavkou a dosavadní nevelký zájem dřevozpracujícího průmyslu o její dřevo.

Využití.

V dřevařském průmyslu se využívá jako zdroj vlákniny, řeziva a nepříliš kvalitního stavebního dříví. V parcích bývá pěstována jako okrasná dřevina, v USA je též oblíbeným vánočním stromkem. U domorodých obyvatel Ameriky měla hojné využití její silně aromatická pryskyřice, jíž se vymazávaly lodě a vnitřky budov. Stejně jako aromatické jehličí má vysoký obsah silic, a tedy i antiseptické a repelentní účinky. Z mladé kůry se získávalo růžové barvivo.

Odkazy.

Externí odkazy.

Jedle obrovská ("Abies grandis") je jehličnatý neopadavý strom pocházející ze severozápadní části Severní Ameriky. V Evropě se pěstuje od roku 1831 v parcích, jako produktivní, rychle rostoucí dřevina se zde zavádí i do lesnictví (včetně ČR).

Abies grandis (grand fir, giant fir, lowland white fir, great silver fir, western white fir, Vancouver fir, or Oregon fir) is a fir native to the Pacific Northwest and Northern California of North America, occurring at altitudes of sea level to 1,800 m. It is a major constituent of the Grand Fir/Douglas Fir Ecoregion of the Cascade Range.


Život.

Mládí, studium, úřednická dráha.

Narodil se v rakouském Štýrském Hradci ve šlechtické rodině, jež pocházela původně z Bavorska, do Štýrska však rod přesídlil již v 16. století. Vystudoval práva a vstoupil do státních služeb. Od roku 1886 pracoval na tehdejším Ministerstvu kultu a vyučování, kde měl na starosti problematiku středního školství. V roce 1894 byl jmenován dvorním radou.

Poslancem Říšské rady.

Ve volbách roku 1891 byl jako držitel velkostatků zvolen za poslance Říšské radě (celostátní zákonodárný sbor), kde reprezentoval kurii svěřeneckého velkostatku ve Štýrsku. Poslanecký slib složil 16. dubna 1891, rezignaci na mandát oznámil na schůzi 21. února 1895. Na poslaneckém křesle ho pak nahradil Edmund Attems. Ve volbách roku 1897 se ovšem do Říšské rady vrátil (opět za velkostatkářskou kurii ve Štýrsku) a opětovně byl zvolen i ve volbách roku 1901. Ve vídeňském parlamentu setrval do konce funkčního období sněmovny, tedy do roku 1907. Zasedal ve skupině Spojené německé levice, která se později rozpadla, načež vstoupil do Strany ústavověrného velkostatku a stal se jedním z jejích vůdců.  Jako parlamentní předák se podílel na opoziční agitaci proti vládě Alfreda Windischgrätze, vládě Kazimíra Badeniho a vládě Franze Thuna. Když Windischgrätzova vláda vydala souhlasné stanovisko k slovinskému školství v aplských zemích, vystoupil dokonce coby dvorní rady demonstrativně ze služeb ministerstva kultu a vyučování. Profiloval se jako zastánce centralizovaného rakouského státu, odmítal státoprávní a autonomistické aspirace neněmeckých etnik a podílel se na vypracování programové platformy rakouských Němců (Svatodušní program).  Po zavedení všeobecného hlasovacího práva ve volbách roku 1907 coby konzervativní, centralisticky orientovaný šlechtic a odpůrce demokratického volebního systému propadl. Císař František Josef I. ho však v únoru 1907 poté povolal do Panské sněmovny (horní jmenovaná komora Říšské rady).

Ministrem kultu a vyučování.

Teprve pak ale jeho politická kariéra vyvrcholila. Nejprve se ve vládě Richarda Bienertha a pak i následné vládě Paula Gautsche stal ministrem kultu a vyučování Předlitavska. Funkci zastával v období 10. února 1909 – 3. listopadu 1911.  Coby ministr musel paradoxně čelit kritice německých nacionálních stran pro své kroky. První předlohou, kterou v parlamentu musel obhajovat, byl vládní záměr na zřízení italské právnické fakulty.

Ministerským předsedou.

Ihned poté, co opustil ministerskou funkci, byl sám pověřen sestavením vládního kabinetu, který jako vláda Karla Stürgkha existoval od 3. listopadu 1911. Moci se ujal v době, kdy po volbách do Říšské rady roku 1911 byl předlitavská politická scéna mimořádně roztříštěná a polarizována mezi četnými etnickými a ideologickými frakcemi. Stürgkh jako štýrský šlechtic sestavil novou vládu jako ryze úřednickou, nestranickou a působící "nad stranami". Historik Otto Urban označuje Stürgkhovu vládu jako vládu "zásadního neřešení problémů". I tak se jí podařilo vytrvat u moci téměř pět let, což v tehdejší rakouské politice nebylo běžné. V létě roku 1912 se Stürgkhovi podařilo v parlamentu prosadit klíčové vojenské předlohy a mobilizační zákony (podpořila je i velká část českých poslanců, v jeho kabinetu zasedali i dva ministři českého původu). Vláda dokázala přežít i složité mezinárodněpolitické období (balkánské války). Nikdy se ale nemohla opřít o formální trvalou parlamentní většinu a nepodařilo se jí ani pokročit v otázce česko-německého smíru. Naopak, v létě roku 1913 vydala takzvané Anenské patenty, kterými byl Český zemský sněm (zablokovaný česko-německou rivalitou) trvale vyřazen z provozu a místo něho nastoupila zemská správní komise. Česká politická reprezentace pak přenesla svůj odpor proti eliminaci zemské samosprávy na Říšskou radu. Když se ovšem Češi v březnu 1914 chystali na další kolo obstrukcí na Říšské radě, nechal ji Stürgkh odročit. Vzhledem k následnému vypuknutí první světové války byl předlitavský parlament odročen až do roku 1917.  Po atentátu na Františka Ferdinanda d'Este v Sarajevu v červnu 1914 byl Karl von Stürgkh stoupencem vyhlášení války Srbsku spolu např. s náčelníkem generálního štábu armády Conradem von Hötzendorfem, patřil k tzv. válečnému křídlu vídeňské vlády. 25. července 1914 byla v Předlitavsku pozastavena parlamentní vláda a kabinet fungoval prostřednictvím vládních nařízení až do roku 1917.  Za první světové války musela Stürgkhova vláda řešit mimořádné úkoly vyplývající z válečné situace, jako rozvrat ekonomiky a zásobování obyvatelstva, včetně sociální radikalizace. Centrum moci se zároveň posouvalo směrem k vojenským kruhům.

Obětí atentátu.

21. října 1916, krátce před smrtí císaře Františka Josefa I., byl Karl von Stürgkh zastřelen při atentátu sociálním demokratem Friedrichem Adlerem. Adler byl za tento čin odsouzen k trestu smrti, který mu ale byl odpuštěn při velké amnestii po nástupu nového císaře Karla I.

Karl hrabě von Stürgkh (30. října 1859 Graz – 21. října 1916 Vídeň) byl rakousko-uherský šlechtic a politik, v letech 1911–1916 předseda předlitavské vlády (vláda Karla Stürgkha), předtím ministr kultu a vyučování Předlitavska a poslanec Říšské rady. Byl zabit při atentátu v roce 1916.

Karl von Stürgkh (30 October 1859 – 21 October 1916) was an Austrian politician and Minister-President of Cisleithania during the 1914 July Crisis that led to the outbreak of World War I. He was shot and killed by the Social Democratic politician Friedrich Adler.


Louise de Kérouaille, Duchess of Portsmouth

Biografie.

Louise se narodila jako dcera bretaňského šlechtice "Guillaume de Penancoët, pana de Kérouaille" a jeho manželky "Marie de Ploeuc de Timeur".  Jako mladá dívka dlela na dvoře vévodkyně orleánské Henrietty Anny, sestry Karla II. a manželky mladšího bratra Ludvíka XIV., Filipa II. Orleánského. V roce 1670 doprovázela do Anglie vévodkyni, která sem cestovala oficiálně za účelem návštěvy bratra, ve skutečnosti za účelem uzavření tajné smlouvy; zde se v Doveru setkala s Karlem II. Po náhlé smrti vévodkyně Henrietty Anny zůstala "bezprizorní", Karel ji však vzápětí jmenoval dvorní dámou své manželky Kateřiny z Braganzy. Proslýchalo se, že francouzský dvůr záměrně Louisu Karlovi podstrčil (měla být francouzskou agentkou v Anglii), ale není pro to důkazů. Když se však ukázalo, že král projevuje Louise svou náklonnost, rozběhly se dvorské intriky na obou stranách; jejich hlavními aktéry byli francouzský vyslanec v Anglii Charles Colbert a ministr lord Arlington.  Louise byla velmi inteligentní a cílevědomá dívka a do svého vztahu s králem se nevrhla po hlavě bez rozmyslu. V roce 1672 porodila Karlovi syna Karla, který dostal příjmení Lennox a v roce 1675 titul paira - vévody z Richmondu. Nemalé finanční částky, jež dostávala od francouzské ambasády, byly příčinou dohadů, že králova favoritka konala ve prospěch Francie, své rodné země. Sympatie Angličanů jí to nezískalo, třebaže Louise odmítla přijmout dary od francouzského krále Ludvíka XIV.  19. srpna roku 1673 získala pairský titul vévodkyně z Portsmouthu, hraběnky z Fareham a baronky z Petersfieldu. V prosinci toho roku Karel pro ni vyjednal francouzský titul vévodkyně d'Aubigny. Vévodkyně zůstala v Anglii do smrti Karla II. v roce 1685. Poté odjela do Francie, kde zůstala do konce svého života, s výjimkou krátké cesty na dvůr nového krále Jakuba II., Karlova mladšího bratra (Karel zemřel bez legitimních potomků, třebaže nemanželských dětí měl se svými milenkami celou řadu). Poslední léta života strávila v Aubigny v tahanicích s věřiteli. Král Ludík XIV. a po jeho smrti regent Filip II. Orleánský jí přiznali stálý důchod a chránili ji před věřiteli.  Louise zemřela v Paříži roku 1734. Jejím potomkem v přímé linii je Charles Gordon-Lennox, 10. vévoda Richmond, Lennox a Gordon. Mezi její potomky náleží i princezna Diana, Camilla, vévodkyně z Cornwallu a Sarah Fergusonová (bývalá manželka Andrewa, vévody z Yorku, druhého syna britské královny Alžběty).

Louise Renée de Penancoët de Keroual (září 1649 - 14. listopadu 1734), vévodkyně z Portsmouthu a z Aubigny, původem z Bretagne, byla milenkou anglického krále Karla II. Stuarta asi patnáct let; působila ale také jako tajný agent francouzského krále Ludvíka XIV.

Louise Renée de Penancoët de Kéroualle, Duchess of Portsmouth (5 September 1649 – 14 November 1734) was a mistress of Charles II of England.


Charakteristika.

Šácholan Soulangeův je opadavý rozkladitý keř nebo nízký strom dorůstající výšky 2 až 4, výjimečně až 6 metrů. Letorosty jsou lysé. Řapíky jsou 1 až 1,5 cm dlouhé, chlupaté. Listy jsou tenké, obvejčité, s 6 až 15 cm dlouhou a 4 až 7,5 cm širokou čepelí, ve spodních 2/3 postupně se zužující, na bázi klínovité, na vrcholu krátce špičaté. Listy jsou na líci lysé, pouze se zbytky chlupů podél střední žilky na bázi listu, na rubu chlupaté. Žilnatina je tvořena 7 až 9 páry postranních žilek. Květní pupeny jsou vejcovité. Květy se rozvíjejí před olistěním. Okvětí je složeno z 6 až 9 narůžovělých až purpurově červených plátků. Vnější 3 okvětní plátky jsou asi o 1/3 kratší než vnější. Tyčinky jsou 1 až 1,2 cm dlouhé. Pestíky jsou lysé. Souplodí zvané šách je asi 8 cm dlouhé a 3 cm široké, za zralosti černé, s vejcovitými až obvejcovitými, asi 1 až 1,5 cm dlouhými měchýřky pokrytými roztroušenými bílými lenticelami. Semena jsou tmavě hnědá, obvejcovitá a smáčklá.

Původ.

Šácholan Soulangeův byl vyšlechtěn v roce 1820 ve Fromontu u Paříže křížením šácholanu obnaženého ("Magnolia denudata") se šácholanem liliokvětým ("M. liliiflora"). Byl pojmenován po svém šlechtiteli jménem Chevalier Soulange-Bodin. Tyto původní rostliny byly získány opylením šácholanu obnaženého pylem šácholanu liliokvětého. Podobné hybridy však byly později nalezeny i v přírodě v oblastech společného výskytu obou rodičovských druhů.

Rozlišovací znaky.

V době květu lze šácholan Soulangeův odlišit od jiných magnólií kvetoucích před olistěním zejména podle okvětních plátků, které jsou všechny téměř stejné (bez vnějšího kruhu kratších zelenavých plátků nahrazujících kalich), na vnější straně sytě červené až fialové a před rozkvětem střechovitě (ne chlopňovitě) uspořádané.

Variabilita.

Většina hybridů šácholanů tvoří první generaci křížení, která je dále množena vegetativně. Toto však pro šácholan Soulangeův neplatí. Jeho rozmanitost a Variabilita je částečně dána variabilitou rodičovských druhů, zejména však tím, že kříženci občas tvoří plodná semena. Hybridy se pak mohou dále křížit mezi sebou navzájem, případně i zpětně s rodičovskými druhy. V roce 1975 již bylo napočítáno 103 kultivarů šácholanu Soulangeova.

Význam.

Šácholan Soulangeův je v zemích mírného pásu zdaleka nejoblíbenějším a nejčastěji pěstovaným šácholanem. Pěstuje se v široké škále různých kultivarů, které se liší v barvě, velikosti a tvaru květů, době kvetení i celkovém habitu rostlin. V parcích a botanických zahradách je běžně pěstován. Na Hlavním nádvoří v Průhonickém parku je vysazen v několika kultivarech spolu s oběma rodičovskými druhy, šácholanem obnaženým a šácholanem liliokvětým.

Šácholan Soulangeův ("Magnolia x soulangeana"), nazývaný také magnólie Soulangeova, je zahradní kříženec šácholanu obnaženého a šácholanu liliokvětého. Je to nejčastěji pěstovaný druh magnólie, oblíbený pro své časné a bohaté kvetení.

Magnolia" × "soulangeana, the saucer magnolia, is a hybrid plant in the genus "Magnolia" and family Magnoliaceae. It is a deciduous tree with large, early-blooming flowers in various shades of white, pink, and purple. It is one of the most commonly used magnolias in horticulture, being widely planted in the British Isles, especially in the south of England; and in the United States, especially the east and west coasts.


Historie kapely.

Lynx (rys) a Lamb (jehně) poprvé předvedly svůj zpěv na neonacistickém festivalu "Eurofest" 2001. O rok později se začaly učit hrát na hudební nástroje (Lamb hraje na kytaru a Lynx na housle). V tom samém roce byly představeny v show americké kabelové televize VH1 s názvem Inside hate rock. V roce 2003 se objevily v dokumentu BBC režiséra Louise Therouxea nazvaném "Louis a nacisté" o antisemitismu a neonacismu ve Spojených státech. Lynx, Lamb a jejich matka April se také ještě téhož roku objevily v hororu "Dark Walker".  Ke konci roku 2004 nahrály své debutové CD s názvem "Fragment of future" (útržek budoucnosti) u nahrávací společnosti Resistance Records. O rok později vydávají své druhé album "The path we chose" (cesta, co jsme si zvolily), na kterém je více tradičního rocku spolu s akustickou a elektrickou kytarou. Většina skladeb postrádá rasový a nacionalistický podtext, který byl slyšet z jejich prvního alba "Fragment of future". 20. října 2005 Prussian blue vystoupily v populární show televizní stanici ABC Primetime. Na svém DVD "Blond hair, blue eyes"(blond vlasy, modré oči), vydaném v roce 2005, představily tři své videoklipy a několik živých vystoupení. Krátce na to se duo vydalo na turné po USA. 22. srpna se objevily opět v Primetime na ABC.  V roce 2006 se dvojčata, jejich matka April, nevlastní otec Mark Harrington a jejich malá nevlastní sestra Dresden přestěhovali z kalifornského Bakersfieldu do Kallispelu v Montaně, protože matka dospěla k závěru, že Bakersfield na její vkus "není dost bílý". Část lidí z Kallispel chodila po městě a rozdávala lidem letáky, varující před Prussian blue a jejich názory pod transparenty s hesly "Nechceme tu nenávist!". Někteří lidé, kteří se podíleli na kampani zaměřené proti nově příchozí rodině Gaedových, dostali výhrůžné dopisy od různých rasistických skupin. Společnost pro lidská práva v Montaně naplánovala shromáždění na protest proti Prussian blue a jejich názorům.

Ideologie.

Duo má silné vazby na National Vanguard, americkou nacionalistickou organizaci, založenou členy National Aliance. Jejich ideologie se dá popsat jako rasistická a hlásající nadřazenost bílé rasy. "The Daily Telegraph" informoval, že dvojčata na jevišti běžně hajlují a publikum nezůstává pozadu – tyto projevy nejsou v USA zakázány. Lynx a Lamb, stejně jako kterýkoli jiný zástupce National Vanguard, se považují za bílé separatisty.  Podle zpráv televizní stanice ABC Lynx a Lamb nechodí do běžné školy, ale jsou vzdělávány soukromě doma svou matkou April, aktivní členkou National Vanguard. Dědeček dvojčat nosí hákový kříž na přezce opasku, má ho na dveřích svého pick-upu a zaregistroval si ho jako cejch na svůj dobytek. Lynx a Lamb mají nevlastní sestru. Její celé jméno zní Dresden Hale Harrington, narozena 19. července 2004. Její první jméno je podle města Drážďany v Německu, druhé jméno má podle nacionalisty Matta Hala.  Během rozhovoru pro ABC Prussian blue tvrdily, že věří tomu, že "Adolf Hitler byl velký muž s dobrými plány, které měly za cíl zkvalitnit genetický základ německého národa", a že "Holokaust je příliš nafukovaný mýtus".  Protože duo 'nežije o žebrácké holi', Lynx a Lamb se rozhodly věnovat nějaké peníze na postižené hurikánem Katrina.

Jméno.

Kapela se pojmenovala podle pruské modře. V rozhovoru pro Vice Magazine dvojčata uvádějí: "V našich žilách proudí pruská krev, také naše oči jsou modré a pruská modř je zkrátka hezká barva." Jedním dechem ovšem dodávají že se inspirovaly "diskusemi o absenci pruské modři" (zbytkové látky po Cyklonu B) "v údajných plynových komorách koncentračních táborů". "Myslíme si, že to může lidi přimět, aby začali přemýšlet o některých nepřesnostech mýtu o Holocaustu". Absence pruské modři v plynových komorách je jedním ze stěžejních argumentů popíračů Holocaustu, kteří tvrdí, že se Holokaust, pochopitelně pokud přiznají, že nějaký vůbec existoval, musel odehrávat jinak a čísla obětí musejí být daleko menší. Tyto řeči jsou ovšem brány jako mylné a pseudohistorické většinou lidí, kteří se zabývají skutečnou historií.  Lynx a Lamb samy uvádějí svůj původ jako anglický, německý a islandský.

Texty a jejich vliv.

Většina skladeb z jejich prvního alba "Fragment of future" (útržek budoucnosti) je rasistického a nesnášenlivého charakteru. Převážnou část z nich napsal David Lane, Ian Stuart a Ken McLellan. Dvě z těchto písní oslavují známé nacistické pohlaváry a neonacistické aktivisty, například Rudolfa Hesse a Roberta Jay Matthewse. Jeden další song napsala Lamb a jmenuje se "Sacrifice" (obětování).  Debutový singl jejich druhého alba, "The Stranger" (cizinec), je zhudebněná báseň Rudyarda Kiplinga, která se těší oblibě mezi pravicovými extrémisty.  V roce 2006 Prussian blue bylo vydáno prostřednictvím NPD další album nazvané "Fot the fatherland" (za vlast).  23. září 2006 vydaly nový singl nazvaný "Stand up" (povstaň) jako jejich příspěvek pro iniciativní hnutí "za osvobození Matta Hala", který si odpykává svých 190 let pobytu za mřížemi. CD vydalo Condemned Records.  Dívky se začaly v neonacistickém hnutí angažovat velmi brzy. Lynx zveřejnila svou báseň "What must be done" (co musí být dokončeno) ve Vice Magazinu v roce 2003, tedy když jí bylo deset let.

Odkazy v médiích.

Roku 2003 se dvojčata objevila v dokumentárním snímku BBC "Louis a nacisté" dokumentaristy Louise Therouxea.  Lynx a Lamb se nechaly inspirovat při sepsání hry na Broadwayi "" o dvou sestrách, Blonche a Evě, které dělají muziku podobnou jako Prussian blue a jejichž duo se jmenuje White Noise. Hra je ale míněna k šíření povědomí o nebezpečnosti rasismu a bubblegum pop music.  Na dvojčata se také nepřímo naráží v jedné z epizod seriálu Zákon a pořádek, když v pokoji antisemiticky smýšlejícího teenagera visí plakát fiktivního dua "Dresden Angels", páru blonďatých dívek držících kytary a nad hlavami jim vlající "Reichskriegflagge"  5. prosince byla vysílána epizoda amerického seriálu "Boston legal", kde Allan Shore je zapojený do případu vztahujícího se k neonacistickému otci dvojčat, které mají vlastní kapelu.

Prussian Blue bylo americké teenagerské duo, vzniklé roku 2003. Jeho členky Lynx Vaughan Gaede a Lamb Lennon Gaede se narodily 30. června 1992 ve Fresnu, v Kalifornii. Skupina je hlavně proslulá svými radikálními názory otevřeně podporujících neonacismus.

Prussian Blue was an American white nationalist, Neo-Nazi pop duo formed of Lynx Vaughan Gaede and Lamb Lennon Gaede, fraternal twins born on June 30, 1992, in Bakersfield, California. The duo Prussian Blue was formed in early 2003 by their mother April Gaede, who now goes by April Harrington. The twins referred to the Holocaust as a myth and promoted Holocaust denial and their group was described as racist and white supremacist.


Historie.

V období starověku byl severní Jemen součástí Má'aribské říše a v 7. století byl ovládnut Arabskou říší. V roce 1538 severní Jemen ovládla Osmanská říše, ale od 17. století si řada místních knížectví (emirátů) zachovávala značnou míru autonomie. Když Britové obsadili území na jihu Jemenu snažila se Osmanská říše o pevnější připoutání území a tak bylo území severního Jemenu od 1873 vilájetem.

Samostatnost.

Před první světovou válkou proběhlo povstání Imámů, ve kterém byla Osmanská říše poražena a tak získala oblast severního Jemenu v roce 1911 značnou autonomii. Po válce bylo na tomto území vyhlášeno samostatné Jemenské království, zatímco jih zůstal britskou kolonií, respektive protektorátem. V roce 1928 podepsal severní Jemen smlouvu o přátelství se Sovětským svazem. Smlouvou z roku 1934 Británie uznala nezávislost Jemenského království, které se naopak zřeklo ambicí na připojení jižního Jemenu.

Vyhlášení republiky a občanská válka.

V období po 2. světové válce se Severní Jemen respektive Jemenské království stalo členem OSN. V zemi postupně sílila opozice proti monarchii, která vyvrcholila 27. září 1962 po smrti krále a Imáma Ahmada bin Yahya, vojenským převratem a na myšlenkách panarabismu byla po vzoru Egypta vyhlášena republika – Jemenská arabská republika. To vedlo ke vzniku několikaleté občanské války mezi Egyptem podporovanými republikány a monarchisty podporovanými Saúdskou Arábií. Situaci zmírnilo až stažení egyptských vojsk v roce 1967, což vedlo k oficiálnímu uznání republiky Saúdskou Arábií v roce 1970 a poražení monarchistů.

Období Jemenské arabské republiky.

Na přelomu 60. a 70. let 20. století převzaly vládu levicové síly, které zahájily proces sblížení s Jižním Jemenen, který byl završen vyhlášením společné deklarace o budoucím sjednocení. Cestu ke sjednocení přerušil v roce 1979 válečný konflikt. Severojemenská vláda obvinila Jižní Jemen z vměšování se do vnitřních záležitostí a finanční podpory levicových rebelů. Eskalaci konfliktu zabránila intervence Ligy arabských států.  K opakovanému sblížení obou států došlo v roce 1988, kdy se Jižní Jemen dostal vlivem rozpadu komunistického bloku do těžké hospodářské situace. V listopadu 1989 byla podepsána deklarace o sjednocení, v souladu s kterou dne 22. května 1990 oba státy vytvořily Jemenskou republiku.

Severní Jemen je historické území na severu dnešního Jemenu. V minulosti patřilo území Osmanské říši, potom bylo nezávislým královstvím a později republikou a od roku 1990 je součástí Jemenské republiky.

The Yemen Arab Republic (YAR; '), also known as North Yemen or Yemen (Sanaʽa)"', was a country from 1962 to 1990 in the western part of what is now Yemen. Its capital was at Sanaʽa. It united with the People's Democratic Republic of Yemen (commonly known as South Yemen), on May 22, 1990, to form the current Republic of Yemen.


Historie společnosti.

Založení a rozvoj.

Počátky společnosti sahají až do roku 1892. Tehdy začal Heinrich Schmitz, zakladatel společnosti, která již přes 100 let vlastnila jako rodinný majetek kovářské dílny v Altenberge u Münsteru, konstruovat vozy. První vzestupný vývoj zaznamenalo nové obchodní odvětví kovářské dílny s rostoucí motorizací koncem 20. let 20. století. V této době se změnil podnik z řemeslného podniku na průmyslovou výrobu vozidel. V roce 1928 byl vyexpedován první přívěs pro motorová vozidla vybavený plnopryžovými pneumatikami. Od roku 1935 se vyráběly návěsy a skříňové vozy s ocelovým vnějším pláštěm na dřevěné kostře. V roce 1950 vyrobila firma Schmitz svou první izolovanou a temperovanou nástavbu.

Expanze, krize a nové zaměření.

Podnik rostl v šedesátých letech a to zejména po první ropné krizi na počátku sedmdesátých let, kdy velké zakázky z Blízkého východu přinesly velkou míru růstu. Se začátkem První války v Zálivu neprobíhaly v osmdesátých letech zakázky z arabských zemí a společnost Schmitz Cargobull se ocitla v krizi.  Reformní politika východní Evropy a znovusjednocení Německa zajistily podniku nový vzestup až do poloviny devadesátých let, kdy došlo k opětovnému výpadku zakázek. Následovala důsledná reorganizace výroby: Sortiment produktů byl omezen na čtyři základní typy, počet nutných dílů výrazně snížen, výrobní a dodací lhůty zkráceny a podíl mzdových nákladů snížen.  V březnu 1999 byla stažena první veřejná nabídka akcií společnosti z důvodu slabé poptávky. Od té doby se plány na opětovnou veřejnou nabídku akcií neuskutečnily.  V účetním roce 2004/2005 (1. 4. až 31. 3.) ohlásila společnost Schmitz Cargobull poprvé obrat ve výši přes 1 mld. eur (1,21 mld. eur, 36 000 vyrobených vozů). V průběhu pěti let se obrat zdvojnásobil a bylo přijato 1 500 nových pracovních sil.

Aktuální vývoj obchodu.

V účetním roce 2007/2008 bylo dosaženo poprvé obratu ve výši přes 2 mld. eur (2,14 mld. eur, 66 500 vyrobených vozů). V důsledku světové hospodářské krize drasticky klesl příjem objednávek. Obrat 2009/2010 klesl o 70 procent na 660 mil. eur (12 800 vyrobených vozů). Již 2010/2011 překročil obrat opět miliardovou hranici a dnes činí 1,5 mld. €.  V listopadu 2012 došlo k podepsání smlouvy o společném podniku (smlouva Joint Venture) s čínskou společností Dongfeng Motor Company, Ltd.. Spolupráce se zaměřuje na výrobu návěsů na čínském trhu.  V dubnu 2013 oznámila společnost Schmitz Cargobull plány na otevření nového výrobního závodu v Rusku, na jihu Petrohradu.

Produkty a služby.

Sortiment produktů od společnosti Schmitz Cargobull zahrnuje: Společnost Schmitz Cargobull nabízí prostřednictvím dceřiných společností následující služby:

Pobočky.

Většina výroby se realizuje v Německu a je distribuována do zahraničí. Hlavními odbytišti jsou západní, severní, střední a východní Evropa, stejně jako Blízký a Střední východ.  Výrobní závody se nacházejí v Německu ve městech Altenberge, Vreden, Gotha, Berlín a Toddin, v dalších evropských zemích v Zaragoze (Španělsko), Panevėžysu (Litva) a v Petrohradu (Rusko). V roce 2014 byla zahájena další výroba v Číně.  Společnost Schmitz Cargobull je zastoupena vlastním prodejem, popř. distribučními partnery ve všech evropských zemích a provozuje síť přibližně 1 200 autorizovaných servisů po celé Evropě.

Schmitz Cargobull v Česku.

V Česku distribuuje produkty společnosti Schmitz Cargobull firma EWT s.r.o. Česká republika, založená v roce 1995, dceřiná společnost skupiny EWT se sídlem v rakouském Kitzbühelu. Podnik je zastoupen distribučním centrem v Brandýse nad Labem.

Značka.

Název obchodní značky Schmitz Cargobull s modrým slonem jako obchodní značkou byla zavedena koncem osmdesátých let. Do té doby působila společnost pod názvem Schmitz-Anhänger Fahrzeugbau GmbH und Co. KG.

Společnost Schmitz Cargobull AG je německý výrobce návěsů, nástaveb a přívěsů. Centrála podniku se nachází v Horstmaru, sídlo společnosti v sousedním Altenberge ve spolkové zemi Severní Porýní-Vestfálsko. Tento rodinný podnik v účetním roce 2014/2015 zaměstnával 4 920 spolupracovníků, měl obrat ve výši 1,589 mld. EUR a stal se tímto lídrem trhu v Evropě. Akcionáři jsou se stejnými podíly rodiny Dr. Heinze Schmitze, Petera Schmitze a Bernda Hoffmanna.

Schmitz Cargobull AG is a German manufacturer of semi-trailers, trailers and truck bodies. The company's head office is located in Horstmar, Germany, and its registered office is in the neighbouring city of Altenberge in the state of North Rhine-Westphalia. The family-owned company had 6,500 employees in the 2018/2019 business year and generated a turnover of 2.290 billion euros. It is thus the market leader in Europe. The families of Dr. Heinz Schmitz, Peter Schmitz and Bernd Hoffmann hold equal shares in the company.


Areál rozšíření.

Areál rozšíření zahrnuje Evropu v pásu od Pyrenejí po jižní Skandinávii přes Balkán, Malou Asii do Íránu a střední Asie.  V Čechách pravděpodobně již vyhynul, na poslední známé lokalitě poblíž Velkého Oseka – v národní přírodní rezervaci Libický luh – se od roku 1994 zřejmě již nevyskytuje. Na Moravě je v současnosti známo asi 16 lokalit z nichž nejpočetnější se nacházejí v CHKO Litovelské Pomoraví a NP Podyjí.  Více rozšířen je na Slovensku kde je znám asi z 50 lokalit: Malé Karpaty, Bílé Karpaty, Malá Fatra, Nízké Tatry, Považský Inovec a Podunajská pahorkatina.

Stanoviště.

Jasoň dymnivkový obývá řídké listnaté a smíšené lesy, lesostepi a louky od nížin do alpínského stupně, které jsou domovem jeho živné rostliny – dymnivky duté ("Corydalis cava") a ostatních druhů z rodu "Corydalis".

Biologie.

Jasoň dymnivkový se vyskytuje v jedné generaci v květnu až červenci. Dospělí motýli se živí se nektarem květů a žijí asi 2 až 3 týdny, během nichž samice naklade až 150 žlutobílých vajíček. Housenky se sice začínají vyvíjet už několik týdnů po nakladení vajíček, ale vylíhnou se až po přezimování příští jaro. Housenky žijí v březnu až červnu na dymnivce duté ("Corydalis cava"), dymnivce plné ("Corydalis solida"), nebo na jiných druzích rodu "Corydalis". Růst housenky trvá 4 až 8 týdnů, poté se zakuklí, kukla bývá uložena ve volném zámotku a ukryta mezi listím a dospělí motýli se líhnou po 2 až 5 týdnech.

Hodnota.

Významný zástupce orientální motýlí fauny.

Příčiny ohrožení.

Příčinou kritického úbytku jasoně dymnivkového je zejména zánik vhodných biotopů s výskytem živných rostlin a aplikace průmyslových hnojiv a pesticidů na místech jeho výskytu.

Ochrana.

Lesní porosty v místech jeho výskytu by měly být převedeny (obnoveny) na střední či nízké lesy (pařeziny) s častými světlinami. Součástí těchto zásahů by měla být i péče o spodní etáž trvalých světlin, popř. experimentální lesní pastva.

Jasoň dymnivkový ("Parnassius mnemosyne" (Linné, 1758)) je ohrožený druh motýlů ČR. V Československu byl v minulosti místy hojný. V současnosti v Čechách již asi vyhynul a žije pouze na Moravě.

The clouded Apollo ("Parnassius mnemosyne") is a butterfly species of the family of swallowtail butterflies (Papilionidae) found in the Palearctic ecozone.