Obsah novely.

Vypravěč novely cestuje na podzim roku 1830 s najatým průvodcem po Andalusii po stopách Gaia Julia Caesra, přičemž se snaží přesněji určit místo, kde se odehrála jeho vítězná bitva u Mundy. Cestou se seznámí s pašerákem José Máriou, který je hledaný pro vraždy a krádeže. Přenocují spolu v blízkém stavení, spřátelí se. Když jeho průvodce, jede Josého udat, varuje jej a José uprchne.  V Córdobě se vypravěč seznámí s krásnou cikánkou Carmen, která mu slíbí věštění z ruky a odvádí ho k sobě. Tam se najednou objeví José Mária, který s Carmen žije. Vypravěč proto odchází a později zjistí, že mu Carmen ukradla hodinky. Odjíždí z města a když se po čase vrátí, dozví se, že José Mária byl zatčen. Navštíví ho ve vězení, přinese mu cigarety, a José mu vypoví svůj životní příběh.  Narodil se v Baskicku ve vesnici Elizondo. Původně měl být knězem, ale nestudoval a nakonec ozabil v hádce svého sooupeře v jedné basocké hře. Musel uprchnout, vstoupil do vojska a doufla, že se stane důstojníkem. Již jako poddůstojník byl pověřen dozorem v sevillské továrně na tabák, kde pracovalo mnoho žen, mezi nimi i Carmen. Když jednoho dne pořezala obličej jedné spolupracovnici, dostal José úkol odvézt ji do vězení. Carmen jej však okouzlila natolik, že jí umožnil uprchnout. Dostal měsíc vězení a byl degradován na vojína. Poté znovu uviděl Carmen, strávil s ni noc a domníval se, že se stal jejím milencem. Když dostal hlídku na hranicích, přesvědčila jej Carmen, aby nechal projít tlupu podloudníků s pašovaným zbožím, kterým dělala zvěda a používala svou krásu pro manipualci s muži.  José brzy zjistil, že Carmen chce být stále volná a nechce nikmu patřit. Když jí uviděl s jedním důstojníkem, zabil jej, byl nucen se skrývat, a tak se přidal k podloudníkům. Zabil Carmenina manžela a také vůdce tupy, jednookého Garciu, a zaujal jeho místo. Tlupa však byla nakonec rozprášena. Chtěl proto s Carmen uprchnout do Ameriky, ale ta začala milovat toreadora Lucase, a nechtěla s ním odejít. Šílený žárlivostí a neschopný ovládnout svou vášeň ji José dvěma ranani nožem zabil, pochoval v lese, požádal nedaleko žijíícího poustevníka, aby za ni odsloužil mši a sám se v Cordobě udal. Ted jej čeká poprava. Požádá ještě vypravšče, aby za něj dal sloužit mši a jedné ženě v jeho rodišti odevzdal pamětní peníz, který nosil na krku, a řekl jí že zemřel, ale ne jakým způsobem.

Adaptace.

Film.

Seznam je založený na referenci číslo a neobsahuje filmová a televizní zpracování hudebních adpatací novely.

Carmen je novela francouzského romantického spisovatele Prospera Merimée. Vyšla nejprve časopisecky roku 1845 v "Revue des deux mondes", knižně pak roku 1846 v nakladatelství Michel Lévy frères.

Carmen is a novella by Prosper Mérimée, written and first published in 1845. It has been adapted into a number of dramatic works, including the famous opera of the same name by Georges Bizet.


Vznik a vývoj motoru.

Motor vzniká v roce 1927, kdy firma pracovala na typové řadě motorů „F“ (F.X, F.XI, F.XII a F.XIV — „nešťastné“ číslo XIII bylo vynecháno), který měl být nástupcem motorů Rolls-Royce Falcon (ty vznikly ve verzích Falcon I až III). Jako první britský vodou chlazený letecký motor měl řady válců odlité společně v jednom bloku (tzv. "monoblok"), na místo do té doby obvyklých samostatných válců, jednotlivě opatřených navařenými chladicími plášti vyrobenými z plechu. Inspirací pro toto řešení byl motor Curtiss D-12, dovezený do Británie firmou Fairey (poháněl její letoun Fairey Felix), ovšem provedení u „Royce“ bylo dále zdokonaleno. U nového motoru tak bylo možné oproti starší konstrukcím se samostatnými válci zmenšit rozteče mezi nimi, takže nový motor s bloky válců odlitými z hliníkové slitiny byl lehčí (v bloku byly vložené tenkostěnné ocelové válce, které byly v přímém styku s chladicí kapalinou, proudící blokem).  Do výroby se zprvu dostal ve třech řadách, Kestrel I (původně F.XI), Kestrel II (F.XII) a Kestrel III (F.XIV). Hlavním rozlišovacím prvkem těchto řad byl převod reduktoru, 1,582 u Kestrelu I, 1,81 u Kestrelu II a 2,105 u Kestrelu III. Z řady variant lze zmínit alespoň přeplňované řady MS a S (ty se navzájem lišily převodem kompresoru a kompresním poměrem, řady MS měly převod kompresoru 1÷5,5 a kompresní poměr 5,50 zatímco S měly převod 1÷10 a kompresní poměr 6,00). Vývoj ovšem pokračoval dále k verzím Kestrel IV až XII a XIV až XVI (jak vidíme číslo 13 opět použito nebylo) a Kestrel XXX, které se vyznačovaly dále zvýšenými výkony a řadou drobných i větších úprav konstrukce.

Použití.

Tento motor poháněl mj. tyto letouny — Avro 604 Antelope, Blackburn Sydney, Fairey Firefly II a Fairey Firefly III, Fairey Fleetwing, Fairey Fox, Fairey Hendon, Gloster Gnatsnapper II, Handley Page Heyford, Hawker Audax, Hawker Demon, Hawker Fury I a Fury II (Kestrel IIS, resp. Kestrel VI), Hawker Hardy, Hawker Hart, Hawker Hartbeest, Hawker Hind, Hawker Nimrod, Hawker Osprey, Miles Master, Short Singapore II a Singapore III, Supermarine Scapa, Supermarine Southampton IV či Westland Wizard II, nebo nizozemské Fokker C.X a D.XVII. Také ale můžeme jmenovat, mimo jiné, i prototypy německých letounů Junkers Ju 87, Messerschmitt Bf 109 a Heinkel He 112 a československý prototyp stíhačky Praga E-45.

Rolls-Royce Kestrel byl vidlicový dvanáctiválec (s válci svírajícími úhel 60°), vodou chlazený pístový letecký motor o zdvihovém objemu 21,23 litru, vyráběný během 30. let 20. století britskou firmou Rolls-Royce Ltd.. Celkem bylo postaveno 4750 motorů Kestrel všech verzí.

The Kestrel or type F is a 22-litre (1,342 cu in) 700-horsepower (520 kW) class V-12 aircraft engine from Rolls-Royce, their first cast-block engine and the pattern for most of their future piston-engine designs. Used during the interwar period, it provided excellent service on a number of British fighters and bombers of the era, such as the Hawker Fury and Hawker Hart family, and the Handley Page Heyford. The engine also sold to international air forces, and it was even used to power prototypes of German military aircraft types that were later used during the Battle of Britain. Several Kestrel engines remain airworthy today.


Reprezentace.

Za kanadskou reprezentaci si zahrál na mistrovství světa 1997 v Helsinkách a olympijských hrách 2002 v Salt Lake City, z obou akcí má zlatou medaili.

Klubová kariéra.

S hokejem začínal v kanadském městě Thorold. Jako šestnáctiletý v roce 1988 začal nastupovat za juniorský tým Cornwall Royals, hrající OHL. Za sezonu 1988/89 získal ocenění pro nejlepšího nováčka - Emms Family Award. V následující sezoně získal trofej pro nejlépe střílející pravé křídlo - Jim Mahon Memorial Trophy.  Klub NHL Québec Nordiques si Nolana vybral ve vstupním draftu 1990 na celkové první pozici. V Québecu působil v letech 1990-95. V ročníku 1991/92 byl nominován do utkání hvězd. Licence na NHL byla v roce 1995 prodána z Québecu do Denveru, kde klub působí jako Colorado Avalanche. V tomto celku načal Nolan sezonu 1995/96, ovšem v říjnu byl vyměněn za Sandise Ozolinše do San Jose Sharks. V dresu tohoto klubu si vysloužil nominaci do utkání hvězd 1995/96, 1996/97, 1999/00 a 2001/02. Od roku 1998 zastával funkci kapitána týmu. V březnu 2003 byl vyměněn do Toronto Maple Leafs za Alyna McCauleye, Brada Boyese a volbu v prvním kole draftu. Za Leafs hrál do roku 2004.  Sezona NHL 2004/05 se nekonala pro spory hráčů s majiteli klubů. Nolan nehrál ani v následujícím ročníku - v úvodu opustil Toronto, které se jej rozhodlo vykoupit ze smlouvy kvůli jeho problémům s kolenem a vysokému platu. Během sezony nenašel angažmá, přestože se spekulovalo o zájmu Sharks.  Sezonu 2006/07 odehrál za Phoenix Coyotes, tu následující za Calgary Flames. V létě 2008 podepsal dvouletou smlouvu s Minnesota Wild. Po jejím skončení se vydal na rok do švýcarské ligy, kde hájil barvy ZSC Lions.  Na podzim 2011 se objevil v předsezónním kempu klubu NHL Vancouver Canucks. Smlouvu si ovšem nevybojoval a tak v únoru 2012 ohlásil prostřednictvím San Jose Sharks, kde prožil nejúspěšnejší roky, konec kariéry.

Owen Liam Nolan (* 12. února 1972 v Belfastu, Spojené království) je bývalý kanadský hokejista, který odehrál 1200 utkání v NHL.

Owen Liam Nolan (born 12 February 1972) is a Canadian former professional ice hockey player born in Northern Ireland. During his 18-year NHL career, he played for the Quebec Nordiques, Colorado Avalanche, San Jose Sharks, Toronto Maple Leafs, Phoenix Coyotes, Calgary Flames, Minnesota Wild,as well as playing a season with the ZSC Lions of National League A. Born in Northern Ireland, he was raised in Thorold, Ontario and played for Canada internationally. A five-time NHL All-Star, Nolan is widely known as a power forward.


Narození a původ.

Cecílie se narodila 22. června 1911 v letním sídle řecké královské rodiny v Tatoi, patnáct kilometrů severně od Athén, jako třetí dcera prince Ondřeje Řeckého a Dánského a Alice z Battenbergu. Ač dostala jméno Cecílie, v rodině jí říkali Cécile.  Cecílie byla pokřtěna v Tatoi 2. července 1911. Jejími kmotry byli britský král Jiří V., velkovévoda Arnošt Ludvík Hesenský, princ Mikuláš Řecký a Dánský a velkokněžna Věra Konstantinovna Romanovová.  Přes otce byla Cecílie vnučkou řeckého krále Jiřího I. a jeho manželky Olgy Konstantinovny Romanovové (vnučka cara Mikuláše I. Přes matku byla prapravnučkou královny Viktorie. Cecílie měla tři sestryː Margaritu, Teodoru a Sofii, a bratra Philipa, manžela královny Alžběty II.  V roce 1922 byly všechny čtyři sestry družičkami na svatbě strýce z matčiny strany, Louise Mountbattena s Edwinou Ashleyovou.

Manželství a potomci.

2. února 1931 se cecílie v Darmstadtu provdala za Jiřího Donata. Měli spolu čtyři dětiː  1. května 1937 vstoupila s manželem do NSDAP.

Úmrtí.

V říjnu 1937 Cecíliin tchán, Arnošt Ludvík Hesenský, zemřel. Několik týdnů po pohřbu se její švagr Ludvík ženil v Londýně s Margaret Campbell-Geddesovou.  16. listopadu 1937 opustili Jiří Donatus, Cecílie, jejich dva synové a Jiřího matka Eleonora, Darmstadt a odjeli do Londýna na svatbu. Jejich letadlo poblíž belgického Ostende havarovalo a všichni na palubě zemřeli. Cecílie byla v osmém měsíci čtvrtého těhotenství; dítě se našlo v troskách letadla. Belgické oficiální vyšetřování dospělo k závěru, že Cecílie začala v polovině letu rodit a pokus o přistání byl proveden za nepříznivého počasí.  Cecílie byla pohřbena s manželem a třemi dětmi v Darmstadtu v Rosenhöhe, tradičním pohřebišti hesenské rodiny. Její dceru Johanu adoptoval princ Ludvík s Margaret, na jejichž svatbu letěli. Johana však zemřela o dva roky později na meningitidu a byla pohřbena vedle svých rodičů a sourozenců.

V populární kultuře.

Nehoda figuruje v novele Jeffreyho Archera "A Matter of Honour", ve které velkovévoda vlastnil šperky své tety, ruské carevny, které hledalo KGB. Ve skutečnosti neexistují důkazy, že by tomu tak bylo.  Cecílie je vyobrazena v seriálu The Crown na Netflix jako oblíbená sestra prince Philipa.

Cecílie Řecká a Dánská (Řeckyː Πριγκίπισσα Καικιλία της Ελλάδας και Δανίας; 22. června 1911 – 16. listopadu 1937) byla manželkou dědičného hesenského velkovévody Jiřího Donata a starší sestrou prince Philipa, vévody z Edinburghu.

Princess Cecilie of Greece and Denmark () (22 June 1911 – 16 November 1937) was the wife of Hereditary Grand Duke Georg Donatus of Hesse and third-eldest sister to Prince Philip, Duke of Edinburgh.


Vznik a umístění knihovny.

Vznik knihovny inicioval král Aššurbanipal, který vysílal do všech koutů své říše písaře, aby opisovali staré knihy. Mnoho tabulek obsahuje větu "Ze starého prvopisu opsáno a potom ověřeno", což ukazuje, že písaři museli pečlivě dbát na přesný přepis. Části některých textů obsahují slova jako "nevím", "zničeno" či "setřeno". Vznikaly také obsahy a výtahy z knih. Uchovávání tabulek je záhadou. Sir Austen Henry Layard, který vykopal Ninive, ve své zprávě píše pouze o dvou místnostech, ve kterých knihy byly. Je možné, že se sem tabulky propadly z hořejší místnosti zvané "Lví pokoj". Některá díla obsahovala i přes sto tabulek.

Označení a zkatalogizování tabulek.

Každá hliněná tabulka má své jméno a pořadové číslo. Slavný epos Enúma eliš se skládá ze sedmi tabulek, přičemž každá tabulka má nadpis "Enúma eliš" a pořadové číslo (1, 2, 3 ad.). Řádek, kterým např. první tabulka skončila, byl na začátku tabulky druhé, čímž byla určena správná návaznost textu. Větší tabulky obsahují jméno písaře a označení vlastníka ("(Palác) Aššurbanipala, krále světa, krále Asýrie"). Co se týče katalogů, zachovaly se pouze zlomky. Celkový katalog, existoval-li, nebyl nalezen. Nalezené zlomky jsou dvojího druhu:

Forma tabulek a jazyk.

Texty byly "písaři" ryty (resp. obtiskovány) do hliněných tabulek písmem zvaným klínopis. Významné tabulky byly vypalovány, takže požár královského paláce tabulky paradoxně zachránil, i když se rozbily na více kusů. Nově vytvářené opisy byly ryty v asyrské formě akkadštiny.

Slavná díla v Aššurbanipalově knihovně.

V knihovně se našla některá známá díla, zejména pak epos o stvoření světa Enúma eliš a Epos o Gilgamešovi. Příběh o uruckém králi Gilgamešovi byl velice důležitý pro další rozvoj literatury. Obsahuje mnoho později použitých motivů (vznik světa, vznik člověka, potopa).

Aššurbanipalova knihovna byla vyhlášená starověká knihovna v Ninive, jednom z hlavních měst Asýrie. Byla založena novoasyrským králem Aššurbanipalem někdy kolem poloviny 7. století př. Kr. Po Aššurbanipalovi vládli již jen 4 králové, poté byla Asýrie zničena Babylóňany a Médy.

The Royal Library of Ashurbanipal, named after Ashurbanipal, the last great king of the Assyrian Empire, is a collection of thousands of clay tablets and fragments containing texts of all kinds from the 7th century BC. Among its holdings was the famous "Epic of Gilgamesh".


Hráčská kariéra.

V mládí hrál za rakouskou reprezentaci, „Wunderteam“, ve kterém dal v devatenácti zápasech čtrnáct gólů. V roce 1934 se v dresu Rapidu Vídeň stal nejlepším střelcem rakouské ligy. O rok později přestoupil do Admiry Vídeň a v roce 1937 odešel do Slavie Praha, které pak zůstal věrný. V roce 1938 vyhrála Slavia tehdejší nejprestižnější mezinárodní klubovou soutěž Středoevropský pohár a Bican se stal jeho nejlepším střelcem. Životní formu měl v době druhé světové války, kdy se bohužel nehrály mezinárodní soutěže (pouze krátce po okupaci českých zemí reprezentoval v několika přátelských zápasech Čechy a Moravu). Po válce se o něj vážně zajímaly některé italské kluby, údajně nabízely 6 milionů jen za podpis smlouvy (Juventus Turín), ale Bican zůstal ve Slavii, z níž až v pozdním období kariéry odešel do Vítkovic a také do Hradce Králové, odkud se pak ještě po čtyřicítce krátce do Slavie vrátil.

Bilance v ČSR/ČR 1. lize.

Jen česká a československá 1. liga:

Ligová statistika celkem.

tučně vyznačené sezony = král střelců

Reprezentace.

Za Rakousko hrál v letech 1933-1936 (19 zápasů, 14 gólů). Byl účastníkem Mistrovství světa 1934, kde Rakušané skončili na 4. místě, sám skóroval v 1. kole v prodloužení proti Francii.  Za Československo hrál v roce 1938 a v letech 1946-1949 (celkem 14 zápasů, 12 gólů). Poprvé nastoupil proti Švédsku, v utkání hraném ve Stockholmu nastřílel soupeřům tři branky. V utkání proti Rumunsku dokázal nastřílet soupeřům čtyři branky. Reprezentační kariéru mu narušila druhá světová válka.  Za protektorát Čechy a Morava hrál v roce 1939 (2 zápasy, 6 gólů). V každém utkání dal 3 góly - proti "Ostmarce" (neboli Rakousku, které bylo součástí Německa) a v "přátelském" zápase s Německem, který skončil 4:4. Zajímavostí je, že za Německo dal v onom utkání hattrick i Rakušan Franz Binder, Bicanův někdejší spoluhráč z Rapidu.  Údajně bylo Bicanovi na žádost samotného Hitlera nabízeno, aby reprezentoval Německo, ale on odmítl s odůvodněním, že je Čech a že by se jeho otec musel obracet v hrobě.

Trenérská kariéra.

Po ukončení hráčské kariéry ve 46 letech pracoval jako trenér. Vedl Slavii Praha, Liberec, Brno a Kladno. Na přelomu šedesátých a sedmdesátých let trénoval také v Tongerenu v Belgii.  V Brně byl ve 3. lize od 8. do 22. kola v sezoně, která se hrála tříkolově od jara 1957 do jara 1958. Do některých zápasů ještě naskočil i jako hrající trenér a navíc i skóroval.

Rodina a osobní život.

Narodil se v české rodině ve Vídni jako prostřední ze tří dětí. Jeho otec František „Franci“ Bican byl také fotbalista a reprezentant Vídně, zemřel v roce 1921 na následky zranění z fotbalu.  Bican zastával názor, že každý vrcholový fotbalista by měl být profesionál, protože je to zaměstnání jako každé jiné a fotbalisté baví lidi, kteří za to platí jako v divadle. Ve Slavii se tím řídili, a tak měl plat 5 tisíc korun v době, kdy ostatní hráči brali okolo 1 500 Kč. Po převratovém roce 1948 se jeho život velice změnil, komunisté v něm viděli třídního nepřítele a ve Slavii buržoazní klub. Stal se pak pomocným dělníkem v hutích na Kladně. Existují fotografie, kde je zobrazen s lopatou v ruce, jak nakládá jakýsi vlak.  Dlouhá léta žil v pražských Holešovicích, poblíž přístavu, kromě jiného hrával za starou gardu, dále hrál tenis a velmi dobře nohejbal. Ve své době běhal stovku za 10,8 vteřiny, což by i dnes stačilo na finále v české extralize. Miloval rybaření v Tróji, kde později objevil kolonii koček, které si vzal na starost a často ji krmil. Podle dobových informací za ním jezdili z nočních vináren pod okna jeho bytu jeho velký obdivovatel Jiří Trnka s Janem Werichem, který na Bicana jako nesportovec poněkud žárlil. Vdova Jarmila jako majitelka domu v Michli nechala na jeho počest a pro sparťansko-slávistické usmíření vytvořit malý salónek v rodinné restauraci Sparta, který stále existuje. Zemřela 12. prosince 2011, tedy přesně 10 let po svém manželovi.

Zajímavost.

V roce 1998 po něm byla pojmenována planetka 10634 (Pepibican).

Josef „Pepi“ Bican (25. září 1913, Vídeň – 12. prosince 2001, Praha) byl proslulý česko-rakouský fotbalista a trenér, jeden z nejlepších fotbalistů 20. století. Vstřelil 644 ligových branek a je členem klubu ligových kanonýrů (držitel odznaku číslo 1). Začínal ve vídeňských klubech a většinu své kariéry působil ve Slavii Praha. Reprezentoval rodné Rakousko (i na Mistrovství světa 1934 – 4. místo) a Československo, jehož občanství získal až po Mistrovství světa 1938.

Josef "Pepi" Bican (25 September 1913 – 12 December 2001) was a Czech-Austrian professional footballer who played as a striker. He is the most prolific goalscorer of all time in league matches, first level championships matches, official matches and total matches (considering only players who mostly played at the highest level and taking into account goals scored in official matches played with national teams at all age levels and clubs in all divisions) according to Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation (RSSSF). RSSSF estimates that he scored more than 600 league goals, 537 first level championships goals, more than 805 goals in official matches and more than 1468 goals in total matches (data is missing regarding the 1952 Czech Second Division). The International Federation of Football History & Statistics (IFFHS) awarded Bican a Medal as one of the most prolific goalscorers of the last century.


Biografie.

Původ a mládí.

Thyra se narodila jako třetí, nejmladší dcera ze šesti dětí dánského krále Kristiána IX. a jeho manželky Luisy Hesensko-Kasselské. Jejímu otci se přezdívalo "tchán Evropy", neboť jeho děti se staly manželi či manželkami významných evropských monarchů, jejichž děti obsadily další trůny – jejími sourozenci byli:

Skandál na dánském dvoře.

Královna Luisa předpokládala, že její nejmladší dcera uzavře stejně dobrý sňatek jako její starší sestry. Prvním Thyřiným nápadníkem byl nizozemský král Vilém III., byl však o 36 let starší, a proto byl odmítnut.  Matčiny plány zhatila sama princezna. Sotva sedmnáctiletá princezna se zamilovala do poručíka kavalerie měštanského původu, Viléma Friedemanna Marchera (1841–1872). Jejich vztah nezůstal bez následků, neboť princezna zakrátko otěhotněla. Aby skandál nevypukl naplno, nabídl jí její bratr, řecký král Jiří I., aby odcestovala slehnout k němu do Athén; dánský tisk informoval, že princezna onemocněla žloutenkou. Thyra nicméně porodila na zámku v německém Glücksburgu. Děvčátko, které se narodilo 8. listopadu roku 1871, adoptovali krátce po narození "Rasmus a Anna Marie Jørgensenovi" z Odense a dali mu jméno "Marie Kateřina (Kate)" (1871–1964); provdala se v roce 1902 za "Frode Pløyen-Holsteina" a zemřela v roce 1964. Otec dítěte, poručík Marcher, spáchal po konfrontaci s králem Kristiánem IX. 4. ledna roku 1872 sebevraždu.

Manželství a potomci.

Po tomto pro všechny těžkém období poslali Thyru na cestu do Itálie, kde poznala hannoverského korunního prince Ernesta Augusta, vévodu z Cumberlandu (1845–1923), jediného syna slepého krále Jiřího V. Hannoverského (1819–1878) a jeho manželky Marie Sasko-Altenburské (1818–1907). Provdala se za něj 22. prosince roku 1878 v Kodani. Tímto sňatkem se Thyra stala vévodkyní z Cumberlandu a Teviotdale, vévodkyní von Brunswick-Lüneburg a členkou britské královské rodiny; byla titulární hannoverskou královnou, neboť ani její tchán (který zemřel šest měsíců před její svatbou), ani manžel se nikdy nezřekli hannoverského trůnu po anexi jejich monarchie Pruskem v roce 1866.  Z jejich šťastného manželství vzešlo šest potomků:  Poté, co se v Kodani vzali, odešli do exilu do Gmundenu v Horních Rakousích. Zde nechal Arnošt August vystavět reprezentativní zámek. Zemřel v roce 1923, v 78 letech.  Thyra oznámila 1. ledna roku 1933 svou cestu do Alexandrie s posledním ze svých nápadníků, hrabětem de Thera, její tělo však bylo nalezeno o měsíc později, v únoru, v Gmundenu.

Princezna Thyra Dánská plným jménem a tituly dánsky "Prinsesse af Danmark, Kronprinsesse af Hannover, Hertuginde af Cumberland," (29. září 1853, Kodaň – 26. února 1933, Gmunden, Rakousko) byla rodem dánská princezna a sňatkem britská a hannoverská princezna, vévodkyně z Cumberlandu a brunšvicko-lüneburská vévodkyně.

Princess Thyra of Denmark,, (29 September 1853 – 26 February 1933, in Gmunden) was the youngest daughter and fifth child of Christian IX of Denmark and Louise of Hesse-Kassel. In 1878, she married Ernest Augustus, the exiled heir to the Kingdom of Hanover. As the Kingdom of Hanover had been annexed by Prussia in 1866, she spent most of her life in exile with her husband in Austria.


Životopis.

Nejznámější jsou jeho tři expedice do Tibetu v roce 1931, v období 1934–1935 a v letech 1938–1939. První dvě expedice byly v čele s Američanem Dolanem Brookem. Třetí expedici vedl sám pod záštitou Heinricha Himmlera, SS a různých sponzorů. Během těchto expedic bylo posbíráno více než 3300 vzorků ptáků.  V červenci 1934, během své druhé expedice, se setkal v čínském Chang-čouu s pančhenlamou Lozangem Thubtänem Čhökjijem, který později emigroval.  V roce 1933 vstoupil do "SS", ale po druhé světové válce tvrdil, že tak učinil pouze kvůli postupu v kariéře.  Napsal několik knih, včetně "Berge, Buddhas und Bären" ("Hory, Buddhové a medvědi") a pomohl pracovat na filmu "Geheimnis Tibet" ("Tajemství Tibetu").

Německá expedice do Tibetu (1939).

Německá expedice do Tibetu 1939, známá i jako Tibetská expedice SS, se konala mezi květnem 1938 a srpnem 1939 pod patronací Třetí Říše. Vůdcem expedice byl zoolog, lovec a člen SS Ernst Schäfer. Schäfer podnikl již několik cest do Asie, zejména pak do Číny. Rovněž se účastnil již dvou výprav do Tibetu, a to v letech 1931 a 1934–1935. V polovině třicátých let byl povolán do nacistického Německa, kde se v červnu 1936 se setkal s Heinrichem Himmlerem, který jej pověřil přípravou a následným vedením expedice na tibetské území. Himmler si od expedice sliboval zejména podporu Ahnenerbe, nacistické pseudovědecké instituce pro studium duchovní kultury dávných předků. Rovněž tím chtěl podepřít teorii Hanse F. K. Günthera, podle které dávní Árjové kolem roku 2000 př. n. l. dobyli většinu Asie včetně Japonska a Číny a že i Gautama Buddha by árijský potomek nordické rasy.

Ernst Schäfer (14. března 1910, Kolín nad Rýnem – 21. července 1992) byl německý lovec, zoolog a fotograf působící ve 30. letech 20. století a specializující se na ornitologii.

Ernst Schäfer (14 March 1910 – 21 July 1992) was a German explorer, hunter and zoologist in the 1930s, specializing in ornithology. His zoological explorations in Tibet served as a cover for his role in the German secret service. He was also a scientific member in the Ahnenerbe and held the rank of an SS-Sturmbannführer.


Ekologie.

Světlomilná rostlina snášející v mládí i polostín. Ke zdárnému růstu potřebuje větší půdní i vzdušnou vlhkost, snese však přechodně i sucho. Na úživnost půdy nebo alkalitu půdy nemá zvláštních nároků, ideální jsou půdy dobře propustné a vzdušné. Neškodí mu městské prostředí, je tolerantní vůči imisím i prachu, při tvrdých evropských zimách někdy namrzá. V jeho domovině bývají stromy starší 200 let napadány dřevokaznými houbami, hlavně bělochorošem hořkým ("Tyromyces amarus"), které způsobující jejich úhyn. Spory hub vnikají do dřeva stromů přes rány způsobené požáry (spálená hrubá kůra).  Roste poměrně pomalu, jeho velikost závisí na místních podmínkách. Ve vysokých nadmořských výškách a na zvlášť nevýživných a suchých lokalitách může být zakrslý nebo má keřovitou formu. Obvykle se vyskytuje ve smíšených lesích s ostatními druhy stromů, jen málokdy vytváří jednodruhové porosty. Ve Spojených státech se v Oregonu vyskytují jeho největší exempláře, nejvyšší (69,8 m) i s nejtlustším kmenem (391 cm). Stromy se tam dožívají věku přes 500 let, nejstarší ověřený má 542 roků. V Evropě měří nejvyšší strom 38 m a nejširší má průměr 187 cm.

Popis.

Jehličnatý jednodomý strom, dosahující průměrně výšky 40 m a šířky kmene 2 metry, se štíhlou kuželovitou korunou. Kořenový systém má mnoho do stran vedoucích kořenů které zaručují dobré ukotvení. Kůra sloupovitého kmene je červenohnědá, lesklá a již od mládí se odlupuje v dlouhých pásech a šupinách, u starších stromů tloustne a chrání tak kmen před požáry. Větve rostou výrazně šikmo vzhůru, u starších jedinců se stávají vodorovnými a na koncích jsou mírně převislé. Letorosty jsou ploché, mívají šířku do 2 mm a z horní i spodní strany bývají trávově zelené, někdy mají na spodní straně nevýraznou bělavou kresbu; mladé letorosty po rozemnutí voní po pryskyřici. Asimilačními orgány jsou drobné, podlouhle vejčité, křižmostojné, střechovitě se kryjící šupinovité lístky přitisklé k větvičce. Lístky na hlavním výhonu jsou dlouhé i 12 mm, na bočních výhonech jen 4 mm, jejich špičky odstávají a proto větvičky pazeravu působí na omak drsně.  Asi ve třiceti létech začíná pazerav sbíhavý plodit. Samičí šištice vyrůstají na koncích větviček a v mládí mají zelenavou nebo růžovou barvu; samčí šištice jsou nažloutlé. Šišky ve zralosti jsou zbarveny hnědé či žlutohnědé, jsou hladké, oválné, 2 až 3 cm dlouhé a 1 cm tlusté, mají tři páry vstřícně postavených semenných šupin. V šišce jsou nejvýše čtyři semena, která mají béžovou nebo hnědou barvu, bývají asi 7 mm velká a uzrávají již prvním rokem. Semena jsou vybavena dvěma nestejnými křidélky dlouhými až 15 mm.  Druh se dobře množí vegetativně i generativně. Klíčivost semen je ve středoevropských podmínkách po stratifikaci asi 30 %, lze také množit polovyzrálými řízky nebo dokonce roubováním za kůru na podnože zeravů. Ploidie druhu je 2n = 22.

Význam.

V místech původního výskytu je pazerav sbíhavý důležitý hospodářský druh, jeho lehké, měkké a mírně voňavé dřevo je odolné proti hnilobě i povětrnostním vlivů. Je rozděleno na úzkou a světlou běl a na světle hnědé až načervenalé jádro. Je odolné vůči hmyzím škůdcům.  Z důvodu vyčerpáni zásob je jeho těžba již omezena, přesto se dále používá hlavně v exteriéru kde se uplatňuje jeho odolnost vůči vlhkosti a rozměrová stabilita. Vyrábějí se z něho okna, zahradní lavičky, slouží k venkovním obkladům a ke zhotovení různých zahradních konstrukcí. Dobře se opracovává a používá se na rozličné bytové doplňky. Pro líbivou barvu a aromatickou vůni je populární i pro vnitřní obklady stěn, obzvláště je v oblibě zbarvené dřevo nařezané ze stromu napadeného houbou. V minulosti bylo jeho dřevo hlavní surovinou pro výrobu tužek.  Druh roste v porovnání s běžně pěstovanými jehličnatými stromy velmi pomalu a proto obvykle není v lesní kultuře vysazován s předpokladem hospodářského využívání. Je však sázen jako okrasný strom do parků a velkých zahrad, ať již jako solitéra nebo v menší skupině. Jsou již vyšlechtěny některé kultivary, např. 'Aureovariegata' se žlutě panašovanými větvičkami.

Taxonomie.

Pazerav sbíhavý je někdy nesprávně řazen do malého rodu "Libocedrus".

Pazerav sbíhavý ("Calocedrus decurrens") je jehličnatý, stálezelený strom který pochází a je nejvíce rozšířen v horách na západě Spojených států amerických v Oregonu a Kalifornii. Obvykle roste na úbočích horských svahů v nadmořské výšce od 400 do 2700 m. Tento druh byl do Evropy (do Velké Británie) dovezen roku 1853 a byl ze semene vypěstován a vysázen v Edinburghu. Později se začal jako okrasná parková rostlina rozšiřovat dále po Evropě i mimo ní.

Calocedrus decurrens, with the common names incense cedar and California incense-cedar (syn. "Libocedrus decurrens" Torr.), is a species of conifer native to western North America, with the bulk of the range in the United States, from central western Oregon through most of California and the extreme west of Nevada, and also a short distance into northwest Mexico in northern Baja California. It grows at altitudes of. It is the most widely known species in the genus, and is often simply called 'incense cedar' without the regional qualifier.


Klubová kariéra.

Toulalan hrál na začátku své profi kariéry za FC Nantes. V roce 2006 přestoupil do Olympique Lyon.

Málaga CF.

Do Málagy přestoupil 11. června 2011 z francouzského Olympique Lyon za 10 milionů €. Podepsal zde čtyřletý kontrakt. 28. listopadu 2011 vstřelil svůj první gól v dresu španělského klubu v domácím utkání proti Villarrealu, čímž přispěl k vítězství Málagy 2:1. V 75. minutě zápasu byl vyloučen.

AS Monaco.

6. července 2013 klub AS Monaco hrající francouzskou nejvyšší ligovou soutěž Ligue 1 oznámil, že získal Toulalana z Málagy. Hráč podepsal dvouletý kontrakt.

Girondins de Bordeaux.

Před sezónou 2016/17 přestoupil do francouzského týmu Girondins de Bordeaux.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Toulalan působil ve francouzských mládežnických výběrech v kategoriích od 18 let. S reprezentací do 21 let se zúčastnil Mistrovství Evropy U21 2006 v Portugalsku. V základní skupině A porazila Francie postupně Portugalsko 1:0, Německo 3:0 a Srbsko a Černou Horu 2:0. S 9 body postoupila z prvního místa do semifinále. Toulalan odehrál všechna tři utkání v základní sestavě a proti Srbsku a Černé Hoře jedenkrát skóroval. V semifinále byla Francie vyřazena Nizozemskem 2:3 po prodloužení.

A-mužstvo.

V národním A-mužstvu debutoval v kvalifikačním utkání na EURO 2008 11. října 2006 proti Faerským ostrovům. Nastoupil v základní sestavě a odehrál kompletní počet minut, Francie zvítězila jednoznačně 5:0.  Zúčastnil se EURA 2008 v Rakousku a Švýcarsku a MS 2010 v Jihoafrické republice. Celkem odehrál v letech 2006–2010 za francouzský národní tým 36 zápasů, branku nevstřelil.

Jérémy Toulalan [žeremy tulalá] (* 10. září 1983, Nantes, Francie) je francouzský fotbalový záložník a bývalý reprezentant, naposledy působící v klubu Girondins Bordeaux v Ligue 1.

Jérémy Toulalan (; born 10 September 1983) is a French professional footballer who most recently played for Bordeaux in Ligue 1. His usual position is as a defensive midfielder, but he can also be utilized as a central defender. He is best known for his humble demeanor, simple distribution, good technique and effective tackling.


Historie.

Císař Fridrich II., který byl zároveň králem Sicílie, měl k založení univerzity několik důvodů. Jednak chtěl zajistit pro Sicílii a jižní Itálii dostatek vzdělaných lidí, chtěl tím ale také vytvořit protiváhu k severoitalským univerzitám a posílit své postavení vůči papeži. Vedle studia svobodných umění, mediciny a teologie, byla zaměřena především na studium práva a tedy vzdělávání budoucích královských úředníků. Studium se konalo hlavně v dominikánském klášteře (San Domenico maggiore), kde žil a učil také Tomáš Akvinský.  Fakt, že byla založena bez papežského souhlasu, vedl několikrát k uzavření univerzity (v letech 1443.1465 a 1490-1506) a v 17. století zažila úpadek kvůli konkurenci jiných vysokých škol. Teprve v 18. století, když na neapolský trůn přišli Bourboni, začali univerzitu podporovat. Roku 1735 vznikla katedra astronomie a roku 1754 katedry mechaniky a ekonomie, první na světě. Během 19. století počty studentů stoupaly, univerzita však sídlila v nevyhovujících budovách bývalých klášterů. Teprve roku 1884 se dočkala nové budovy, v níž její vedení sídlí dodnes. V roce 1943 univerzitu vypálila ustupující německá armáda. Po válce se Neapolská univerzita podílela na prudkém rozvoji univerzit po celé Evropě, takže je počtem studentů druhá v Itálii (za univerzitou La Sapienza v Římě) a od roku 1987 nese v názvu jméno svého zakladatele.

Popis.

Univertita se dělí na čtyři fakulty a 26 oddělení, která nabízejí několik set studijních programů.  Hlavní sídlo univerzity je na Corso Umberto I., kampus mediciny tvoří 21 moderních budov na Rione Alto a kromě toho jsou i jednotlivá oddělení a ústavy rozmístěny na 20 dalších místech. K univerzitě patří i botanická zahrada a tři muzea: přírodovědné, zemědělské a veterinární.

Hodnocení.

Neapolská univerzita se ve světových žebříčcích QS roku 2016 umístila na 50.-100. místě (stavebnictví), 101.-150. (strojírenství, farmacie, zemědělství, fyzika, astronomie), 151.-200. právo, medicina, chemické inženýrství), 201.-250. elektronika a elektrotechnika, matematika, ekonomie), 251.-300. (biologie, IT a chemie).

Neapolská univerzita Fridricha II. je přední italská univerzita, založená roku 1224 císařem Fridrichem II. Štaufským jako první státní univerzita na světě. Je to největší z pěti neapolských univerzit a na čtyřech fakultách zde studuje téměř 80 tisíc studentů.

The University of Naples Federico II () is a university in Naples, Italy. Founded in 1224, it is the oldest public non-sectarian university in the world, and is now organized into 26 departments. It was Europe's first university dedicated to training secular administrative staff, and one of the oldest academic institutions in continuous operation. Federico II is the third University in Italy by number of students enrolled, but despite its huge size it is still one of the best universities in Italy, being particularly notable for research; in 2015 it was ranked among the top 100 universities in the world by citations per paper. As of 2016 it is the only generalist Italian university in the Times higher education reputation, which considers the 200 best universities in the world. The university is named after its founder Frederick II. In October 2016 the University hosted the first ever Apple IOS Developer Academy and in 2018 the Cisco Digital Transformation Lab.


Objevy.

Dryopithecus je vůbec nejstarším známým vyhynulým lidoopem. Francouzský paleontolog Édouard Lartet jej popsal již roku 1856, tedy celé tři roky před otištěním Darwinovy práce O původu druhů. Rod Dryopithecus navrhl na základě nálezu dobře zachovalé spodní čelisti a pažní kosti poblíž obce Saint-Gaudens ve Francii. Druhový přívlastek "fontani" vytvořil podle příjmení nálezce, pana Fontane.  Do rodu Dryopithecus byly při revizi v roce 1965 zařazeny mnohé jiné nálezy evropských a asijských hominidů. Velká část z nich je v současnosti opět chápána jako samostatné rody - například Kenyapithecus ("Dryopithecus africanus"), Griphopithecus ("Dryopithecus darwini"), Ankarapithecus ("Dryopithecus indicus"), Sivapithecus ("Dryopithecus indicus"), Lufengpithecus ("Dryopithecus keyiuanensis"), Gigantopithecus ("Dryopithecus giganteus") nebo Ouranopithecus ("Dryopithecus macedoniensis").  Sporné zůstává postavení rodů Rudapithecus ("Dryopithecus brancoi"), Hispanopithecus ("Dryopithecus laietanus") a Udabnopithecus ("Dryopithecus garedziensis"). Špatně dochované ostatky v současnosti prakticky znemožňují potvrdit nebo vyvrátit totožnost s rodem Dryopithecus.

Popis.

Rod Dryopithecus patřil ke středně velkým hominidům. Dosahoval hmotnosti 15 - 45 kg, přičemž se vyznačoval výrazným pohlavním dimorfismem.  Mezi typické znaky patří dlouhá nízká mozkovna, méně vystupující nozdry a čelisti, slabé ale zřetelné nadočnicové oblouky, úzký nosní otvor nebo velká vzdálenost mezi očnicemi. Lebeční kapacita u dvou téměř kompletních lebek z lokality Rudabánya dosahovala 305 cm a 320 cm.  Zuby rodu Dryopithecus nebyly výrazně specializované a uchovaly si spíše primitivní charakter. Horní střední řezáky byly poměrně úzké a stoličky malé, s tenkou vrstvou skloviny. Také špičáky byly relativně malé a projevoval se na nich pohlavní dimorfismus, takže u samců byly výrazně větší než u samic. Spodní čelisti byly lehce stavěné, s nepříliš masivními úpony žvýkacích svalů.  Celkově se stavba chrupu a čelistí značně podobá morfologii těchto partií u moderních šimpanzů. Lze tedy předpokládat i velmi podobné složení stravy, ve které snad převažovalo měkké subtropické ovoce.  Rod Dryopithecus je doložen i vcelku početnými nálezy postkraniální kostry. Ty ukazují na široký plochý hrudník, málo pohyblivou bederní část páteře, prodloužené přední končetiny a naopak poměrně krátké zadní nohy. Přední končetiny s dobře pohyblivými klouby a dlouhými zakřivenými prsty byly schopné silného úchopu a efektivního šplhu. Nalezené kosti tudíž shodně vypovídají o tom, že Dryopithecus žil v korunách stromů subtropického lesa, kde se pohyboval v částečně vzpřímeném postoji pomocí šplhání a ručkování. Je nejstarším známým hominidem, který se již způsobem pohybu podobal moderním lidoopům. Utváření končetin však zároveň naznačuje, že kromě šplhu mohl Dryopithecus ve větší míře používat i chůzi a běh po všech čtyřech končetinách, přičemž se opíral o celé plosky chodidel a nikoliv o kotníky prstů jako gorily a šimpanzi. Taková kombinace není u žijících hominidů známá.

Druhy.

V současné době je rozeznáváno několik druhů, mezi odborníky však nepanuje jednota ohledně přesného taxonomického zařazení jednotlivých nálezů.

Dryopithecus fontani.

Dryopithecus fontani žil asi před 11 - 12 miliony let na pomezí Francie a Španělska a byl současníkem rodů Anoiapithecus a Pierolapithecus. Je prvním známým druhem rodu Dryopithecus, zachyceným již roku 1856. Zároveň však patří k méně známým druhům, neboť je dosud zastoupen jen malým množstvím nálezů. U obce Saint-Gaudens v jižní Francii (departement Haute-Garonne) byly nalezeny tři kusy spodních čelistí společně s pažní kostí. Ta je dosud nejúplnější nalezenou pažní kostí rodu Dryopithecus a svým tvarem se blíží pažní kosti moderních šimpanzů. Jedna spodní čelist byla nalezena také u obce St. Stefan im Lavanttal v rakouských Korutanech. V roce 2009 byla popsána horní čelist tohoto druhu z naleziště "Can Mata" u obce Els Hostalets de Pierola v Katalánsku. Dva izolované zuby z lokality "La Grive" u obce Saint Alban de Roche (departement Isère) ve Francii jsou nejčastěji řazeny do druhu "Dryopithecus fontani", ale mohou patřit i rodu Pierolapithecus.

Dryopithecus laietanus.

Dryopithecus laietanus se vyskytoval na východě dnešního Katalánska (oblast Vallès-Penedès) zhruba před 9,5 - 11 miliony let. Poprvé byl popsán jako "Hispanopithecus laietanus" v roce 1944 na základě objevů na lokalitě "La Tarumba". V druhé polovině 20. století byl ale přeřazen do rodu Dryopithecus jako "Dryopithecus laietanus". Od počátku 21. století začíná být Hispanopithecus opět vydělován jako samostatný rod. Většina ostatků dnes pochází z významného naleziště "Can Llobateres" u města Sabadell. Mezi další lokality patří "Can Mata", "Can Vila", "Can Feu", "Polinyà", "Castel de Barbera" a "Sant Quirze".  Stavbu těla a způsob pohybu lze rekonstruovat zejména díky nálezu poměrně dobře dochované postkraniální kostry, přezdívané Jordi, která byla popsána v roce 1996.

Dryopithecus crusafonti.

Dryopithecus crusafonti žil před 10,5 miliony let na území dnešního Katalánska. Vyčleněn byl až v roce 1992 na základě objevu 16 izolovaných zubů na nalezišti "Can Ponsic" v oblasti Vallès-Penedès. Možná do téhož druhu patří i spodní čelist z nedaleké lokality "Teuleria del Firal" u městečka Seu d’Urgell (provincie Lleida), tu však mnozí autoři řadí do druhu "Dryopithecus fontani".  Tento druh je některými odborníky řazen do rodu Hispanopithecus jako "Hispanopithecus crusafonti".

Dryopithecus brancoi.

Dryopithecus brancoi obýval před 9,5 - 10 miliony let prostor dnešního Německa a Maďarska. Byl rozeznán již v letech 1898 - 1901, část nálezů pak byla v roce 1969 popsána jako "Rudapithecus hungaricus". Později byly všechny nálezy sjednoceny do druhu "Dryopithecus brancoi", ovšem od počátku 21. století se opět začíná rozeznávat samostatný rod Rudapithecus. "Dryopithecus brancoi" je známý zejména z lokalit Salmendingen v německém Bádensku-Württembersku a Rudabánya v Maďarsku. Zastoupen je patrně i na několika nalezištích v Rakousku ("Mariathal", "Götzendorf") a Německu ("Melchingen", "Ebingen", "Trochtelfingen" a "Wissberg"). Do druhu Dryopithecus brancoi bývá někdy řazen i nález z Gruzie (lokalita "Udabno"), vyčleňovaný též jako samostatný rod Udabnopithecus.  Nejvýznamnější jsou nálezy téměř kompletních lebek na maďarské lokalitě Rudabánya. Zejména lebka, zachycená v roce 1999 (přezdívaná Gabi) je unikátní, protože se z ní dochovaly nejen kosti obličeje, ale i mozkovny.  Kromě lebečních kostí jsou na lokalitě Rudabánya poměrně hojně nalézané i části postkraniální kostry (pažní, loketní i vřetenní kost, několik karpálních kůstek, články prstů, hlezenní kost, pánev, stehenní kosti). Značně se podobají kostem moderních orangutanů a ukazují, že "Dryopithecus brancoi" se zcela adaptoval na stromový život.

Dryopithecus wuduensis.

Do rodu Dryopithecus byly zejména na základě přítomnosti stoliček se slabou vrstvou skloviny zařazeny také některé nálezy z Asie Patří sem zejména spodní čelist, zachycená v provincii Kan-su na jihu Číny a označená jako Dryopithecus wuduensis. Dosahuje stáří zhruba 6 - 9 milionů let, ale je velmi špatně dochovaná, takže taxonomické zařazení je značně nejisté. Mohla by spíše patřit některému z asijských hominidů, snad rodu Lufengpithecus.

Fylogeneze.

Fylogenetická pozice rodu Dryopithecus je v současnosti nejasná. Dryopithecus se v Evropě objevuje před 12 miliony lety, tedy téměř současně s asijským rodem Sivapithecus. To znamená, že oba rody mohly mít společného předka.  Oproti Sivapitékovi i jiným vyhynulým asijským hominidům má Dryopiték podle různých morfologických znaků mnohem blíž k vymřelým i žijícím africkým homininům. Ukazují na to zejména celkový tvar obličeje a slabá zubní sklovina. Zároveň nese kostra rodu Dryopithecus znaky, které jsou velmi blízké moderním orangutanům. Ty však mohou být i důsledkem konvergentního vývoje v důsledku adaptace na plně stromový život u obou skupin.  Dryopithecus tudíž mohl patřit mezi předchůdce všech moderních hominidů, nebo dokonce jen homininů. Mohl být ale také vzdáleným příbuzným moderních orangutanů, bez vazby na africké lidoopy.  Právě Dryopithecus nebo příbuzný evropský hominid (například Ouranopithecus) se mohl koncem miocénu přesunout do Afriky a dát zde základ moderním gorilám, šimpanzům i lidem. Tato teorie však v nejnovější době ztrácí podporu s tím, jak přibývá nálezů miocénních hominidů přímo v Africe (Nakalipithecus, Samburupithecus). Tyto nově objevované rody mohou naznačovat, že homininé se vyvíjeli v Africe, zatímco evropské formy hominidů jsou spíše slepou vývojovou větví. V každém případě je Dryopithecus rodem, který se poslednímu společnému předku dnešních homininů značně podobal.

Dryopithecus (z řeckého "drys" - dub a "pithekos" - opice, tj. „opice z dubu“ nebo „stromová opice“) je rod vyhynulých hominidů, žijících ve středním až svrchním miocénu (asi před 9,5 - 12 miliony let). Jedná se o velmi úspěšný rod, který osídlil rozsáhlé oblasti Evropy. V současnosti je jedním z nejlépe doložených vyhynulých hominidů, známým z Francie, Španělska, Německa, Rakouska i Maďarska.

Dryopithecus is a genus of extinct great apes from the middle–late Miocene boundary of Europe 12.5 to 11.1 million years ago (mya). Since its discovery in 1856, the genus has been subject to taxonomic turmoil, with numerous new species being described from single remains based on minute differences amongst each other, and the fragmentary nature of the holotype specimen makes differentiating remains difficult. There is currently only one uncontested species, the type species "D. fontani", though there may be more. The genus is placed into the tribe Dryopithecini, which is either an offshoot of orangutans, African apes, or is its own separate branch.


Konstrukce modulu.

První dva úseky, laboratorní úsek a přechodová komora, byly hermetizovány. Za nimi se nacházel nehermetizovaný úsek vědeckých přístrojů, jehož základ tvořila tuhá příhradová konstrukce ve tvaru pravidelného osmiúhelníku. Laboratorní úsek měl tvar válce a na jeho povrchu byly nainstalovány radiátory termoregulačního systému. Jeho přední kónická část přecházela do spojovacího uzlu. Na opačné straně válcového úseku navazovala válcovitá přechodová komora zakončená pasivním spojovacím uzlem. Hlavní část vědeckého vybavení modulu Kvant tvořila observatoř "Rentgen" s hmotností 800 kg.  Souhrnná hmotnost všech vědeckých přístrojů v modulu byla 1,4 tuny. Hermetizovaný prostor měl objem 40 m3. Zásobování elektrickou energií mu zabezpečovaly další části stanice, protože sám nenesl žádné solární panely (i když měl příchytky na jejich případné dodatečné upevnění).

Spojení se základním modulem stanice.

Kvant-1 odstartoval z kosmodromu Bajkonur 31. března 1987. Do vesmíru ho vynesla nosná raketa Proton-K. Vzletová hmotnost objektu byla 20 000 kg. 5. dubna byly zahájeny jeho přípravy na setkání a spojení se se základním blokem, prvním modulem Miru. Posádka Miru Jurij Romaněnko a Alexandr Lavejkin seděla při pokusu o spojení pro případ havárie ve skafandrech v transportní kosmické lodi Sojuz TM-2.  Ve vzdálenosti 370 metrů od základního bloku se z Kvantu vysunula vodící tyč setkávacího zařízení. Přibližování pokračovalo až do vzdálenosti 200 metrů, kdy se tělesa vůči sobě pohybovala vzájemnou rychlostí 1,5 m/s. Potom ale došlo k vypojení řídícího systému a moduly se navzájem minuly o 10 metrů.  Druhý pokus o spojení proběhl 9. dubna. V 00:35:58 UT se spojovací uzly Kvantu a základního bloku sice zachytily, ale nedošlo k hermetickému spojení těles. Při elektromechanickém přitahování modulu se posun zastavil ve vzdálenosti 375 mm z potřebných 384 mm. O dva dni později řídící středisko rozhodlo o neplánovaném výstupu posádky do otevřeného prostoru. Kosmonauti přeručkovali k zadní části stanice a kolem 20:43 UT oznámili řídícímu středisku, že plochy obou spojovacích uzlů asi o centimetr nedoléhají. Po odstranění spojovací tyče Kvantu a vzdálení těles se zjistilo, že příčinou byl textilní vak – podle jednoho zdroje sáček s hygienickými potřebami, podle jiného vak s odpadem, který se tam nedopatřením dostal. Kosmonauti předmět odstranili a očistili spojovací plochy. Potom, jako první lidé v historii, přímo sledovali automatické spojení modulů.

Kvant-1 nebo jen Kvant byl jeden z modulů kosmické stanice Mir, první specializovaný modul stanice. Jeho délka byla 5,8 metru a skládal se ze tří úseků. Měl dva spojovací uzly a čtyři průzory. Účelem modulu byly hlavně astrofyzikální pozorování, čemuž odpovídalo i jeho vybavení.

Kvant-1 (; English: Quantum-I/1) (37KE) was the first module to be attached in 1987 to the Mir Core Module, which formed the core of the Soviet space station "Mir". It remained attached to "Mir" until the entire space station was deorbited in 2001.


Historie.

Výbuch protestantské reformace v 16. století a nové technologie tisku znamenaly, že se Evropou šířilo velké množství populárních teologických pojednání a katechismů, z nichž většina hlásala nauky v přímém rozporu s katolickou církví, a ta je považovala za heretické. Faráři a kněží, kteří byli v bezprostřednějším kontaktu s věřícími, často neměli potřebné teologické znalosti, aby čelili reformačním ideálům, které se rychle šířily a odváděly mnoho věřících od katolické víry.  Při diskusích v rámci Tridentského koncilu vyplynula vůle sjednotit základy učení katolické církve do jediného oficiálního textu: „Vedeni touto situací, otcové Tridentského ekumenického koncilu s živou touhou přijmout nějaký spasitelný lék na tak závažné a zhoubné zlo, neomezili se na to, že by objasnili svými definicemi hlavní body katolické nauky proti všem bludům naší doby, ale stanovili také, aby byla nabídnuta určitá formulace a určitá metoda ke vzdělávání křesťanského lidu v základech víry, jež si mají osvojit ve všech (místních) církvích ti, kteří mají úřad legitimních pastýřů a učitelů.“ (předmluva ke katechismu, 4).  Toto rozhodnutí bylo přijato na 18. zasedání koncilu (26. února 1562) na návrh kardinála sv. Karla Boromejského, který si horoucně přál reformu duchovenstva. Papež Pius IV. svěřil sestavení katechismu čtyřem vynikajícím teologům: Arcibiskupu Leonardo Marinovi z Lanciana, Muzio Calidimu ze Zary, Egidio Foscarinimu, biskupu v Modeně, a portugalskému dominikánovi Fureiro Franciscovi. Dohled nad prací měli za úkol tři kardinálové. Karel Borromejský dohlížel na sestavení originálního italského textu, který byl díky jeho úsilí dokončen v roce 1564; poté byl přezkoumán kardinálem Vilémem Sirletem a přeložen do latiny Paulem Manutien a Juliem Pogianim.  Vyhlášení proběhlo souběžně v latině a italštině v roce 1566 na příkaz papeže sv. Pia V. s názvem „Catechismus ex decreto Concilii Tridentini ad parochos Pii V. jussu editus, Romae, 1566" (in-folio). Koncil nařídil překlady do všech dalších jazyků (Zasedání XXIV, "De Ref", c. VII). Do češtiny byl přeložen ve 40. letech 19. století.

Obsah.

Koncil chápal katechismus jako oficiální příručku pro vzdělávání lidu, sedmý kánon "De reformatio" (Zasedání XXIV) zní: „Aby věřící mohl přistupovat ke svátostem s větší úctou a zbožností, Svatý synod pověřuje všechny biskupy, aby vysvětlovali gesta a zvyky způsobem odpovídajícím pochopení lidu. Mají také dohlédnout, aby jejich faráři s úctou a prozíravostí dodržovali stejná pravidla, s využitím pro svá vysvětlení, v nutném a vhodném případě, lidového jazyka. Ať se ve výuce (katechezi) různých svátostí drží požadavků Svatého synodu: biskupové se mají ujistit, že všechna tato poučení jsou přeložena do lidové řeči a vysvětlena věřícím každým farářem.“  Katechismus, i když byl psán v prvé řadě pro faráře, byl církví chápán rovněž jako pevné a stabilní schéma výuky pro věřící, zvláště týkající se nauky o milosti. Za tím účelem se dílo věrně drží dogmatických definic koncilu. Po vydání katechismu kvůli sporu o "milosti pomáhající" mezi tomisty a molinisty jezuité odmítli přijmout autoritu katechismu. V roce 1899 papež Lev XIII. v dopise francouzským biskupům doporučil studium římského katechismu všem seminaristům.  Text katechismu je rozdělen do čtyř částí:  Jsou v něm body, které při koncilu nebyly projednávány, jako „papežský primát“ a „Limbus puerorum“, naprosto chybí nauka o odpustcích, která je uvedena v „Decretum de indulgentiis“, Zasedání XXV.  Biskupové sami si s šířením nového katechismu pospíšili, jak tím, že ho sami četli, aby si ho uložili do paměti, tak tím, že povzbuzovali kněze, aby o něm diskutovali na každém setkání a používali ho ke vzdělávání věřících.

Katechismus tridentského koncilu, nazýván také Římský katechismus nebo Tridentský katechismus, je katechismus určený převážně pro kněze – faráře (ad parochos). Vyhlásila ho oficiálně katolická církev při Tridentském sněmu v 16. století. Byl to jediný ekumenický (všeobecný, tzn. závazný pro celou katolickou církev) katechismus před současným Katechismem katolické církve z roku 1992 a byl určen jako směrodatná příručka sloužící jako základ pro kněze vyučující věřící laiky a přispěl k upevnění katolické nauky proti protestantské reformaci.

The Roman Catechism (or Catechism of the Council of Trent, published 1566) was commissioned during the Catholic Counter-Reformation by the Council of Trent, to expound doctrine and to improve the theological understanding of the clergy. It differs from other summaries of Christian doctrine for the instruction of the people in two points: it is primarily intended for priests having care of souls ("ad parochos"), and it enjoyed an authority within the Catholic Church equalled by no other catechism until the "Catechism of the Catholic Church" (1992). The need of a popular authoritative manual arose from a lack of systematic knowledge among pre-Reformation clergy and the concomitant neglect of religious instruction among the faithful.


Vznik a historie díla.

V roce 1669 navštívil dvůr francouzského krále Ludvíka XIV. vyslanec Vysoké Porty, Soliman Aga. Král na jeho počest uspořádal velkolepé slavnosti. Vyslanec se ale choval přezíravě, čímž krále velmi rozladil. Král si pak u Molièra a Lullyho objednal divadelní představení se "směšným tureckým baletem", aby vyslance zesměšnil a aby se tato pomsta zapsala do dějin.  Autoři sepsali komedii – balet "Měšťák šlechticem", příběh komického měšťáckého zbohatlíka Jourdaina, který se snaží stát se šlechticem. Další karikovanou postavou je hrabě Dorant, zchudlý šlechtic, který se podbízí bohatému měšťanovi, aby si od něho mohl vypůjčovat peníze. Představení bylo poprvé předvedeno králi 14. října 1670, na zámku Chambord. Oba autoři v představení i hráli – Molière ztvárnil hlavní postavu pana Jourdaina, Lully hrál Muftího. Král byl představením nadšen a nechal si jej pětkrát opakovat. V listopadu 1670 bylo pak představení uvedeno v Paříži.  Formálně se jedná o spojení divadelní hry (komedie) se zpěváckými a tanečními scénami. Všechny tři složky jsou organicky propojeny. Později byla hra uváděna i jako samostatné činoherní představení, například v roce 2012 v Mahenově divadle v Brně.  V roce 2005, na festivalu staré hudby Oude Muziek Utrecht, bylo představení uvedeno, v současnosti poprvé, v plném rozsahu původní předlohy z roku 1670, v podání francouzského orchestru "Le Poème Harmonique" s dirigentem Vincentem Dumestre.

Děj opery.

Odehrává se v Paříži v domě pana Jourdaina, měšťana, který zbohatl na obchodu se suknem.

Prolog.

Žák učitele hudby skládá serenádu na objednávku pana Jourdaina.

1. jednání.

Učitel zpěvu a učitel tance pana Jourdaina si stěžují na směšnost jeho snah stát se šlechticem. Shodnou se ale na jedné kladné stránce a tou je měšec pana Jourdaina. Ten vstupuje a učitelé před ním vedou spor, zda je významnější zpěv či tanec, dokládají svá tvrzení ukázkami árií a tanců.

2. jednání.

Přichází učitel šermu, který opovrhuje předešlými učiteli, neboť zbraně mají převahu nad neužitečnými naukami, jako jsou hudba a tanec. Poté přichází učitel filosofie, který hledí svrchu na všechny tři předešlé. Popudí je a dostane od nich výprask. Při následující hodině filosofie předvádí učitel filosofie groteskní výklad o samohláskách.  Poté přichází krejčí a jeho tovaryši s novými šaty, hodnými šlechtice. Krejčovští tovaryši oblékají pana Jourdaina, který je za jejich pochlebování odměňuje bohatým spropitným.

3. jednání.

Pan Jourdain předvádí manželce a služce Nicole své nové šaty. Sklidí ale jejich posměch a odsudek za svou marnivost. Přichází hrabě Dorant, který se ho zastává a zato se mu podaří od něho získat další finanční půjčku. Slibuje za to Jourdainovi dostaveníčko s krásnou markýzou.  Mladý měšťan Kléont se přichází ucházet o Jourdainovu dceru Lucile. Paní Jourdainová je svazku nakloněna. Pan Jourdain jej ale odmítá, protože je rozhodnut provdat dceru jedině za šlechtice.  Následuje bohatá hostina, doprovázená zpěvy a tanečními vystoupeními zpěváků, tanečníků a kuchtíků. Na hostinu přivedl hrabě Dorant markýzu Dorimène. Dvoření pana Jourdaina ale vyznívá zcela komicky.

4. dějství.

Přichází paní Jourdainová a rázně ukončuje hostinu a vykazuje hosty z domu. Tím je i zmařena snaha pana Jourdaina o dostaveníčko s markýzou.  Za osamělým panem Jourdainem přichází Corvielle převlečený za posla Velikého Turka, jehož syn se údajně uchází o Jourdainovu dceru. Aby se svatba mohla uskutečnit, je prý ale nutné pana Jourdaina rovněž povýšit do šlechtického stavu. Přichází "Muftí" (ve skutečnosti převlečený Kléont) a během groteskního obřadu (který je celý zpíván sabirem) z pana Jourdaina udělá tureckého "šlechtice" jménem Mamamouchi. Jourdainova životní touha je konečně splněna.

5. dějství.

Pan Jourdain přichází za manželkou a nařizuje přípravu svatby dcery Lucile se synem Velkého Turka. Paní Jourdainová je zasvěcena do celé komedie a přidává se ke "spiklencům". Proběhne trojnásobná svatba, kdy se vezmou Lucile a Kléont, služka Nicole a sluha Covielle a markýza Dorimène uzavře sňatek s hrabětem Dorantem. Jediná osoba, která netuší, že je obětí spiknutí, je pan Jourdain.

6. dějství.

Šesté dějství bývá nazýváno také "Balet národů" (Ballet des Nations). Celá společnost odchází do divadla. Před divadlem se tlačí dav návštěvníků z různých francouzských krajů, mezi kterými se prodírá prodavač divadelních programů sužovaný dotěrnými uličníky.  Balet má tři části:  Všechny národy i divadelní postavy se promíchají ve finální sborové scéně.

"Měšťák šlechticem" na českých scénách.

Hra byla uvedena 23. září 1926 v Národním divadle pod názvem "Bařtipán", ale nikoliv s Lullyho hudbou, ale s hudbou Ervína Schulhoffa. Scénu a kostýmy pro hru navrhl Josef Čapek. Táž úprava byla uvedena v Brně v roce 1950 a byla hrána až do roku 1955.  Činohra Měšťák šlechticem byla hrána například:  Dne 24. března 2006 bylo ve Stavovském divadle uvedeno představení v nastudování francouzského souboru "Le Poème Harmonique" pod vedením Vincenta Dumestre. Na realizaci tohoto představení se podíleli i čeští hudebníci z orchestru Musica Florea pod vedením Marka Štryncla.

Měšťák šlechticem (Le Bourgeois gentilhomme) je komedie – balet o šesti jednáních (resp. pět jednání a závěrečný "balet národů"). Představení na objednávku francouzského krále Ludvíka XIV. vytvořili Molière a Jean-Baptiste Lully.

Le Bourgeois gentilhomme (, "The Bourgeois Gentleman" or "The Middle-Class Aristocrat" or "The Would-Be Noble") is a five-act "comédie-ballet" — a play intermingled with music, dance and singing — written by Molière, first presented on 14 October 1670 before the court of Louis XIV at the Château of Chambord by Molière's troupe of actors. Subsequent public performances were given at the theatre of the Palais-Royal beginning on 23 November 1670. The music was composed by Jean-Baptiste Lully, the choreography was by Pierre Beauchamp, the sets were by Carlo Vigarani and the costumes were done by the chevalier d’Arvieux.


Výzkum Opportunity v kráteru.

Po dlouhém průzkumu okrajů kráteru Opportunity našla cestu, po které by se možná bezpečně dostala až na dno kráteru. Sestup začal 9. června a probíhal velmi opatrně. Během sestupu se robot dvakrát vrátil na vyšší pozici. 13. června došel ke kameni "Tennessee" ve stěně kráteru, který byl vybrán jako další objekt výzkumu robota. Po skončení práce pokračoval v cestě do hlubších částí kráteru. Tam postupně prozkoumal objekty nazvané "Bluegrass", "Siula Grande", "Churchill", "Cobble Hill", "Virginia", "London", "Grindstone", "Kettlestone" "Millstone", "Pancho", "Dahlia", "Knossos". Různé zkoumané úseky představovaly několik geologických podloží, které byly v kráteru odkryty. Výzkum pokračoval výzkum na kamenech "Arnodl Ziff", "Diamond Jenness", "Mackenzie", "Inuvik", "Tuktoyuktuk", "Axel Heiberg", "Sermilik" a "Jiffypop". Při výzkumu posledního útvaru se nepodařilo nastartovat vrtací zařízení RAT (Rock Abrasion Tool) ani správně uzavřít kryt rentgenového spektrometru APXS (Alpha Particle X-ray Spectrometer). Vrtačka RAT byla pravděpodobně blokována zachyceným kamínkem. Kromě geologického výzkumu sonda snímkovala během 193. solu i oblačnost na marťanské obloze.  V následujících dnech se měl robot přesunout na výběžek duny, ale kvůli problémům s přijímáním rádiových údajů ze Země se přesun neuskutečnil a byl zrušen. Řídící středisko našlo Opportunity nový cíl pojmenován "Ellesmere", kde se ale vozidlo kvůli poklouzávání přesouvalo s problémy. Ani cesta k dalšímu cíli "Shag" nebyla bezproblémová a tak bylo nakonec vozidlo přesměrováno na cíl "Auk". Navzdory dalšímu poklouzávání byl úspěšný a řídící středisko navíc našlo další kámen, který se zdál být zajímavým objektem výzkumu -"Escher". 27. srpna vznikl mozaikový záběr jemných dun na samotném dně kráteru "Endurance". Během výzkumu "Escheru" se ukázalo, že vrtačka je již funkční a rover ji tedy mohl použít k jeho výzkumu.  Po obnovení přenosu se výzkum zaměřil na objekty "Ellesmere", "Barbeau" a "Wopmay", které ležely na dně kráteru. Příjezd k poslednímu jmenovanému cíli opět provázely velké potíže s poklzávaním. Wopmay byl přibližně metr široký volně ležící balvan. Také obsahoval "borůvky", malé kulaté kamínky bohaté na železo. Na dně kráteru robot prozkoumal i jemnozrnný materiál.  Problémy se vyskytly i při přesunu k plánovanému cíli "Burns Cliff", kdy po skončení jízdy zůstal kvůli silným pokluzům dokonce o 0,35 metru niž, než leželo místo, ze kterého cestu začal. Začátkem listopadu bylo rozhodnuto o změně plánu, protože cesta k "Burns Cliff" nebyla možná.  Opportunity opustila kráter "Endurance" 315. solu od přistání poté, co v něm strávila 181 dní (6 měsíců).

Vlhká historie.

Informace shromážděné v této době značně rozšířily a znalosti o vodě v Meridiani Planum. Potvrdilo se, že kdysi se zde vyskytovala voda v tekutém skupenství, která poznamenala horniny před i po vzniku kráteru.

Endurance je impaktní kráter na povrchu Marsu. V roce 2004 ho podrobně prozkoumal robot Opportunity, jedno ze dvou pohyblivých vozidel mise Mars Exploration Rover. Jméno "Endurance" znamená v angličtině „vytrvalost“.

Endurance is an impact crater lying situated within the Margaritifer Sinus quadrangle (MC-19) region of the planet Mars. This crater was visited by the "Opportunity" rover from May until December 2004. Mission scientists named the crater after the ship "Endurance" that sailed to the Antarctic through the Weddell Sea during the ill-fated 1914-1917 Imperial Trans-Antarctic Expedition, considered to be the last expedition of the Heroic Age of Antarctic Exploration organized by Ernest Shackleton.


Biografie.

Narodil se v Buenos Aires, ale brzy po jeho narození se rodina přestěhovala do Montevidea, kde vyrůstal a chodil do školy. Jak dvacetiletý se připojil k ozbrojeným silám v Buenos Aires, později však byl odeslán k pluku do Montevidea. Během britské invaze v roce 1806 byl zajat a odeslán do Anglie. Po porážce Britů byl propuštěn a krátký čas bojoval v napoleonských válkách v Španělsku. Po návratu do Montevidea, v srpnu 1810, se připojil k nezávislému vojsku a stal se jeho vůdcem. Vojenské úspěchy v různých bitvách ve prospěch Montevidea ho předurčily, aby nahradil velitele tažení do Peru José de San Martína, který se tohoto postu vzdal ze zdravotních důvodů.V roce 1815 na valné hromadě provincií La Plata byl zvolen "Directore Supremo" (de facto prezidentem), ale pro jeho nepřítomnost byl na jeho místo jmenován Ignacio Álvarez Thomas. Po dvou porážkách od španělských královských vojsk v Peru, v bitvách u Venta y Media a Sipe-Sipe, byl v roce 1816 zbaven velení a vrátil se do Buenos Aires. V roce 1819 se stal konečně directore supremo, ale v následujícím roce po bitvě u Cepede byl nucen na funkci rezignovat.  Po rezignaci odešel do Montevidea. Tam se snažil vyhýbat ozbrojeným střetům. Přesto vedl několik výprav proti domorodcům a proti Brazílii. V roce 1928 po dohodě z Montevidea byl zvolen jako guvernér nově vytvořené "Uruguayské východní republiky (Republica Oriental del Uruguay)". Rondeau zastával tuto funkci od 22. prosince 1828 až do 17. dubna 1830, když ho vystřídal Juan Antonio Lavalleja, který získal většinu v novém parlamentu. Rondeau zůstal v armádě v hodnosti generála.  V Uruguayské občanské válce od roku 1836 mezi "Blancos" (bílými) a "Colorados" (červenými) se postavil na stranu Colorados a vykonával funkci ministra války. V roce 1844 byl zabit během obléhání Montevidea.

Jose Casimiro Rondeau Pereyra (4. března 1773, Buenos Aires – 18. listopadu 1844, Montevideo) byl argentinský a uruguayský politik a voják.

José Casimiro Rondeau Pereyra (March 4, 1773 – November 18, 1844) was a general and politician in Argentina and Uruguay in the early 19th century.


Archeologické nálezy.

Doloženy jsou různé archeologické nálezy sošek, např. z jihu Francie pochází nález rytiny, kterému dnes říkáme Lausselská Venuše. V podhůří Pyrenejí na Lespugne ve Francii byla objevena 14 cm vysoká soška vyřezávaná z mamutí slonoviny. Její velká prsa a hýždě připomínají čtyři veliká vejce. Na stehnech pod hýžděmi je vyleptáno 10 řádků. Každý řádek by mohl symbolizovat jeden lunární měsíc lidského těhotenství. Další podobou bohyně Velké Matky nacházíme v Rakousku. Její stáří je datováno do období mezi roky 30000 př. n.l. a 25000 př. n.l a je známá jako Willendorfská Venuše. Z našeho území je známá Věstonická Venuše.

Období matriarchátu.

Údajně prvotní formou sociální organizace v období prehistorie (7000-2500 př.n.l.) byla gynokracie = vláda žen, založená právě na kultu Bohyně Matky (J.Bachofen, Das Mutterrecht, 1861). Bachofen pohlížel na tuto matriarchální společnost z pozitivistického hlediska jako na primitivní fázi vývoje, který zatím nepokročil za jakési animální stádium lidstva. Odvozování původu z mateřské linie bylo charakteristické v důsledku sexuální promiskuity, která znemožňovala přesnou identifikaci otce. Tuto společnost charakterizovalo také společné vlastnictví, přirozené právo a náboženství založeno na kultu Bohyně Matky. Nejdůležitějšími symboly byly země a voda, jelikož plodnost žen se ztotožňovala s úrodností země. Ústředním tématem bylo mystérium života a smrti, obnovy života člověka, zvířat i rostlin. Na keramice i předmětech denní potřeby z té doby můžeme nalézt často symboly rození (trojúhelníkové obrazce=porod, ženské pohlavní orgány; spirály a víry = voda). Také se často objevují sošky s přehnaně zdůrazněnými prsy představující Bohyni Matku jako pramen výživy. Matriarchát (v evropském měřítku) zanikl mezi rokem 4000-2800 př. n. l. kvůli vpádu kmenů z východu. Ty s sebou přinesly kult založený na chování koní a výrobě zbraní. S odvozováním původu po otci vzniklo pozitivní právo, monogamie, soukromé vlastnictví a kultovní systémy založené na nebeské symbolice.

Současné pojetí.

Některé prameny naznačují, že původní kult Bohyně se v katolicismu transformoval do podoby uctívání Panny Marie. Kult Bohyně Matky je v současné době zdůrazňován v různých novopohanských směrech, které odkazují například na uctívání Velké Matky v kulturách původních obyvatel Ameriky a v jiných částí světa. Oslava ženství je součástí i některých směrů současného New Age. Etnograficky a beletristicky je v ČR zmapován jeden z poslední reliktů pohanství v naší novodobé historii v podobě Žítkovských bohyní. Jednalo se o ženy, které se věnovaly lidovému léčitelství (zejména bylinkářství), magii a věštění. Svůj um si předávaly po ženské linii rodů žijících v Moravských Kopanicích.

Reference.

Ubaldo Nicola: Obrazové dějiny filozofie, Euromedia Group, k. s. - Knižní klub, Praha 2011, str.16

Termínem bohyně Matka se rozumí jakákoliv bohyně spojená zejména s mateřstvím a plodností. Takové bohyně se vyskytovaly a vyskytují v mnoha kulturách, příkladem může být např. řecká Gaia, védská Durga nebo wiccanská Bohyně.

A mother goddess is a goddess who represents or is a personification of motherhood. When equated with the Earth or the natural world, such goddesses are sometimes referred to as Mother Earth or as the Earth Mother. The concept is complementary to a "Sky Father" or "Father Sky".


Dějiny zámku.

V důsledku vídeňského míru z roku 1735 se syn španělského krále Karel III. Španělský stal vládcem Sicílie a Neapole. Jako Karel VI. byl prvním králem po 230 letech, jenž si za své sídlo zvolil místo na území jím získané říše a odtud také vládl, nikoli z dálek své rodné země. Za jeho vlády se začalo rozvíjet umění, i když město mu nepřipadalo dostatečně reprezentativní. Stejně jako mnohá knížata absolutismu si přál jako své sídlo vybudovat celé plánované město, které by bylo podobně jako Versailles politickým, hospodářským a kulturním střediskem. Pozemek pro nové palácové město byl nalezen na sever od Neapole. Rodina Ceatani di Sermoneta tam v provincii Caserta vlastnila rozsáhlé pozemky, které však byla nucena kvůli svému vysokému zadlužení prodat. Jako kupec se našel Karel VI., jenž v roce 1750 převzal území do vlastnictví a od roku 1751 zahájil výstavbu rezidence. Při příležitosti položení základního kamene dne 20. ledna 1752 měly dva regimenty a několik jezdeckých eskadron vytvořit sestavu ve tvaru půdorysu nového paláce.

Stavba.

Jako hlavní architekt byl povolán Luigi Vanvitelli, žák Filippa Juvarry. Pro stavbu paláce hledal Karel VI. inspiraci ve versailleském zámku, ale také v Palacio Real v La Granja ve své španělské vlasti. Versailleský palác tehdy sloužil jako jasný vzor zámků pro celou Evropu a jeho vliv znovu nalézáme v mohutných, stejnoměrně strukturovaných fasádách zámku Caserta, zatímco záblesky z La Granja – především v zahradách – měly panovníkovi připomínat vlast. Vanvitelli navrhl obrovskou stavbu na pravoúhlém půdorysu s rozměry 247 x 184 metrů, v němž se křížově protínala dvě vnitřní křídla, a tím palác získal čtyři velké dvory. Uvnitř zámku bylo dostatek prostoru pro více než 1200 místností a průčelí byla osázena 1970 okny. Před průčelím směrem do města bylo vytvořeno oválné náměstí, jež mělo být ohraničeno nižšími postranními stavbami. Tato křídla však byla kvůli přílišné nákladnosti dostavěna pouze do poloviny, po straně zámku. Ze stejných důvodů byly provedeny některé ústupky oproti původním plánům, jako např. nárožní rizality se zdůrazněnými věžovitými nástavbami a kupole nad křížovou středovou budovou. Části paláce otevřené směrem do města a do zahrad byly zvýrazněny portály ve tvaru vítězného oblouku. Hrubé stavební práce skončily téměř po 20 letech po položení základního kamene, ovšem úplného dokončení zámku bylo dosaženo téměř za dalších sto let.  Karel VI. navštěvoval svůj ohromný objekt jen zřídka, ale před započetím stavebních prací získal v roce 1759 španělskou korunu a stal se králem. Jelikož podle smlouvy nesměl spravovat obě království v personální unii, vrátil se zpět do vlasti a přenechal rozestavěný palác svému synovi Ferdinandu IV.

Vnitřek zámku.

Přes dolní vestibul lze vstoupit na velké schodiště, jedno z největších barokních schodišť vůbec. Ohromná místnost vede nahoru do horního vestibulu a palácové kaple, za níž se nachází řada několika parádních přijímacích místností. Zde je vystaveno mnoho dodnes dochovaných kusů nábytku ještě z dob výstavby. Knihovna sestává ze tří místností, jež byly zřízeny na žádost Ferdinandovy manželky Marie Karolíny Habsbursko-Lotrinské, kde se nachází něco přes 10 000 svazků. V interiérech je dnes umístěno mimo jiné muzeum "Museo de’ll Vanvitelliano" – v němž můžeme obdivovat dějiny zámku – nebo pinakotéka s významnou sbírkou bourbonských portrétů. Také dvorní divadlo se zachovalo do dnešních dnů.  Palác byl kulisou mnoha rozličných filmových produkcí. V interiérech zámku byly natočeny některé části filmu, ale také romantický snímek pro teenagery Cinderella '87.

Zámecký park.

Současně s palácem začala i realizace projektu obrovského zámeckého parku. Na rozdíl od versailleské předlohy si král Karel přál zahradu, která by mu připomínala jeho rodné Španělsko, a tak byl do parku velkoplošně začleněn casertský horský svah, tak jak jej v menším měřítku znal ze zámku La Granja. Barokní park byl koncipován jako horský park a průzor do dálky tří kilometrů vedl od zámeckých zahrad až na svah. Střed osy byl vyzdoben velikými vodními plochami s kaskádami, jejichž vrcholem je veliká kašna bohyně Diany. Travnaté plochy před zámkem byly původně zamýšleny jako broderieparterre, nicméně z barokního uzpůsobení zbyl dnes pouze nedokončený záměr. Vzdálenější sektory parku byly za královny Marie Karolíny rozšířeny o anglický park, který je dodnes vyzdoben exotickými a vzácnými rostlinami.

Královský palác Caserta, (ital. "Palazzo Reale", nazýván též "Reggia") v italské Casertě, cca 40 kilometrů severně od Neapole, je barokní zámek, který byl postaven jako rezidence Bourbonů za časů jejich vlády nad Královstvím neapolským a sicilským. Je to jeden z nejrozsáhlejších zámků Evropy.

The Royal Palace of Caserta ( ) is a former royal residence in Caserta, southern Italy, constructed by the House of Bourbon-Two Sicilies as their main residence as kings of Naples. It is the largest palace erected in Europe during the 18th century. In 1997, the palace was designated a UNESCO World Heritage Site; its nomination described it as "the swan song of the spectacular art of the Baroque, from which it adopted all the features needed to create the illusions of multidirectional space". In terms of volume, the Royal Palace of Caserta is the largest royal residence in the world with over 1 million m3 and covering an area of 47,000 m2.


Začátky.

Na počátku samotného hraní je třeba vybrat jedno ze 6 velkých středověkých měst (Paříž, Londýn, Madrid, Milán, Berlín a Norimberk (poslední se vyskytuje pouze v datadisku). Každé město má svou specifickou vlastnost, jako třeba Londýn – krátká vzdálenost pro nalezení bylin. Norimberk – dvojitá městská plocha.  V datadisku si na této obrazovce ještě zvolíte inteligenci protivníků. Poté si vyberete obtížnost hry celkově, jestli chcete hrát s historií nebo bez historie, vyberete si nějaké úkoly nebo volnou hru. Následuje jakýsi "formulář", kde vyplníte jméno, pohlaví, víru a vyberete si rodinný erb, vyberete si rodiče, kteří ovlivní vaše schopnosti (např. otec obchodník a matka řemeslnice vám přidají oba po bodu a půl u vyjednávání a řemeslnictví), a přidělíte si další tři volné body. Poslední krok je výběr povolání. V základní verzi hry jich je 8 v datadisku 11. máte na výběr z: kovář, kameník, truhlář, hostinský, voňavkář, alchymista, kazatel, zloděj a v datadisku navíc hrobník, krejčí a potulný bavič. Pak už vás hra přesune do dění středověkého města a vy se máte uživit s penězi, které dostanete podle zvolené obtížnosti, jednou živností a svým domem.

Akční Body (AB).

Akční body jsou vlastně vaše akce. AB máte do základu 4 za kolo, avšak příjem se dá zvýšit např. předměty, vylepšením vašeho domova nebo 6. mistrovským stupněm povolání (o tom níže). AB jsou používány k většině akcí. Můžete se díky nim učit na vyšší mistrovský stupeň, vylepšovat schopnosti, v politice využívat pravomocí, hasit když vám chytne budova, ale také se třeba vyzpovídat z hříchu, za které byste jinak platili.

Schopnosti.

V The Guild je pět schopností – Vyjednávání (máte šanci že ušetříte při nákupu nebo vyděláte pri prodeji zboží), řemeslo (zvyšuje výkonnost vašich řemeslníků), lstivost (zvyšuje vaši úspěšnost při krádeži, hrách nebo soubojích), souboj (myslím, že to vypovídá o všem) a rétorika (zvyšuje efekt vašich řečnických akcí, vydírání nebo hanospisů). Vaše počáteční schopnosti ovlivňují povolání vašich rodičů plus vaše vlastní přidělení bodů. Přímo ve hře si můžete ve vašem domě vylepšovat schopnosti pomocí AB. Čím více bodů již máte ve schopnosti přiděleno, tím více AB musíte na vylepšení dát. na šestý bod schopnosti je potřeba už 12 AB. Každá schopnost má ve vašem domě jinou místnost. řemeslo a vyjednávání se učí ve studijní místnosti, lstivost v zadní místnosti, souboj v přijímací místnosti a rétorika v knihovně. všechny místnosti vyjma studijní místnosti si musíte postavit a do základního domu se vám vejde jen jedna, takže je třeba vybírat podle povolání.

Povolání.

Každých několik let se můžete vyučit na vyšší úroveň vašeho povolání. Těch je celkem 6 a každé vystudování vás stoji 4 AB. Na 3. mistrovském stupni si můžete vylepšit vaši živnost o jednu úroveň a odemknout si tím nová vylepšení a výrobky. Na 5. mistrovském stupni si můžete živnost vylepšit znovu a tím se dostat na nejvyšší úroveň vylepšení a dostat se k nejcennějším výrobkům. Když už vás nějaké povolání nebaví, můžete se za 8 AB naučit další a rozjet nové obchody a vydělávat víc a víc.

Kariéra.

Vaše politická kariéra začne až dosáhnete majetku 10 000 zlatých. Pak si zaplatíte za 500 zlatých za občanská práva. Jakmile se stanete občanem, můžete se ucházet o politické místo. Pokud vás zvolí, budete každé kolo/rok dostávat peníze jako příjem z úřadu. Jakmile se uvolní místo nad vámi, můžete se o něj ucházet. Tady se vyplatí mít dobré přátele, kteří dají přednost vám před ostatními a pokud ne, musíte si u nich nějak šplhnout. Ovšem to že dosáhnete nějakého místa neznamená, že o něj není možné přijít. Nepřátelé mohou požadovat vaše vyloučení. Když už se stane, že přijdete o své místo, můžete se ucházet o jakékoli nižší nebo stejně vysoké postavení, jakého bylo dosaženo před vyloučením. Nejvyšší politický post je panovník a v datadisku pak můžete být vybráni papežem nebo císařem do nejvyšších sfér, jakých může člověk prostého původu dosáhnout.

Europa 1400 : The Guild (dále jen The Guild) je počítačová hra od společnosti JoWooD Productions, od níž pochází i Gothic, Spellforce, Sam & Max Episodes, Silent Storm,, S.W.I.N.E nebo Cultures.

Europa 1400: The Guild is a simulation game set in Europe from the year 1400 up to 1815. In it, the player tries to guide a family dynasty to power and wealth, starting from one character of limited means. Players can choose from a variety of initial businesses (including iron smith, tavern, church and thieves' guild) and historic cities (including Berlin and London). As the family business and social standing grows, more options become available, even high political rank.


Historie.

Prvními osadníky ostrova byly kmeny Antankarana a Zafinofosty. Následovali je obyvatelé z nedalekých Komorských ostrovů a Indové spolu s nejpočetnější etnickou skupinou Sakalavů.  Francouzský vliv zesílil po roce 1839, kdy salakavská královna Tsiomeko uprchla na ostrov od merinských nepřátel. Obrátila se s žádostí o pomoc na Francouze, aby společně vzdorovali madagaskarskému etniku Merina. Následně v roce 1841 Sakalavové postoupili celý ostrov i s nedalekým Nosy Komba Francii. Období francouzského protektorátu trvalo do roku 1870, kdy příslušníci kmene Merina přepadli Francouze. Období konfliktu trvalo jen krátkou dobu a následovalo období míru.

Geografie.

Nosy Be leží asi 8 km od pobřeží Madagaskaru v Mosambickém průlivu a spolu s dalšími blízkými ostrůvky Nosy Komba, Nosy Mitsio, Nosy Sakatia a Nosy Tanikely tvoří stejnojmenný okres v rámci regionu Diana. Hlavním městem ostrova i okresu je Andoany.  Krajina ostrova je velmi rozmanitá a vyznačuje se mnoha vrcholky sopečného původu jako Mount Lokone (450 m n. m.) a Mount Passot (350 m n. m.). Z těchto vrcholků je mimořádný pohled nejen na stejnojmennou zátoku, ale také na souostroví Radama na jihu a souostroví Mitsio na severu). Na ostrově se nachází 11 jezer sopečného původu, která představují sladkovodní zásoby, jež mohou být použity k lidské spotřebě. Břehy ostrova i vody jezer jsou pokryty bujnou vegetací.

Podnebí.

Podnebí je tropické a teploty jsou po celý rok příjemné, s výjimkou léta (prosinec až únor), které je horké a suché.

Turistika.

Na ostrově se rozvíjí cestovní ruch, s čímž souvisí negativní dopady na místní životní prostředí. Hlavními problémy ostrova jsou odlesňování a postupné ničení pobřežních korálových útesů.  Nosy Be je nejrušnějším turistickým letoviskem Madagaskaru. Turisty láká hned po příletu na letiště Fascie osvěžující vůně nejrůznějších dřevin jako je káva, kakao, skořice, vanilka, které se na ostrově hojně pěstují. Nosy Be je také centrem výroby esence ylang-ylang, která se používá do parfémů.

Ochrana přírody.

Ostrov je známý po celém světě jako domov nejmenší žáby (Stumpffia pygmaea) a chameleóna (Brookesia minima). Lokobeská přírodní rezervace je jednou z pěti Madagaskarských přírodních rezervací (Réserves Naturelles Intégrales).

Nosy Be ("znamená v malgaštině Velký ostrov") je ostrov, který leží u severního pobřeží Madagaskaru a je přezdíván (tedy ostrovem vůní). Nosy Be je vulkanického původu a je největším ostrovem Madagaskaru. Rozloha ostrova je 290,3 km2 a žije na něm kolem 60 tisíc obyvatel. Název ostrova pochází z rané koloniální éry 17. století.

Nosy Be (formerly Nossi-bé and Nosse Be) is an island off the northwest coast of Madagascar. Nosy Be is Madagascar's largest and busiest tourist resort. It has an area of, and its population was officially estimated at 73,010 in 2013.


Ekologie.

Vyskytuje se nejčastěji v chráněných mělkých vodách zálivů a zátok, vždy však pod pásmem odlivů, obvykle v hloubce okolo 3 m. Nikdy neční nad vodní hladinou, nesnáší vysušení. Nejčastěji vyrůstá v průzračné vodě na hrubém štěrku promíseném s jemným pískem, kde její kořeny mohou za příznivých podmínek pronikat i 50 cm hluboko.  Vocha mořská patří mezi kvetoucí cévnaté rostliny a všechny fáze jejího životního cyklu, včetně kvetení, opylování a klíčení semen, probíhají pod vodní hladinou. Rozmnožuje se jak semeny (na 1 m2 jich může vzniknout i několik tisíců), tak i rozrůstáním oddenků.  Snáší teplotu od 5 do 20 °C, optimální teplota vody pro klíčení a růst je od 10 do 15 °C. Je přizpůsobena pro život v chladnějších podmínkách, při poklesu teploty v zimním období listy uhynou, ale kořeny většinou přežijí a na jaře obrazí. Roste jen v nezakalené čisté vodě a bývá využívána jako indikátor znečištění pobřežních vod, eutrofizace vody podporuje růst řas, které osídlují její listy a brání fotosyntéze. Vocha mořská potřebuje ke zdárnému růstu dostatek světla, jeho dostupnost pro rostlinu klesá s výškou vodního sloupce; v jižních mořích s intenzivnějším slunečním svitem se vyskytuje i ve větších hloubkách (10 m) než v severních vodách (2 m).  Rostliny snižují rychlost proudění vody a suspendované částečky se kolem nich usazují. Oddenky rostoucí vodorovně se postupně dostávají stále hlouběji a hlouběji a původní rostliny začnou odumírat.

Popis.

Plazivý článkovitý oddenek je shluky kořínků rostoucích z jeho uzlin ukotven asi 20 cm hluboko v substrátu mořského dna. Z oddenku, hrubého 2 až 5 mm, vyrůstají bohatě větvené, vzplývavé, zelené lodyhy dvojího typu.  První, listové, jsou porostlé pěti až osmi střídavými, přisedlými čárkovitými listy, dlouhými 50 až 100 cm a širokými 3 až 8 mm, které jsou podélně žilnaté a na koncích mají malý hrot nebo jsou tupé. Listy mají mezi buňkami vzduchové mezery sloužící jako plovací komory udržující listy ve svislé poloze, jejich trubkovité uzavřené pochvy mají ouška dlouhá 1 mm a jazýčky ještě kratší.  Druhé, květné, bývají stejně dlouhé i větvené a mívají jedno až pět ponořených, úžlabních, palicovitých květenství, která jsou zabalena do toulce jenž přechází nad květenstvím v listovou čepel. Štíhlé květenství je tvořeno jednopohlavnými květy bez květních obalů, které jsou umístěny ve dvou řadách podél zploštělého vřetene, střídavě samčí a samičí. Samčí květy mají jednu tyčinku s prašníkem, samičí obsahují semeník s krátkou čnělkou zakončenou rozdvojenou bliznou. Při opylování jsou uvolňována nesmáčívá pylová zrna slepená do vláken až 3 mm dlouhých a vznášejí se ve vodě i několik dnů, jsou tak zanášena ke zralým bliznám.

Rozmnožování.

Po opylení se ve vodě vyvíjejí i semena. Jsou ukryta ve 4milimetrových lahvicovitých nažkách, které mají v sobě bublinku vzduchu a po dozrání prasknou. Zralá semena jsou koncem léta rozptylována do okolí proudem vody nebo roznášena na nohou vodních ptáků. Po klesnutí ke dnu jsou vlivem vodních proudů většinou zanesena do prohlubní, které se postupně zaplní sedimentem a nové rostlinky tak snáze koření. Mohou začít klíčit podle místních podmínek v kteroukoliv roční dobu, jejich schopnost klíčit není delší než rok.  Rostlina se rozmnožuje i vegetativně. Rozrůstáním původního oddenku může na příhodném místě mořského dna vzniknou souvislá vegetace, tzv. podmořská louka, rozsáhlý klon jedné rostliny. Může porůstat území o rozloze až několika kilometrů čtverečních a dožívat se i desítky tisíců let.  Nové rostliny snižují rychlost proudění vody a suspendované částečky se kolem ní usazují. Oddenky rostoucí vodorovně se tak postupně dostávají stále hlouběji a hlouběji a původní rostliny začnou odumírat.

Význam.

Vocha mořská, jedna z „mořských trav“, je spásána některými býložravými vodními živočichy, např. želvami, sirénami, ježovkami i některými rybami (např. ploskozubci). Mimo to jejich husté porosty jsou kolonizovány jak množstvím epifytních řas, tak i stovkami druhů drobných i větších mořských živočichů, členovců, měkkýšů nebo ryb, kteří v nich nacházejí úkryt i potravu.  Utržené listy se v minulosti používaly jako hnojivo na polích, později počaly sloužit k vycpávání matrací a jako ochranný balicí materiál při přepravě křehkého zboží.

Externí odkazy.

Vocha mořská ("Zostera marina") je druh kvetoucích, vytrvalých hydrogamních rostlin rodu vocha, které jsou trvale ponořené v mořské vodě. Tato jednodomá rostlina severní polokoule je rozšířena podél evropských břehů od polárního kruhu až po Středozemní moře, u severních břehů Afriky a v Tichéma Atlantském oceánu podél Severní Ameriky a Asie.

Zostera marina is a species of seagrass known by the common names common eelgrass and seawrack. It is an aquatic plant native to marine environments on the coastlines of mostly northern sections of North America and Eurasia.


Rodina.

Pocházel z významné vietnamské rodiny, jeden z jeho strýců Ngô Ðình Diệm byl prezidentem v letech 1955 až 1963, dalším příbuzným pak pozdější arcibiskup v jeho rodišti Pierre Martin Ngô Đình Thục. Několik členů jeho rodiny po nástupu komunistů k moci zemřelo ve vězení.

Kněz.

Studoval v semináři v Hue, kde také přijal kněžské svěcení 11. června 1953. Další dva roky působil jako kněz v rodné diecézi, poté odjel na doplňující studia v Římě, kde získal doktorát z kanonického práva. V roce 1959 se vrátil do vlasti, přednášel v semináři v Nha Trang, v této diecézi se stal generálním vikářem a později biskupem.

Biskup a kardinál.

Biskupem byl jmenován v dubnu 1967, biskupské svěcení přijal 4. června téhož roku. V dubnu 1975 byl jmenován titulárním arcibiskupem a koadjutorem v Ho Či Minovo Městě. Funkce se už neujal a byl komunistickými úřady uvězněn. Ve vězení (a bez soudního procesu) prožil celkem 13 let, z toho 9 let v naprosté izolaci. Po propuštění se nemohl vrátit do své diecéze a v roce 1991 byl vyhoštěn z Vietnamu - komunisté k tomu využili jeho návštěvu ad limina ve Vatikánu a zabránili mu v návratu. Roku 1994 jej Jan Pavel II. jmenoval sekretářem a roku 1998 předsedou Papežské komise Iustitia et Pax. V jubilejním roce 2000 jej Jan Pavel II. pozval, aby v postní době dával duchovní cvičení papeži a členům římské kurie. V roce 2001 při konzistoři ho jmenoval kardinálem. Krátce po tomto jmenování mu vietnamské úřady povolily návštěvu v rodné zemi.

Beatifikační proces.

Dne 16. září 2007, při pátém výročí úmrtí, byl zahájen proces jeho blahořečení. Papež Benedikt XVI. vyjádřil hlubokou radost při zahájení tohoto procesu a kardinálův život představil také v encyklice Spe salvi, zejména historii jeho dlouholetého věznění a izolace. Dne 4. května 2017 byl papežem Františkem prohlášen za Ctihodného.

Ctihodný Phanxicô Xaviê Nguyễn Văn Thuận (psáno také Francois-Xavier Ngueyen Van Thuan) (17. dubna 1928 Hue – 16. září 2002 Řím) byl vietnamský římskokatolický kněz a kardinál, vězeň komunistického režimu ve Vietnamu.

Phanxicô Xaviê Nguyễn Văn Thuận or Francis-Xavier Nguyễn Văn Thuận (; 17 April 1928 – 16 September 2002), was a Cardinal in the Roman Catholic Church. He was a nephew of South Vietnam's first president, Ngô Đình Diệm, and of Archbishop Ngô Đình Thục.


Královna.

Po smrti své manželky Isabely I. musel Ferdinand II. Aragonský předat vládu nad Kastilií svému zeti Filipovi Burgundskému, který převzal moc jménem své manželky Jany, Isabeliny dědičky. Ferdinand s Filipovou politikou nesouhlasil, a tak, aby zabránil jeho budoucí vládě nad Aragonií, se rozhodl najít si novou manželku. Nový mužský dědic by nahradil Janu v linii následnictví. O sňatku jednal s francouzským krále Ludvíkem XII., v naději, že získá přístup k navarrskému trůnu. Smlouvou z Blois Ludvík XII. souhlasil se svatbou své neteře Germaine z Foix s Ferdinandem. Germaine byla Ludvíkovou neteří (dcerou jeho sestry) a Ferdinandovou praneteří (vnučkou jeho nevlastní sestry). Ludvík XII. mu také přenechal svůj slabý nárok na neapolské království a své neteři jeruzalémské království, ale pouze pod podmínkou, že porodí mužského dědice. Sňatek mezi čtyřiapadesátiletým Ferdinandem a osmnáctiletou Germaine se konal v březnu 1506. Výsledkem bylo dočasné příměří mezi oběma panovníky.  V roce 1506 zemřel Filip Burgundský a Ferdinand se stal regentem Kastilie za svou mentálně nestabilní dceru Janu. Ferdinand s Germaine měli syna Jana, knížete z Girony, který se narodil 3. května 1509, zemřel však krátce po porodu. Navzdory užívání afrodisiak spolu žádné další děti neměli. Kdyby Jan přežil, aragonská koruna by se znovu oddělila od kastilské. S Janovou smrtí se aragonskou dědičkou stala opět kastilská královna Jana. Ferdinandova diplomatická prohnanost a spojenectví s Francií rozzuřili anglického krále Jindřicha VIII. Tudora, manžela Ferdinandovy a Isabeliny dcery Kateřiny. Jindřich tak využil příležitosti a v roce 1514 provdal svou sestru Marii za francouzského krále Ludvíka XII.

Smrt Ferdinanda a nástup Karla.

Ferdinand 23. ledna 1516 zemřel a Germaine ovdověla. Ferdinandovými nástupci byli dcera Jana a její syn Karel. Ferdinand však zanechal Germaine roční důchod 50 000 zlatých florinů a v poslední vůli vnukovi uložil, aby se o vdovu postaral.  V roce 1517 přijel nový král Kastilie a Aragonu Karel z Nizozemí do Kastilie. Germaine se přestěhovala z Aragonu do Kastilie, aby se připojila k jeho dvoru, kde 17letý panovník svou 29letou babičku přijal. Na její počest uspořádal několik turnajů a banketů. 20. srpna 1518 Germaine ve Valencii porodila dceru Isabelu. Někteří historikové se domnívají, že byl Isabeliným otcem Karel; Germaine ji ve své poslední vůli označila za "infantku Isabelu", titul, který užívala jen dcera krále.  V roce 1519 se Karel, Germaine a Karlova sestra Eleonora odstěhovali z Kastilie do Aragonu. Karel strávil v Aragonu rok, během něhož jednal s parlamentem. Mezitím Germaine v Barceloně zasnoubil s markrabětem Johanem Braniborsko-Ansbašským. Germaine odjela s Karlem do Německa, kde se provdala.

Místokrálovna Valencie.

V roce 1523 Karel pár jmenoval místodržícími Valencie. Tam se Germaine zabývala revoltou valencijských cechů. Germaine s nimi upřednostňovala drsné zacházení; zřejmě sama podepsala sto rozsudků smrti a dohromady proběhlo na 800 poprav. V prosinci 1524 Germaine podepsala milost, kterou oficiálně ukončila pronásledování všech bývalých účastníků rebelie.  Valencijští historikové přiznávají, že skutečnost, že Germaine přemístila svůj dvůr do Valencie, byla prvním krokem v úpadku původního jazyka Valencie, protože vyšší třídy začaly upřednostňovat Španělštinu nad svým rodným jazykem, aby ji potěšily.  V roce 1525 Germainin manžel Johan zemřel a ona se znovu provdala za kalábrijského vévodu Ferdinanda, syna Frederika Neapolského a jeho druhé manželky Isabely del Balzo. Oba byli nadále místodržícími Valencie a patrony umění a hudby.  Germaine zemřela 15. října 1536, pravděpodobně na obezitu spojenou s otoky a byla pohřbena v klášteře San Miguel de los Reyes. Vévoda z Kalábrie zůstal místokrálem až do své smrti v roce 1550.

Germaine z Foix (katalánskyː "Germana de Foix"; francouzskyː "Germaine de Foix"; 1488 – 15. října 1536) byla sňatkem aragonskou královnou.

Germaine of Foix (; ; 1488 – 15 October 1536) was queen consort of Aragon as the second wife of Ferdinand II of Aragon, whom she married in 1506 after the death of his first wife, Isabella I of Castile in 1504.


Geografie.

Agalegské ostrovy leží severně od Maskarénského souostroví a jsou, stejně jako Seychely, součástí podmořské oceánské Maskarénské plošiny. Nejbližší pevninou je ostrov Coëtivy, nejjižnější součást Seychelského souostroví, který je od Agalég vzdálený asi 350 km směrem na sever. Nejkratší vzdálenost mezi severním pobřežím ostrova Mauricia a jižním pobřežím Agalég přesahuje 1 000 km. Agalegské ostrovy jsou téměř dvojostrov – odděluje je pouze zhruba 1,8 km široká úžina "La Passe". Moře je zde tak mělké, že při odlivu jej nelze překonat lodí, zato při poklesu mořské hladiny je možné přejít úžinu pěšky. Souostroví se skládá ze Severního ("Agalega North Island") a Jižního ("Agalega South Island") ostrova, rozloha obou ostrovů je 26 km2. Severní ostrov je 12,5 km dlouhý a 1,5 km široký. Jižní ostrov má délku 7 km a v nejširším místě měří 4,5 km. Půda na ostrovech je vesměs písčitá.  Nadmořská výška souše dosahuje jen několik metrů nad úrovní okolního oceánu. Nejvyšším vrcholem souostroví je 15 metrů vysoká písečná duna na Severním ostrově, pojmenovaná "Montagne d ́Emerez" podle jednoho ze dvou námořníků, kteří zde zahynuli po ztroskotání na počátku 19. století. Na jižním ostrově je nejvyšším bodem sedm metrů vysoká vyvýšenina, zvaná "Grande Montagne". Pobřeží ostrovů je lemované korálovými útesy.

Sídla.

Na Agalegských ostrovech jsou jen tři sídla. Největší a nejvýznamnější je Vingt Cinq, které leží v centrální části Severního ostrova. Ve Vingt Cinq se nachází sídlo správy Agalég, známé pod názvem "La Grande Case", základní škola, obchod a zdravotnické zařízení. Na severu je ještě jedna vesnice – La Fourche s malým přístavem Port Saint James. Na Jižním ostrově je jen jedna obec – Sainte Rita v jeho severní části. Na ostrovech se nachází také místní meteorologická stanice.

Podnebí.

Podnebí na Agalégách je tropické, stejně, jako na celém území Mauricijské republiky. Teploty zde během roku neklesají pod 23 °C, maxima se pohybují kolem 30° C. Nejdeštivějšími měsíci jsou leden a únor, nejsušší období je od srpna do října. Dominujícími rostlinami v tomto klimatu jsou mangrovy a kokosové palmy. K přírodním zajímavostem Agalég patří výskyt endemického druhu gekona "Phelsuma borbonica agalegae."

Obyvatelstvo.

Na Agalegských ostrovech, kde žije zhruba 300 obyvatel, je dominující ekonomickou činností produkce kopry a kokosového oleje a obchod s těmito produkty. Kromě toho se obyvatelé ostrovů zabývají rybolovem, pěstují ještě další zemědělské plodiny a chovají domácí zvířectvo pro vlastní potřebu. Donedávna se v obchodě na Agalegských ostrovech nepoužívaly peníze – lidé platili poukázkami ze svých účtů, vytvořených mauricijskou vládou. Obyvatelé jsou převážně křesťané, jejich jazykem je specifická agalegská kreolština.

Doprava.

Přístup na ostrovy je poměrně komplikovaný. Na Agalégách není žádný přístav, pouze menší molo v Port Saint James na severu. Lodě, připlouvající z Mauricia, proto musí kotvit zhruba 500 metrů od břehu. Letecké spojení je zajišťováno menším letadlem, patřícím pobřežní stráži, která je součástí mauricijských policejních složek. Letiště "Agalega Airstrip" (FIMA) se nachází na Severním ostrově poblíž obce Vingt Cinq. Silniční síť na ostrovech tvoří písčité místní komunikace. Dne 12. prosince 2018 byl v Dillí na setkání předsedů vlád Indie a Mauricia podepsáno memorandum, zaměřené na zlepšení letecké a námořní dopravy na Agalegské ostrovy.

Agalegské ostrovy (francouzsky "îles Agaléga", anglicky "Agalega Islands") jsou ostrovy v Indickém oceánu. Z politicko-administrativního hlediska jsou součástí Mauricijské republiky, která vznikla po vyhlášení nezávislosti v roce 1968. Od hlavního města Mauricijské republiky Port Louis na ostrově Mauricius dělí Agalegské ostrovy vzdálenost přibližně 1 100 km. Počet obyvatel je odhadován na zhruba 300 (stav v polovině roku 2011). Ostrovy jsou spravovány, stejně jako atol Cargados Carajos, mauricijskou společností Outer Islands Development Corporation (OIDC), ustavenou v roce 1982. V roce 2004 byl vydán "Agalega Island Council Act 2004" a na jeho základě byla zřízena tzv. rada ostrova – "Island Council".

Agaléga () are two outer islands of Mauritius located in the Indian Ocean, about north of Mauritius island. The population of the islands as at July 2011 was estimated at 300. The islands have a total area of. The North island is long and wide, while the South island is long and wide. The North Island is home to the islands' airstrip and the capital Vingt Cinq. The islands are known for their coconuts, the production of which is their main industry, and for the Agalega day gecko.