Uchopení moci.

Byl setníkem ve vojsku, kterému císař Maurikios vydal v zimě roku 602 rozkaz přezimovat na avarském břehu Dunaje. Vojáci se však vzbouřili a jmenovali Foku, který byl výmluvným řečníkem a neustále vyzýval ke vzpouře, exarchou. Thrácká armáda se pak obrátila proti Konstantinopoli. V hlavním městě povstala proti málo oblíbenému (i když vojensky úspěšnému) Maurikiovi i jedna ze stran v cirku – Zelení. Rovněž část senátu otevřeně podporovala povstání. Císař ve strachu o život uprchl na ostrov poblíž Chalkedonu, zatímco Fokas, kterému Zelení otevřeli brány města, vpochodoval do Konstantinopole. Poté co se Fokas nechal aklamací potvrdit za císaře, dal Maurikia a jeho syny zajmout a následně popravit.

Vláda.

O následujících letech podávají historické prameny pochmurný obraz. Nevzdělaný Fokas, který se údajně v "sacru palatiu" oddával pitkám a hanebnostem všeho druhu, patřil zřejmě k těm byzantským císařům, kteří postrádali jakékoliv předpoklady pro vládnutí. Během krátké doby, kdy měl zřejmě jen nepatrné ponětí o státnických povinnostech císaře a ani se nesnažil je nabýt, ztratil veškerý smysl pro realitu a věřil, že je Bohem vyvolený. Kvůli své patologické podezřívavosti nechal vyvraždit velkou část byzantských elit.  Prameny líčí Foku jako ukázkového tyrana. Sami Zelení, strana v cirku, která dopomohla Fokovi na trůn, upadli v podezření, že osnují spiknutí proti císaři, poté co s jeho pomocí zdecimovali své soupeře – Modré. Brzy poté se Fokas spojil s Modrými, poněvadž mu bylo jasné, že bez podpory alespoň části lidu nemůže déle vládnout. Městským prefektem Konstantinopole byl jmenován vůdce ("demarchos") Modrých, čímž si císař znepřátelil Zelené a uvrhl mnohá města říše do otevřené občanské války mezi stoupenci obou démů. Anarchie, která říši v těchto letech zachvátila, ji nezničila snad jen díky přetrvávající římské správě, o kterou se stát nadále opíral. Rozbrojů mezi oběma démy zůstaly ušetřeny jen vzdálené exarcháty v Ravenně a v Kartágu na západě říše.

Povstání v říši, vpád Peršanů.

Krátce po Maurikiově zavraždění obnovili Avaři na Balkáně nepřátelství a zpustošili Thrákii, zatímco na východě vypukla vojenská vzpoura. Neklidná situace byla také v Arménii, kde v čele povstání stál vojevůdce Narses, jemuž se podařilo dobýt Edessu. Fokas na to vyslal vojevůdce Bonosa do Sýrie, která se rovněž vzbouřila.  Ani nepřátelští Sásánovci nezaháleli. Když se velkokrál Husrav II. doslechl o krvavé výměně na trůnu v Konstantinopoli, vyhlásil Fokovi válku. Pod záminkou zbavení Římanů uzurpátora obsadil Edessu, která již byla obléhána císařským vojskem, a spojil se s Narsem. Husrav II. navrhl za kandidáta na trůn Theodosia, který měl být údajným Maurikiovým přeživším synem. Avšak netrvalo dlouho a velkokrálova přátelská pomoc se změnila v nezastřenou dobyvatelskou válku proti Byzanci. Mezopotámie, Arménie a části Malé Asie padly do jeho rukou, i přes částečně úspěšný odpor byzantských vojsk. Také Slované, s nimiž vedl Maurikios prudké obranné boje, nyní volně pronikali přes nekrytou dunajskou hranici na Balkán a do Řecka.

Vztahy s papežem.

Brzy po uchopení moci si Fokas uvědomil, že vzhledem ke složité vnitropolitické situaci má nedostatek spojenců, a nesmí si proto ještě znepřátelit papeže. Oproti politice svého předchůdce, který v Itálii vedl válku s Langobardy, aniž bral ohled na papeže, nastolil bezvýhradný propapežský kurz. Uzavřel příměří s Langobardy, což však znamenalo definitivní ztrátu Itálie s výjimkou ravennského exarchátu, který se udržel až do roku 751.  Císař ovšem neměl jinou možnost, neboť ve srovnání s východními provinciemi ohroženými Peršany byla vykrvácená a zpustošená Itálie takřka bezcenná. Jestliže za Maurikia italské obyvatelstvo krutě trpělo neustálými boji, nyní papež Řehoř I. děkoval strůjci míru chvalozpěvem Gloria in excelsis Deo za jeho vítězství nad Maurikiem, ačkoliv musel vědět o tom, jak hanebným způsobem se Fokas zmocnil vlády. Papež, jenž sám byl ze všech stran ohrožován Langobardy, si přesto trpkého míru cenil. Ovšem dvouletý mír uzavřený v roce 603 netrval ani po dobu, na kterou byl sjednán. Langobardský král Agilulf obsadil již před koncem příměří další části Apeninského poloostrova. Fokas byl spokojen, že udržel aspoň Ravennu, a nekladl Agilulfovu postupu žádný odpor. Když byl konečně v roce 610 císař svržen, bylo už příliš pozdě na jakýkoliv zákrok proti Langobardům. Zda k tomu za Foky existovala ještě nějaká reálná možnost, je však nejisté.  Poté co v roce 607 Fokas nechal zbavit patriarchu v Konstantinopoli hodnosti ekumenického patriarchy a převedl jí na papeže, čímž uznal nárok římského biskupa na primát v církvi, bylo na Foru Romanu postaveno poslední antické dílo – Fokův sloup – „ke vzpomínce na nesčetné dobré skutky císaře, který vrátil Itálii mír a bránil svobodu“. Tento sloup se zachoval dodnes. Tím se však také zvýšila vzájemná nevraživost mezi konstantinopolským patriarchou a římským papežem. Vztahy mezi oběma církevními hodnostáři se měly nyní dále pomalu zhoršovat až k osudnému rozkolu v roce 1054. I kvůli své církevní politice, nakloněné papeži, byl Fokas velice negativně hodnocen ze strany ortodoxní církve.

Revoluce a smrt Foky.

Navzdory policejnímu režimu, který císař nastolil, se opozici v Konstantinopoli podařilo spojit s Herakleiem Starším, exarchou Kartága a otcem pozdějšího stejnojmenného císaře, a přesvědčit ho k povstání.  Svou roli v následném spiknutí proti uzurpátorovi sehráli zřejmě i jiní provinciální místodržitelé, neboť synovec Herakleia Staršího dobyl krátce nato Alexandrii. Když byla takto zajištěna Afrika i Egypt, exarchův syn Herakleios Mladší vyplul s flotilou z Kartága vstříc Konstantinopoli. Jakmile byly stěžně lodí viditelné v Propontidě, propukla v Konstantinopoli revoluce. Lid pronikl do císařského paláce a vyvlekl nenáviděného Foku na Herakleiovu vlajkovou loď. Když Herakleios viděl před sebou třesoucího se a o život prosícího císaře, údajně se ho zeptal: „Ty jsi ten, který vládne říši?“ Fokas mu prý odpověděl otázkou: „Budeš to dělat lépe?“ načež Herakleios nechal Foku popravit. Podle jiných, hodnověrnějších zpráv byl však Fokas zavražděn již při vstupu Herakleia do Konstantinopole. Zmíněný dialog mezi nimi je tedy pravděpodobně pouze smyšlený.  Přesto i Herakleiovi nakloněné prameny mohou jen těžko zakrýt skutečnost, že krize říše propukla naplno teprve za Herakleia, kterému Sásánovci odňali Sýrii a Egypt. Teprve později se mu podařilo pomalu a za nesmírných obtíží situaci státu zlepšit. Říše se nacházela v krizi již od Maurikiovy smrti, s plnou vahou vypukla však až po roce 610.

Hodnocení Fokovy vlády.

Fokova vláda představuje důležitý zlom v dějinách byzantské říše. Během několika málo let Fokova panování upadla Byzanc do chaosu. Zároveň s tím slábla také ochota germánských říší na západě uznávat nadřazenost Konstantinopole. Na těžké ekonomické a vojenské situaci říše se ovšem podíleli i předchozí vládci. Fokas byl posledním pozdně antickým císařem, neboť reformy jeho nástupce Herakleia započaly novou éru, byzantský raný středověk.  Tradičně je bilance jeho vládnutí označována za katastrofální: Fokas přenechal Itálii Langobardům, většinu Balkánu Slovanům, vystavil říši smrtícím útokům Peršanů a osudově ji tak oslabil bezprostředně před začátkem islámské expanze. Navíc ještě umocnil vzájemnou řevnivost mezi patriarchou v Konstantinopoli a římským papežem. Ovšem naskýtá se otázka, zda jsou všechny tyto výtky na místě. Příčinou problémů bylo také odmítnutí císaře vládnoucími elitami, které ho nikdy nepřijaly za sobě rovného a mstily se mu obstrukcemi.  V Konstantinopoli samotné měl Fokas na svědomí údajně téměř celou senátorskou elitu, čímž byla antická římská společnost vážně oslabena. Fokas byl také posledním císařem, který používal latinský titul "Imperator Augustus". V důsledku reorganizace říše změnil jeho nástupce tento titul na řecké "Basileus ton Rhomaion" (římský císař), aby tak lépe vyhovoval řeckému charakteru říše, i když s touto proměnou nebyla spojena rezignace na právní nástupnictví antického římského impéria. Je symbolické, že právě Fokas věnoval poslední umělecké dílo antickému Foru Romanu: Byl posledním císařem, který ještě dokázal – třebaže ne příliš úspěšně – aktivně zasahovat do osudu západu.  Přesto by měl být Fokův převážně negativní obraz, jak líčen v pramenech a který také dodnes dominuje vědeckým názorům, brán s určitou rezervou. Všechny zprávy, popisující jeho vládu, pocházejí až z doby po jeho smrti a vznikly z větší části za vlády Herakleia, který Foku svrhl a přirozeně měl zájem na tom, aby byl znázorněn v co možná nejhorším světle.  Také pro dnešní numismatiky a archeology představuje jeho vláda určitým způsobem zlom. Byl to zřejmě Fokas, kdo opět přivedl do módy vousy, neboť od jeho časů byla zobrazení císařů na mincích prováděna s vousy, což značně usnadňuje dataci. Zatímco od Konstantina I. byli téměř všichni císaři podle římského způsobu hladce oholeni (s výjimkou Juliana Apostaty, který si jako správný filozof nechal narůst vous), od dob Fokovy vlády měli téměř všichni panovníci vous (on sám ho údajně nosil, aby zakryl jizvu).

Fokas (po roce 547 v Thrákii – 5. října 610 v Konstantinopoli) byl byzantský císař v letech 602 až 610. Byl to uzurpátor, který podle pramenů zavedl i na tehdejší poměry skutečnou vládu teroru.

Phocas (;, "Phokas"; c. 547 – 5 October 610) was Byzantine emperor from 602 to 610. The early life of Phocas is largely unknown, but he rose to prominence in 602, as a leader in the revolt against Emperor Maurice. Phocas captured Constantinople and overthrew Maurice on 23 November 602, and declared himself emperor on the same day. Phocas deeply distrusted the elite of Constantinople, and therefore installed his relatives in high military positions, and brutally purged his opponents. Phocas was an incompetent leader, both of the administration and army, and under him the Byzantine Empire was threatened by multiple enemies, with frequent raids in the Balkans from the Avars and Slavs, and a Sassanid invasion of the eastern provinces. Because of Phocas' incompetence and brutality, the Exarch of Africa, Heraclius the Elder, rebelled against him. Heraclius the Elder's son, Heraclius, succeeded in taking Constantinople on 5 October 610, and executed Phocas on the same day, before declaring himself the emperor.


Klubová kariéra.

V Nizozemsku hrál profesionálně za kluby Go Ahead Eagles (1969–1975), AZ Alkmaar (1975–1978), MVV Maastricht (1978–1986), Fortuna Sittard (1986–1987) a FC Assent (1987–1988).  S Alkmaarem vyhrál v sezóně 1977/78 nizozemský fotbalový pohár a s Maastrichtem v sezóně 1983/84 nizozemskou druhou ligu Eerstedivisie.

Reprezentační kariéra.

V nizozemském reprezentačním A-mužstvu odehrál jediné střetnutí, na které ho povolal kouč Rinus Michels. Šlo o přátelský zápas 30. května 1975 v Bělehradu proti domácí Jugoslávii, který Nizozemci prohráli 0:3. Van Marwijk odehrál první poločas.

Trenérská kariéra.

Začínal v malém nizozemském klubu Fortuna Sittard, který dovedl do finále nizozemského fotbalového poháru v sezóně 1998/99. Poté převzal slavný Feyenoord, s nímž vyhrál Pohár UEFA 2001/02 (výhra 3:2 ve finále nad německou Borussií Dortmund). A právě Borussia se později zajímala o jeho služby. Od července 2004 se stal trenérem A-týmu Dortmundu. Po necelých dvou a půl letech stagnace ve středu tabulky německé Bundesligy jej 18. prosince 2006 klub propustil a nahradil Jürgenem Röberem. V červnu 2007 se Van Marwijk vrátil do Feyenoordu, s nímž vyhrál v sezóně 2007/08 nizozemský fotbalový pohár (výhra 2:0 ve finále nad týmem Roda JC Kerkrade).

Nizozemská fotbalová reprezentace.

Van Marwijk převzal nizozemské národní mužstvo po Marco van Bastenovi po Mistrovství Evropy 2008 v Rakousku a Švýcarsku.  Na Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice dovedl svůj tým do finále proti Španělsku, které Nizozemsko prohrálo 0:1 po prodloužení. Zisk stříbrných medailí byl úspěchem.  Van Marwijk vedl nizozemský národní tým i na Mistrovství Evropy 2012 v Polsku a na Ukrajině, kde Nizozemsko prohrálo v základní skupině B všechny tři zápasy (v tzv. „skupině smrti“ postupně 0:1 s Dánskem, 1:2 s Německem a 1:2 s Portugalskem) a skončilo na posledním místě. Po tomto neúspěchu 27. června 2012 rezignoval na svůj post.

Lambertus van Marwijk (* 19. května 1952, Deventer, Nizozemsko), známý jako Bert van Marwijk, je bývalý nizozemský fotbalový záložník a současný fotbalový trenér. Za nizozemskou seniorskou reprezentaci odehrál ve své kariéře jeden zápas, později ji vedl právě jako trenér.

Lambertus "Bert" van Marwijk (; born 19 May 1952) is a Dutch football manager who last managed United Arab Emirates national team. As a footballer, he played for the Go Ahead Eagles, AZ, MVV and Fortuna Sittard amongst other clubs, and represented the Netherlands once.


Biografie.

Narodil se v Lombardii. V roce 1913 promoval na Boloňské univerzitě v oboru konstrukce. Během první světové války sloužil jako poručík u ženijního vojsku italské armády. Po válce, v roce 1920, si založil stavební firmu v Římě. Oženil se v roce 1924, za manželku si vzal Irene Calosovou, se kterou měl 4 syny.  V letech 1926-1927 navrhl první významné dílo, kino Augusteo v Neapoli. S bratrancem založil v roce 1932 firmu Nervi a Bartoli, ve které setrval až do konce své kariéry. V letech 1947-1961 působil jako univerzitní profesor v Římě.  Zemřel v roce 1979 na selhání srdce.

Tvorba.

Po budově neapolského kina dostal možnost navrhnout městský stadion (stadion Artemio Franchiho) ve Florencii pro 35 000 diváků (1931). Později, v letech 1935 až 1941 pro italské vojenské letectvo postavil hangáry v Orbetellu, Orvietu a v Torre del Lago. Hangár v Orvietu byl koncipován jako geodetická kopule, jejíž vlastnosti Nervi předtím zkoumal na celuloidových modelech. Konstrukce sestávala z prefabrikovaných železobetonových profilů, na které v roce 1939 získal patent. Ve druhé světové válce byly stavby zničeny. Jeho kreativita se nesoustředila jen na navrhování budov. Po válce se věnoval navrhování betonových plavidel pro italské námořnictvo. Postavil dva typy betonových plachetnic s použitím vlastního vynálezu, materiálu "ferrocemento" (1946). Je vytvořen z těžkého betonu hustě ztuženého rovnoměrně rozloženou ocelovou síťovinou. Tento materiál se naplno uplatnil v návrhu staveb pro výstavu v Turíně (1949-1950). Montované konstrukce ve formě vlnitých cylindrických oblouků složené z modulových dílců ze skla a ferrocementu překlenuly rozpon 93 metrů.  V roce 1950 se Pier Luigi Nervi podílel na návrhu centrály UNESCO v Paříži. V období let 1955-1969 spolupracoval na projektech několika mrakodrapů v Evropě i v Americe (např. Tour de la Bourse v kanadském Montrealu). Roku 1960 byl dokončen jeho Olympijský stadion v Římě, roku 1963 Autobusové nádraží George Washington Bridge v New Yorku. Na konci 60. let Pier Luigi Nervi stavitelské aktivity omezil a začal se soustředit na design. Jeho poslední velkou a typicky nerviovskou stavbou byla hala Norfolk Scope v americkém Norfolku dokončená roku 1971.Vydal mnohé odborné publikace "Umění a věda navrhování" (1945), "Řeč architektury" (1950) nebo "Nové konstrukce" (1963).  Nervi věřil, že architektura a stavitelství jsou dvě části jednoho celku. Tvrdil, že pro návrh dobré budovy je nezbytné znát materiály. Jeho návrhy vycházely z mnoha experimentů se stavebním betonem, v nichž ustavičně hledal řešení konstrukčních problémů. Železobeton mu umožňoval vytvořit pevné, jednoduché, ale esteticky zvládnuté konstrukce. Svými řešeními ustanovil železobeton jako hlavní současný stavební materiál. Prostřednictvím prolínajících se rovin, skládaných a ohýbaných ploch a deformovaných povrchů zavedl trojrozměrný designérský slovník do architektury.

Pier Luigi Nervi (21. června 1891, Sondrio - 9. ledna 1979, Řím) byl italský konstruktér a architekt, otec vysokorozponových předpjatých železobetonových konstrukcí, držitel Zlaté medaile AIA (1963).

Pier Luigi Nervi (21 June 1891 – 9 January 1979) was an Italian engineer and architect. He studied at the University of Bologna graduating in 1913. Nervi taught as a professor of engineering at Rome University from 1946 to 1961 and is known worldwide as a structural engineer and architect and for his innovative use of reinforced concrete.


Historie.

Po rozpadu československé federace byla zprvu mezi oběma republikami měnová unie a dále platila koruna československá. Vzhledem k hospodářským rozdílům byl však tento stav neudržitelný a 7. února 1993 došlo k měnové odluce, přičemž vznikly koruna česká a slovenská koruna. Nová měna měla paritní poměr k předchozí 1 Sk = 1 Kčs. Československé bankovky byly na území Slovenské republiky opatřeny slovenskými kolky s výjimkou desetikoruny, která se nekolkovala a byla nahrazena mincí hodnoty 10 Sk uvedenou do oběhu v den měnové odluky. Pro zúčtování plateb mezi Českem a Slovenskem byl zřízen clearingový mechanismus používající jednotku XCS: 1 XCS = 1 SKK = 1 CZK. Okolkované bankovky byly staženy z oběhu po vydání nových bankovek, poslední z nich byla pětisetkoruna, jejíž platnost byla ukončena 10. ledna 1994.  Vzhledem k nedostatečným devizovým rezervám byla 10. července 1993 slovenská koruna devalvována o 10 %.

Přechod na euro.

Poté, co Slovensko vstoupilo do EU v roce 2004, rozhodlo se co nejdřív přijmout euro, podmínkou k tomu bylo mj. dvouleté setrvání země v ERM II. Už 25. listopadu 2005 se připojilo k ERM II, jehož podstatou je udržování měnového kurzu s odchylkou 15 % kolem hodnoty určité hodnoty (u koruny to bylo 38,4550 Sk za euro, kurz mohl kolísat v rozmezí od 32,69 do 44,22 SKK/EUR.). Kurz (resp. centrální parita) byl 19. března 2007 změněn na 35,4424 Sk za euro (rozmezí od 30,126 do 40,758).  7. května 2008 Evropská komise ústy komisaře pro měnové záležitosti Joaquína Almunii souhlasila s přijetím eura Slovenskem. 28. května 2008 byla centrální parita opět posunuta a to o 15 %, na 30,126 SKK/EUR, což byla do té doby horní hranice kurzu koruny. Novým rozmezím se stala úroveň od 25,6071 do 34,6449 SKK/EUR.  3. června 2008 ministři financí EU na zasedání Rady pro ekonomické a finanční otázky (ECOFIN) v Lucemburku bez diskuze schválili vstup Slovenska do eurozóny k 1. lednu 2009. 8. července 2008 ministři financí rozhodli, že definitivní směnný kurz slovenské koruny k euru je 30,126 Sk za euro (úroveň parity); v tomto poměru se přepočítávaly ceny.  V souvislosti se změnou centrální parity 28. května 2008 se tehdejší ministr financí Ján Počiatek dostal do vážného podezření, že některým firmám ("J&T" a "Istrokapital"), které na změně parity vydělaly stovky milionů korun, v předstihu prozradil nový kurz koruny; krátce předtím byl totiž viděn s jejím majitelem, krátce s vysoce postaveným manažerem J&T Ivanem Jakabovičem na jachtě v Monaku. Podezření na Slovensku vyvolalo velký skandál, Ján Počiatek si však nakonec své postavení udržel. Na Slovensku se v reakci na jeho tvrzení, že se na jachtě bavil o tom „ako formula, aké je počasie, nezaujímavé, zdvorilostné frázy“, objevil vtip, že číslo 30,126, které měl Počiatek prozradit podnikatelům, neznamenalo dohodnutý kurz, ale teplotu Celsia.  Průměrná mzda se na Slovensku pohybovala v roce 2009 kolem 20 000 Sk, to je při pevném směnném kurzu asi 625 eur. Z oběhu se mělo vrátit 148 miliónů bankovek a 453 miliónů mincí. Komerční banky měnily bezplatně korunové mince šest měsíců po zavedení eura, bankovky pak rok. "Národná banka Slovenska" měnila oběhové korunové mince do konce roku 2013, bankovky a pamětní mince mění bez časového omezení.

Mince a bankovky.

Ražbu prováděla obvykle Mincovňa Kremnica, š.p., založená roku 1328.  Některé z pamětních mincí, však razily Česká mincovna v Jablonci nad Nisou a polská Státní mincovna (Mennica Państwowa).  Na bankovkách jednotlivých nominálních hodnot byly následující portréty:

Slovenská koruna (zkratka „Sk“) byla měnová jednotka Slovenské republiky v letech 1993 až 2008. Dne 8. července 2008 byl stanoven fixní a nezměnitelný kurz 30,1260 Sk za euro, kterým byla 1. ledna 2009 slovenská koruna nahrazena. 1 Sk tak představovala 3,319 eurocentu nebo 0,03319 eura. Od 1. ledna 2009 začal platit duální oběh, během kterého obchodníci přijímali koruny i eura, vraceli však pouze eura. Duální oběh trval 16 dní, po 16. lednu 2009 se už smělo platit pouze eurem.

The Slovak koruna or Slovak crown (, literally meaning "Slovak crown") was the currency of Slovakia between 8 February 1993 and 31 December 2008, and could be used for cash payment until 16 January 2009. The ISO 4217 code was "SKK" and the local abbreviation was "Sk". The koruna was subdivided into 100 "haliers" (abbreviated as "hal." or simply "h", singular: "halier"). The abbreviation is placed after the numeric value.


Život.

Maison vstoupil r. 1792 do armády, r. 1796 se stal velitelem praporu, 1799 generálním pobočníkem ministra války Bernadotta a 1802 vojenským velitelem departementu Tanaro. Roku 1805 získal bývalý klášter Langwaden včetně rozsáhlých pozemků v Porýní. Ve válce roku 1806 proti Prusku bojoval jako brigádní generál, pronásledoval pod Bernadottem po bitvě u Jeny Blüchera do Lübecku, bojoval roku 1808 ve Španělsku pod generálem Victorem, vedl rozhodující útok ve vítězné bitvě u Espinosa de los Monteros (10. listopad 1808), ale při obsazování Madridu byl těžce raněn.  Roku 1812 jej Napoleon I. jmenoval po bitvě u Polocku divizním generálem a na bitevním poli na břehu Bereziny mu udělil titul barona. Na místě raněného Oudinota pověřen velením 2. sboru, kryl Maison ústup francouzské armády za Vislu, stejně tak velel zadnímu voji při ústupu od Kačavy a poté bojoval u Lipska, kde byl opět těžce raněn. Napoleon jej povýšil do hraběcího stavu a jmenoval velkodůstojníkem Čestné legie. Roku 1814 bránil Belgii proti postupujícím spojencům od severu.  Po abdikaci Napoleona se Maison podřídil Ludvíkovi XVIII., který jej jmenoval rytířem řádu Svatého Ludvíka a krátce poté velitelem pařížské posádky. Po útěku Napoleona z Elby obdržel Maison velení královské armády shromažďující se v Paříži. Když však vojsko přešlo na stranu Napoleona, utekl Maison k Ludvíkovi XVIII. do Gentu. Po restauraci jej Ludvík XVIII. pověřil velením 1. divize. Byl jmenován členem tribunálu, který soudil maršála Neye, odmítl v něm však zasednout, za což byl odsunut na místo velitele 8. divize v Marseille. Roku 1817 byl jmenován markýzem a pairem a v komoře byl znám svou nezávislostí. Roku 1828 velel francouzské expedici do Řecka a přinutil Ibrahima Pašu k odplutí od břehu Peloponésu. Roku 1829 se vrátil do Francie a obdržel maršálskou hůl.  Při revoluci v roce 1830 se přiklonil k orleánské straně a od 2. listopadu 1830 vedl dva týdny ministerstvo zahraničí, pak byl jmenován vyslancem ve Vídni a roku 1833 v Sankt Petěrburgu. Od konce dubna 1835 do září 1836 byl francouzským ministrem války. Poté se zcela stáhl do soukromí a 13. února 1840 zemřel v Paříži.

Nicolas-Joseph Maison ["nikola žozef mézo"] (19. prosinec 1771 v Épinay u St. Denis – 13. únor 1840 Paříž) byl francouzský generál, maršál, státník – ministr zahraničí a války.

Nicolas Joseph Maison, 1er Marquis Maison (19 December 1771 – 13 February 1840) was a Marshal of France and Minister of War.


Historie.

Slovo „herbář“ je počeštěné latinské "herbarium", od slova, česky „bylina“. Zprvu byl tedy herbář chápán jako kniha o léčivých rostlinách. Nejstarší taková kniha, vzniklá na území dnešního Česka, je "Herbář aneb Bylinář" Pietra Andrea Mattioliho, vydaný v Praze roku 1562 Jiřím Melantrichem z Aventina a do češtiny přeložený Tadeášem Hájkem z Hájku. Tento herbář obsahuje černobílé dřevoryty rostlin s popisy. Od 17. století se pak význam herbáře posouvá k dnešnímu pojetí, tedy sbírka sušených rostlin.  Carl Linné vysílal své žáky do různých končin, aby tam sbírali rostliny, lisovali je a sušili, a následně skladovali. První herbáře vytvořené Čechy jsou herbář rostlin ze Sibiře a ruských stepí od Petra Simona Pallase a herbář moravského misionáře Jiřího Camela, obsahující kolekci rostlin z Filipín. Prvním „českým“ herbářem se pak na počátku 18. století stává kolekce sušených rostlin Jana Františka Bečovského, kněze řádu křížovníků s červenou hvězdou. Z poloviny 18. století pak pochází první regionální herbář z Klatovska Jana Nepomuka Boháče.  Při založení Národního muzea roku 1818 vzniká i jeho herbář (viz Herbář Národního muzea). Hlavními sběrateli jsou Kašpar Šternberk, Jan Svatopluk a Karel Bořivoj Preslovi, Bedřich Berchtold, Filip Maxmilián Opiz a Václav Beno Seidl. K tomu je záhy přikoupen herbář Tadeáše Haenkeho obsahující kolekce z Filipín, Mexika, Kalifornie a And). Roku 1825 vychází na základně podrobného rozboru mnoha specialistů kniha s černobílými vyobrazeními (česky „Haenkeho pozůstalost“). Významné jsou též Opizovy kolekce obsahující řadu typů.  Ve stejné době se rodí i centrální herbář dnešní Karlovy Univerzity. Jeho jádro je vytvořeno z kolekce Jana Christiana Mikana (tvořený kolekcí rostlin z Čech a okolí Rio de Janeira), kolekce Karla Bořivoje Presla – obsahující hlavně kapradiny ("Polypodiophyta") a čeledi hvězdnicovité ("Asteraceae"), bobovité ("Fabaceae") a lobelkovité ("Lobeliaceae") – a sbírka rostlin ze Severní Ameriky, zakoupená Janem Palackým.  Počátkem století 19. vzniká též velmi důležitá instituce pro laickou veřejnost i botanizující odborníky: Výměnný ústav rostlin. Tato instituce založená r. 1819 F. M. Opizem slouží pro výměnu herbářových položek a je první svého druhu.

Rozdělení.

Typy herbářů.

Tradičním herbářem je "sbírka sušených rostlin" (někdy nabízená digitálně přes internet) na bílých čtvrtkách. S rozvojem botanizování a technických možností se však rozvíjí i možnosti pro kolekce rostlin. V poslední době je to hlavě fotografie a video. Pravdou je, že kvalitní herbáře jsou většinou postaveny na suchých rostlinách a obsahují k tomu jako doplněk nějaký jiný typ kolekce. Zde jsou typy herbářů:

Typy herbářových sbírek.

Herbářové sbírky jsou subjednotky herbáře, které bývají seřazeny systematicky.

Herbáře.

V současnosti existuje na světě několik set veřejných herbářů a tisíce neveřejných, patřících soukromým osobám. Každý veřejný herbář má svůj mezinárodní kód složený z velkých písmen a dále osobu odpovědnou, která se nazývá kurátor. Seznam herbářů, jejich kódů a počty druhů lze nalézt v mezinárodním seznamu Index herbariorum. Některé herbáře též vydávají vlastní periodikum.

Současné české herbáře.

V současné době se v nachází v České republice 43 státních nebo veřejných herbářů. Největším herbářem je herbář Karlovy Univerzity, obsahující 2 200 000 (2006) herbářových položek z celého světa. Seznam největších herbářů v ČR.

Herbář je soubor herbářových položek. Může být tvořen sušenými rostlinami, sušenými semeny a plody, fotografiemi rostlin, plody naloženými v lihu, atd. Zásadní součástí každé položky je scheda – etiketa obsahující zásadní informace o datu a místu sběru, název rostliny, název herbáře a kdo položku sebral popř. určil. Při revizi herbáře odborníkem se vedle schedy vlepují revizní lístky, do původní schedy se nezasahuje. Herbáře jsou důležité pro výuku botaniky.

A herbarium (plural: herbaria) is a collection of preserved plant specimens and associated data used for scientific study. The specimens may be whole plants or plant parts; these will usually be in dried form mounted on a sheet of paper (called ""exsiccatae"") but, depending upon the material, may also be stored in boxes or kept in alcohol or other preservative. The specimens in a herbarium are often used as reference material in describing plant taxa; some specimens may be types.


Název měny.

Název "koruna" jakožto symbol monarchie razící mince byl od středověku častý; používá ho většina skandinávských států (Dánsko, Norsko, Švédsko, Island, do přechodu na euro na konci roku 2010 Estonsko), do konce roku 2008 Slovensko. Na českém území byla zavedena rakousko-uherská koruna měnovou reformou 2. srpna 1892 jako polovina předchozího zlatého. Po vyhlášení Československé republiky byl název nakonec zachován (uvažovalo se např. o názvech "frank", "hřivna" nebo "sokol"), Rakousko naopak později (rok 1925) název měny změnilo na šilink a Maďarsko od roku 1926 používalo měnu jménem pengö.

Koruna za první republiky.

Československá koruna byla ustavena zákonem č. 84 z 25. února 1919, na jehož základě byly mezi 3. až 19. březnem 1919 staženy a okolkovány rakousko-uherské bankovky, které byly postupně až do července 1920 vyměňovány za nové československé státovky. Prvním penízem nového státu byla 100-korunová státovka z 15. dubna 1919. Prvními mincemi byly 20-haléř a 50-haléř s ročníkem ražby 1921 vydané v únoru 1922. První korunová mince byla do oběhu uvolněna také v roce 1922. První skutečnou bankovkou (nikoli státovkou) byla 20-koruna s datem 1. října 1926, ale do oběhu se dostala až v březnu 1927.  14. dubna 1920 byl přijat zákon o bance cedulové, který předcházel vzniku centrální banky, která však definitivně vznikla až 21. března 1926 a svoji činnost zahájila až 1. dubna 1926. Prvním guvernérem se stal Vilém Pospíšil, který byl do té doby vrchní ředitel Městské spořitelny pražské a byl též přítelem Aloise Rašína a přední finanční odborník v zemi.  Národní banka byla založena jako akciová společnost se základním jměním 4 000 000 Kč ve zlatě. Československá koruna byla tehdy založena na zlatém standardu a byla považována za pevnou a kvalitní měnu.  Poté byly vydány bankovky I. a II. série, které se v tu dobu řadily mezi nejkrásnější (a poměrně snadno padělatelné) oběžné bankovky na světě. Spolupracovali na nich např. Alfons Mucha, Max Švabinský, Otto Gutfreund a mnozí další významní umělci. Mezi nejznámější výtvarníky mincí patřil tehdy Otakar Španiel.

Vznik protektorátu a druhá světová válka.

Po obsazení českých zemí německými vojsky v březnu 1939 byla zrušena Národní banka Československá a nahradila ji Národní banka pro Čechy a Moravu, která začala vydávat protektorátní koruny a začala provádět měnovou politiku podle nařízení říšské banky z Berlína. Říšská banka určila kurz 1 Říšská marka (RM) = 10 K, což bylo záměrné podhodnocení koruny, aby mohlo Německo zemi ekonomicky vysávat. Reálný kurz koncem roku 1938 byl 1 RM = 8,33 Kč. Německá okupační moc zavedla povinné odvody pro Říši a národní banka musela na tzv. Girokonto odvádět peníze pro německé hospodářství a na vedení války. Koncem války bylo na tomto kontě zhruba 58 miliard K, které představovaly značný zdroj inflace. Dále musela banka odevzdat 45,5 tuny měnového zlata deponovaného v Praze a ve Švýcarsku. Navíc pro zprostředkování plateb za německé občany byl zřízen zvláštní účet u Reichsbank, kde se peníze vyrovnávaly v kurzu stanoveném Říšskou bankou nebo nebyly vyrovnány vůbec. Tyto zásahy a finanční vyčerpávání země vedly k růstu inflace a rozmachu černého trhu. Tyto jevy musely být po válce složitě odstraňovány. Exilová československá vláda v Londýně podepsala v roce 1944 zakládající listinu Mezinárodního měnového fondu a Světové banky. Tyto smlouvy podepsala delegace pod vedením ministra financí Ladislava Feierabenda v Bretton Woods v červenci 1944.

Koruna po druhé světové válce.

Po druhé světové válce byla 1. listopadu 1945 provedena měnová reforma, která řešila problém, že na území Československa kolovalo příliš mnoho platidel - kromě pěti měn (protektorátní, říšskoněmecká, slovenská, maďarská a polská) i různé vojenské poukázky. Tato reforma byla navíc spojena se znárodněním bank a podniků podle Benešových dekretů. Situace se částečně stabilizovala, ale nadále byl v zemi hospodářský chaos z důvodu znárodnění a nového postavení klíčových firem v průmyslu. Po únoru 1948 nastalo další znárodňování průmyslu.

Československá koruna po měnové reformě 1953.

Další měnová reforma přišla k 1. červnu 1953. Nová československá koruna byla vyměňovaná v poměru 1:5 u částek do 300 (starých) Kčs, vyšší částky byly vyměňovány v poměru 1:50. Navíc přestalo být Československo koncem roku 1954 členem MMF a Světové banky, které v roce 1944 spoluzakládalo. Po měnové reformě v roce 1953 byla většina lidí ožebračena a navíc ceny začaly stoupat. Do konce 50. let se podařilo situaci stabilizovat, ale ukázalo se, že centrálně řízená ekonomika začíná vykazovat značné nedostatky. V 60. letech přišla liberalizace poměrů v Československu, která však byla zastavena sovětskou invazí v srpnu 1968. Poté přišla normalizace, kdy byla celá ekonomika odtržena od reálného vývoje ve světě a nastávala postupná izolace ekonomiky ČSSR. Narůstala inflace, kterou vláda skrývala měnovými dotacemi a izolací koruny vůči jiným měnám. Ekonomické problémy centrálně řízené ekonomiky byly jedním z důvodů pádu komunistického režimu v ČSSR v listopadu 1989 a k sametové revoluci. Téměř po celou dobu se v Československu platilo také mincí v hodnotě 1 Kčs, jejíž autorkou byla medailérka Marie Uchytilová-Kučová, která na minci zobrazila politickou vězeňkyni Bedřišku Synkovou. Motiv ženy, která sází pravou rukou do země lípu a v levé ruce drží sazenice lip, byl na rubu 1 Kčs až do konce existence československé koruny, tj. přes 35 let (2. září 1957 - 31. prosince 1992). Stala se tak mincí s nejdelším reálným oběhem v moderních dějinách našeho mincovnictví. Měnil se ovšem avers mince. Od 2. září 1957 do 1. prosince 1961 byl na aversu ražen malý státní znak československé republiky, používaný před rokem 1960, od 1. prosince 1961 do 1. dubna 1990 byl na aversu ražen název i znak Československé socialistické republiky a od 1. dubna 1990 do 31. prosince 1992 byl na aversu ražen nový název i nový znak ČSFR.

Koruna po sametové revoluci.

1. ledna 1993 došlo k rozdělení České a Slovenské Federativní Republiky na dva samostatné státy a k 8. únoru 1993 proběhla měnová odluka, kterou československá koruna zanikla. Výměnný poměr k nástupnickým měnám byl 1:1. Staly se jimi česká koruna a slovenská koruna, kterou vystřídalo na Slovensku 1. ledna 2009 euro.

Mince první republiky a poválečné mince platné před měnovou reformou z roku 1953.

Zajímavostí bylo, že se do roku 1938 objevily celkem 3 typy pětikorunových mincí, jejichž autorem byl známý sochař Otto Gutfreund. První a zároveň nejstarší typ předválečné pětikoruny byl i největší o průměru asi 2,95 cm (byla tudíž větší než moderní padesátikorunová mince, která má průměr asi 2,75 cm) a platila do roku 1931. V roce 1928 byl zaveden do oběhu druhý, již menší typ, který byl zároveň nejtenčí. Tato mince byla ovšem vyrobena ze stříbra a znamenala spolu se stříbrnou pamětní desetikorunou vydanou k 10. výročí ČSR návrat československé měny ke stříbru. Roku 1938 pak byl zaveden třetí a poslední typ pětikoruny, který byl zase silnější, avšak nepatrně tenčí než typ první (existují i zkušební odražky tohoto typu s ročníkem ražby 1937, ty jsou však sběratelsky velmi vzácné). Tato mince byla vyrobena z niklu. Druhý a třetí typ měly jinak prakticky stejný průměr 2,7 cm, který byl tudíž jen nepatrně menší než průměr moderní české padesátikoruny. Dále se všechny tři typy mezi sebou lišily odlišným vzorkováním na hraně. Design lícové a rubové strany všech tří typů byl jinak identický. Druhý stříbrný typ a třetí niklový typ pak byly platné dokonce na území Protektorátu Čechy a Morava, přičemž stříbrné platily na území Československa oficiálně bez přestávky až do roku 1947. Ostatně i platnost niklové pětikoruny 1938 byla po válce na krátkou dobu obnovena. V roce 1945 byly také do oběhu zavedeny pětikorunové státovky.

Koruna československá (v období první republiky zkratka Kč, v období druhé republiky K, od roku 1945 Kčs, mezinárodně v ISO 4217 CSK) byla měna, která platila v Československu od roku 1918. Koruna se dále dělila na 100 haléřů. Zpočátku obíhaly i drobné haléřové mince (za první republiky dvouhaléře, po roce 1953 dokonce jednohaléře a tříhaléře), avšak s postupující inflací nejdrobnější mince postupně mizely z oběhu. V roce zániku ČSFR 1992 byl již nejmenší reálně obíhající mincí pětihaléř. Po rozdělení Československa v roce 1993 na Českou republiku a Slovenskou republiku došlo i k rozdělení měny na Korunu českou a Slovenskou korunu.

The Czechoslovak koruna (in Czech and Slovak: "Koruna československá", at times "Koruna česko-slovenská"; "koruna" means "crown") was the currency of Czechoslovakia from April 10, 1919, to March 14, 1939, and from November 1, 1945, to February 7, 1993. For a brief time in 1939 and again in 1993, it was also the currency in separate Czech and Slovak republics.


Život.

Bugeaud de la Piconnerie pocházel ze staré šlechtické rodiny, usazené řadu generací v Périgordu. Roku 1804 vstoupil jako granátník do gardy a bojoval jako podporučík u Slavkova (2. prosince 1805) a v následujícím tažení na sebe upozornil v bitvě u Pultusku (26. prosince 1806). Po Tylžském míru bojoval na Iberském poloostrově pod Suchetem u Leridy (13. května 1810), Tortosy, a Tarragony (červen 1811). Osobně se vyznamenal jako velitel praporu 13. září 1811 u Cruz de Ordal a roku 1814 již bojuje jako plukovník. Roku 1815 během Sta dní vedl předvoj Alpské armády maršála Sucheta. Během Restaurace zůstal inaktivní a žil na svém statku La Durante (Dordogne), kde se kromě hospodářství věnoval edukaci modernizace zemědělství a vzdělávání prostého lidu. Roku 1830 se přidal na stranu Ludvíka Filipa a roku 1831 byl jmenován "marechal de camps" (cca generálmajor) a poslancem v parlamentu za Perigueux. Roku 1832 byl jmenován velitelem brigády pařížské posádky a brzy poté pověřen velením v Blaye, kde byla tehdy vězněna vévodkyně de Berry. Když byl Bugeaud v parlamentu poslancem Dulongem obviněn z dohledu na věznění vévodkyně, Bugeaud Dulonga v souboji zastřelil (1834). V parlamentu byl Bugeaud zásadním odpůrcem všeobecného hlasovacího práva, volební reformy, svobody tisku a hlasoval pro zvýšení rozpočtu ministerstva války. Roku 1836 byl pověřen velením armády v Oranu proti Abd al-Kádirovi. Osvobozením sboru, který byl v Tasně obklíčen Abd al-Kádirovými jednotkami a vítězstvím na řece Sika (6. července 1836) byl povýšen na generálporučíka. Během tažení se udála příhoda, která Bugeauda proslavila mezi vojáky a dodnes ožívá v písni: Během bojů byl 2. pluk spahiů utábořen v Nefthah, místě mezi Mescarou a Saidou. Tam byl náhle překvapivě přepaden. Bugeaud, který s plukem nocoval, vyrazil okamžitě ze stanu, ale zapomněl si sundat noční čepec, tak celou dobu úspěšně bojoval. Kapitán Chambry ještě téže noci napsal píseň "„La Casquette du pére Bugeaud“ "(“Čepice otce Bugeauda“), na melodii slavnostního pochodu, který vznikl 1812 „"Aux Champs (en marchant)"“ („Do pole pochodem“), která dodnes je známa a zpívána.  "As tu vu, la casquette, la casquette, As tu vu, la casquett' au pèr' Bugeaud? Si tu ne l'as pas vue, la voilà Elle est sur sa tête Si tu ne l'as pas vue, la voilà Il n'y en a pas deux comme ça. Elle est fait', la casquette la casquette, Elle est fait' avec du poil de chameau!"  Viděls čepici, tu čepici, viděls čepici otce Bugeauda? Kdyžs ji neviděl tak tedy Je na jeho hlavě Kdyžs ji neviděl, tak ejhle Nikde podobnou neuvidíš Je udělaná, ta čepice, ta čepice  Je udělaná z velbloudí srsti, Ta čepice otce Bugeauda  Bugeaud se vrátil do Francie po skončení bojů, ale již na jaře byl povolán zpět do Oranu potlačit opětovné povstání. Uzavřel s Abd el Kaderem 31. května 1837 Tasenskou smlouvu o vyhovující správě provincie a tím vzal opozici ve Francii vítr z plachet. O celé akci sepsal "„Mémoire sur notre établissement dans la province d’Oran par suite de la paix“" (Pamětní spis o naší posici v provincii Oran v důsledku míru. Paříž, 1838). V únoru 1838 opět zasedl v parlamentní lavici a energicky se zasazoval roku 1840 za opevnění Paříže. Koncem roku 1840 byl jmenován guvernérem Alžírska a velmi úspěšně se prosadil jako generál, ale hlavně jako organizátor. Po vypuknutí války s Marokem, vtáhl s vojskem na území protivníka a dosáhl rozhodného a rozhodujícího vítězství v bitvě u Isly (14. srpna 1844), které mu přineslo i titul vévoda z Isly, když maršálskou hůl obdržel již rok před touto bitvou (1843). Roku 1847 se vrátil zpět do Francie. V noci z 23. na 24. února 1848 byl pověřen vojenským velením Paříže. S chladnou hlavou a rozvážně navrhl ofenzivní operační plán k potlačení revoluce, ale byl 24. února 1848 písemným rozkazem krále Ludvíka-Filipa, doručeným v 10 hodin dopoledne přinucen k ústupu a brzy poté odvolán z velení. Pak se neúspěšně pokoušel krále ovlivnit, aby neodstupoval. Byl zvolen poslancem Národního shromáždění a zde reprezentoval extrémní pravici. Zemřel 9. června 1849 na choleru. V Alžíru mu byl postaven roku 1852 památník a další památník stojí v Perigueux.

Thomas-Robert Bugeaud, markýz de la Piconnerie, vévoda d'Isly (15. října 1784 v Limoges – 9. června 1849 v Paříži) byl francouzský generál a maršál Francie.

Thomas Robert Bugeaud, marquis de la Piconnerie, duc d'Isly (15 October 178410 June 1849) was a Marshal of France and Governor-General of Algeria.


Život.

Jeho otec i děd byli tesaři, on sám se vyučil zámečníkem. Roku 1797 vstoupil do královské armády a sloužil v ní 5 let. Poté roku 1792 se zapsal do praporu dobrovolnického a stal se pro své rozsáhlé armádní zkušenosti pobočníkem generála Lefebvrea, s nímž prodělal tažení v letech 1793–1796. Od roku 1799 brigádní generál, roku 1803 povýšen na divizního generála. V tažení 1805 velel divizi ve sboru maršála Bernadotta a účastnil se na centrálním úseku bitvy u Slavkova. V kampani 1806–1807 se vyznamenal v bitvě u Jeny a u Friedlantu. V roce 1809 podílel se na potlačení povstání v Tyrolsku. Od 1810 slouží pod Massenou jako velitel divize ve Španělsku. Porazil anglického generála Hilla přinutil jej k ústupu k Lisabonu. Roku 1813 velel ve Španělsku armádnímu sboru a po bitvě u Vittorie ustupuje spořádaně přes Pyreneje, aby v roce 1814 patřil k předním velitelům armády maršála Soulta bránící vstup do Francie – bitvy u l’Adouru, d’Orthezu a Toulouse. Po První restauraci stal se velitelem 16. pěší divize. V březnu 1815 jako spoluviník povstání v departementu du Nord zatčen a vsazen do citadely v Lille. Ve zmatku způsobeném Napoleonovým triumfálním vítáním při jeho návratu z Elby utekl z vězení a s důstojnickým sborem divize se postavil na stranu císaře. Ten jej jmenoval pairem a pověřil jej velením I. armádního sboru. V bitvě u Waterloo (18. června 1815) vedl statečně, ale takticky nešťastně hlavní útok na střed britské sestavy („úder kladiva“), který, jak známo, selhal. Po kapitulaci Paříže, stáhl se za Loiru. Zatčení se vyhnul útěkem do Bavorska. Ve Francii odsouzen in absentia k trestu smrti. V bavorském exilu žil poblíž Bayreuthu, a založil i provozoval pivovar. Po amnestii 28. května 1825 se vrátil do Francie a uvítal roku 1830 Červencovou revoluci. V roce 1834 přebírá velení 12. pěší divize. V letech 1834–1835 je generálním guvernérem Alžírska. Poté opět přejímá velení 12. divize. V květnu 1843 jmenován maršálem Francie a zemřel 25. ledna 1844. Je pohřben v Reims na hřbitově Cimitere du Nord.  Jeho osobně psané memoáry „Vie militaire“ byly vydány posmrtně v roce 1844. Na jeho počest město Reims zřídilo jeho sochu vytvořenou Louisem Rochetem, která dnes stojí na rohu boulevardu Victor Hugo a boulevardu Henry Vasnier. Jeho jméno je vyryto na Vítězném oblouku v Paříži.

Jean-Baptiste Drouet, hrabě d'Erlon (29. července 1765 v Remeši – 25. ledna 1844 v Paříži) byl francouzský generál a maršál Francie.

Jean-Baptiste Drouet, Comte d'Erlon (29 July 176525 January 1844) was a marshal of France and a soldier in Napoleon's Army. D'Erlon notably commanded the I Corps of the "Armée du Nord" at the battle of Waterloo.


Louis-Auguste-Victor de Ghaisnes de Bourmont

Život.

Bourmont byl při výbuchu revoluce důstojník královské gardy a emigroval se svým otcem. Sloužil jako pobočník prince de Condé, ale roku 1794 se vrátil do Francie, aby ve Vendée bojoval proti revoluci. Jako velitel chouanů dobyl roku 1795 Le Mans. Roku 1796 uprchl do Londýna, ale roku 1799 se vrátil zpět do Vendée a opět bojoval proti revoluci. Po 18. brumairu se přidal k Napoleonovi, ale po atentátu v ulici sv. Nikase 24. prosince 1800 byl jedním z podezřelých. Roku 1803 byl zatčen a uvržen do citadely v Besanconu, odkud ale roku 1805 uprchl do Portugalska. Prostřednictvím Junota se smířil s Napoleonem a roku 1808 odešel s Muratem do Neapole, kde vstoupil do tamní armády jako plukovník a brzy nato povýšil na brigádního generála. V taženích v letech 1813 a 1814 se vyznamenal při několika příležitostech, zejména u Drážďan a hlavně při obraně Nogantu roku 1814, za což byl povýšen na divizního generála.  Dne 31. března 1814 přešel k Bourbonům a obdržel velení 6. divize v Besanconu. Po Napoleonově návratu z Elby převzal od něho velení 2. divize Moselské armády ve Flandrech. V předvečer bitvy u Ligny, poté co se účastnil závěrečné válečné porady a byl seznámen s Napoleonovými bojovými plány a pokyny přešel 15. června 1815 ke spojencům, což Napoleona výrazně oslabilo. Po návratu Bourbonů se Bourmont neblaze angažoval při odsouzení maršála Neye. Jako velitel intervenční armády ve Španělsku roku 1823 porazil konstitucionalisty u San Lucar la Major, obsadil Sevillu a po pádu Cadizu převzal vrchní velení v Andalusii. 6. října 1823 byl jmenován pairem. Pro nepřiměřenou ostrost byl roku 1824 povolán ze Španělska zpět do Francie a roku 1829 byl jmenován v Polignacově vládě ministrem války. Roku 1830 se stal vrchním velitelem expedice alžírské. Obratně vedenou operací přinutil město 5. července kapitulovat a již 22. července obdržel maršálskou hůl. Po červencové revoluci se vzdal veškerých funkcí a odjel do Anglie k vypuzené královské rodině. Odmítl přísahu Ludvíku Filipovi a byl roku 1832 vyškrtnut z armády a horní sněmovny. Krátce velel roku 1833 oddílům Doma a Miguela v Portugalsku a radou podporoval karlisty ve Španělsku. Dále žil zcela v soukromí na svém zámku Bourmont, kde také 27. října 1846 zemřel.

Louis-Auguste-Victor de Ghaisnes, comte de Bourmont (2. září 1773 na zámku Bourmont v kraji Anjou – 27. října 1846 tamtéž) byl francouzský státník, maršál a pair.

Louis-Auguste-Victor, Count de Ghaisnes de Bourmont (2 September 1773 – 27 October 1846) emigrated from France soon after the outbreak of the French Revolution. A lifelong royalist, he fought with the counter-revolutionary Army of Condé for two years, then joined the insurrection in France for three more years before going into exile. He was arrested after assisting the Georges Cadoudal conspiracy, but escaped to Portugal.


Historie.

Vývoj vozu začal v únoru 1943, vedoucím vývoje byl šéfkonstruktér automobilky GAZ Andrej Alexandrovič Lipgart. Vůz byl prvním sovětským automobilem se samonosnou karosérií. První prototyp byl dokončen v listopadu 1944. V té době se začalo blížit vítězství v druhé světové válce, a tak byl automobil pojmenován Poběda, rusky "Vítězství". V červnu 1945 byl jeden prototyp představen nejvyšším sovětským představitelům. Na konci srpna 1945 byla schválena sériová výroba vozu, která začala 21. června 1946.  Kvůli technickým problémům nového vozu, způsobených uspěchaným vývojem, byla výroba v říjnu 1948 přerušena. Na Pobědě byly provedeny konstrukční úpravy a vylepšení. Tato druhá série pak byla vyráběna od roku 1949. Téhož roku vznikla varianta polokabriolet, tedy vůz s pevnými rámy oken, ale bez třetího bočního sloupku a se stahovací plátěnou střechou. V roce 1950 byla zavedena modernizovaná převodovka se synchronizací 2. a 3. stupně. Řadicí páka byla přesunuta pod volant.  Roku 1955 byla zahájena výroba třetí série s továrním označením GAZ-M20V. Ta se lišila upraveným motorem s vyšším výkonem, modernizovanou brzdovou soustavou, novým volantem a upravenou přístrojovou deskou. Byla pozměněna maska vozu, která dostala tři silné vodorovné lišty a upravený nárazník. Tato varianta byla vyráběna až do konce výroby roku 1957. Postupem doby Poběda vyzrála ve spolehlivý a odolný vůz. Celkem bylo vyrobeno 235 997 kusů, z toho 14 220 verze polokabriolet a 37 000 vozů, upravených pro taxislužbu.

Výroba v zahraničí.

Od listopadu 1951 byla Poběda montována v Polsku pod jménem Warszawa M20. Postupně modernizované vozy byly vyráběny ve varšavském závodě FSO až do roku 1973. Určité množství vozů bylo údajně smontováno v Pchjongjangu v Severní Koreji.

GAZ-M72.

V roce 1955 vznikl vůz s upravenou karosérií Pobědy a podvozkem i motorem z vojenského terénního automobilu GAZ 69. Vzniklý terénní vůz GAZ-M72 měl oproti klasické Pobědě pohon všech kol a zvětšenou světlou výšku. S motorem o výkonu 55 k dosahoval rychlosti 90 km/h. GAZ-M72 vznikl za podpory nejvyššího sovětského představitele Nikity Sergejeviče Chruščova a měl být určen především oblastním tajemníkům strany a předsedům kolchozů. Mezi lety 1955–1958 vzniklo 4677 vozů.

Technické údaje.

Karosérie.

Poběda má čtyřdveřovou pětimístnou samonosnou karosérii typu sedan se zaoblenou zádí. Karosérie je svařena z ocelových profilů, krytých plechem. Karosérie polokabriolet má plátěnou stahovací střechu.

Podvozek.

Podvozek je klasické koncepce s motorem vpředu a pohonem zadních kol. Vpředu je dělená lichoběžníková náprava s příčnými rameny, odpruženými svislými vinutými pružinami. Vzadu je tuhá náprava odpružená podélnými půleliptickými listovými péry. Zadní náprava je hnací. Brzdy hydraulické bubnové na všech kolech. Kola jsou šestnáctipalcová, s lisovanými ocelovými disky a pneumatikami rozměru 6,00-16.

Motor a převodovka.

Motor je řadový, kapalinou chlazený zážehový čtyřválec s rozvodem SV. Motor je umístěn vpředu, podélně za přední nápravou.  Zdvihový objem: 2112 cm3 Stupeň komprese: 6,2 Elektrická soustava: 12 V. Nejvyšší výkon: 37 kW (50 k) při 3600 ot/min; od roku 1955: 38 kW (52 k) při 3600 ot/min Největší točivý moment: 125 Nm při 2200 ot/min  Převodovka: třístupňová se zpátečkou, 2. a 3. stupeň synchronizovaný (od roku 1950). Řadicí páka na zemi, od roku 1950 pod volantem.

Rozměry a hmotnosti.

Délka: 4665 mm Šířka: 1695 mm Výška: 1640 mm Rozvor: 2700 mm Pohotovostní hmotnost: 1460 kg (sedan), 1495 kg (polokabriolet) Nejvyšší rychlost: sedan - 105 km/h (110 km/h od roku 1955), polokabriolet - 100 km/h Spotřeba paliva: 11–13,5 l/100 km

GAZ-M-20 Poběda (rusky: Победа) byl sovětský automobil střední třídy, vyráběný v automobilce GAZ mezi lety 1946–1958. Vzniklo přibližně 236 000 vozů.

The GAZ-M20 "Pobeda" (; "Победа", "Victory") was a passenger car produced in the Soviet Union by GAZ from 1946 until 1958. It was also licensed to Polish Passenger Automobile Factory, as FSO Warszawa. Although usually known as the GAZ-M20, an original car's designation at that time was just M-20, for "Molotovets" (GAZ factory bore a name of Vyacheslav Molotov).


Alexandre Jacques Bernard Law de Lauriston

Život.

Law, prasynovec Johna Lawa slavného skotského ekonoma a bankéře byl synem Jeana Lawa de Lauriston a jeho ženy Jeanne roz. De Carvalho. Byl třetím z celkem 6 synů. Absolvoval École Militaire v Paříži r. 1784 a sloužil v královské armádě, nejprve jako poručík v Toul. Roku 1789 se oženil – jeho ženou se stala Claude Antoinette Julie Le Duc (1772-1873!). V manželství se narodily 3 děti: Augusta 1790-1860, Coralie 1800-1891, Napoleon Adolphe 1805-1867. Přešel do vznikající revoluční armády a r. 1795 byl již plukovníkem dělostřelectva. Po 18. brumaire byl prvním konsulem povolán do generálního štábu a 1801 byl adjutantem. Brzy po návratu z diplomatické mise v Dánsku (1801) povýšen na brigádního generála. Roku 1805 velel obsazení Benátska a Dalmácie a proti přesile se opevnil v Dubrovníku (Ragusa). Po Tylžském míru se stal generálním guvernérem Benátska. 1808 přeložen k armádě ve Španělsku, 1809 statečně bojuje u Wagramu. 1811 je mimořádným vyslancem v Petrohradu. Po vypuknutí války roku 1812 se připojuje k armádě ve Smolensku a při ústupu je pod Neyem v zadním voji. 1813 organisuje 5. sbor v Magdeburgu, v jehož čele pak bojuje v tažení 1813. Při ústupu v bitvě u Lipska po předčasné destrukci mostu přes Elsteru přeplaval řeku, ale padl přímo do rukou nepřítele a byl zajat. Po restauraci se vrátil do Paříže, podřídil se Ludvíkovi XVIII. a byl jmenován kapitánem mušketýrů. Během 100 dnů se odebral na svůj statek a neangažoval se. Po druhé restauraci byl jmenován velitelem 1. divize gardové pěchoty. Roku 1820 ministr královského dvora a 1823 povýšen na maršála. Od roku 1822 byl členem Francouzského institutu a stal se nositelem velkokříže Čestné legie. Velel při expedici do Španělska r. 1823 druhému reservnímu sboru. Zemřel v Paříži náhle na mozkovou mrtvici. Jeho jméno je vyryto na Vítězném oblouku v Paříži.

Alexandre-Jacques-Bernard Law, markýz de Lauriston (1. února 1768 v Pondichéry (tehdy Francouzská Indie) – 10. června 1828 v Paříži) byl francouzský generál a maršál Francie.

Jacques Alexandre Bernard Law, marquis de Lauriston (1 February 1768 – 12 June 1828) was a French soldier and diplomat of Scottish descent, and a general officer in the French Army during the Napoleonic Wars. He was born in Pondicherry in French India, where his father, a nephew of the financier John Law, was the Governor-General. His mother was a member of the Carvallho family of Portuguese traders. Lauriston is one of the names inscribed under the Arc de Triomphe.


Životopis.

Narodil se v Šmalkaldách v Durynsku v Německo. Jeho zdánlivý talent pro atletiku byl objeven brzy, už ve třetí třídě trénoval třikrát týdně ve sportovním klubu BSG Werkzeugkombinat. V páté třídě se stal šampionem okresního přeboru své věkové kategorie.  V září 1983, internátní škola Kinder- und Jugend Sportschule (KJS) ho přijala na stipendium pro mladé biatlonisty. Studoval, aby se stal sportovním učitelem. Po zkoušce v roce 1989 vstoupil do armády. Po Sjednocení Německa, pádu Berlínské zdi a následném sjednocení Německa byl nucen opustit armádu v roce 1990.  Začal trénovat na mezinárodních sportovních akcích, ale v roce 1989, kdy Fischerovi bylo osmnáct let, měl problémy s oběma svými čéšky po růstovém spurtu. Jako výsledek si odseděl celou sezónu 1989, a myslel, že možná bude muset odejít z tohoto sportu ve svém mladém věku. Nicméně, v sezóně 1990, když se vrátil z armády, zjistil, že se stal silnějším než před svým zraněním, a v prosinci 1990, slavil své první vítězství Evropského poháru ve sprintu v Hochfilzen. O týden později se zúčastnil svého prvního světového poháru. Brzy byl odměněn B-statusem a díky úspěchu v německém šampionátu v roce 1992 se kvalifikoval na světový pohár v Pokljuka v prosinci 1992.  V roce 1993 vyhrál na mistrovství světa zlatou medaili ve sprintu v Borovets, Bulharsko a ve světovém poháru, ve sprintu v Kontiolahti, Finsko. V roce 1994 vyhrál olympijskou bronzovou medaili v individuáním závodu na 20 km.  Fischer byl nedílnou součástí německého biatlonového týmu až do svého odchodu do důchodu.  Fischer má osm biatlonových vítězství z lyžařského festivalu v Holmenkollen, tři v individuálním závodu (1995, 1999, 2004), dvě ve sprintu (1995, 1999), dvě ve stíhacím závodu (2002, 2004), a jeden v závodu s hromadným startem (2001).

Kariéra.

Fischer vyhrál Světový pohár celkově dvakrát (1996/97 a 1998/99), také byl dvakrát druhý (1993/94 a 2004/05) a třikrát třetí (1995/96, 1997/98 a 1999 / 2000). V sezóně 2004/05 Fischer prohrál na mistrovství světa o pouhých jedenáct bodů, který by s největší pravděpodobností získal kdyby soutěžil v posledním závodě roku, ale minul ho kvůli nachlazení.  Na zimních olympijských hrách Fischer vyhrál čtyři zlaté medaile, jednu z nich ve sprintu v roce 2006 a další tři ve štafetě (1994, 1998 a 2006). Také získal dvě stříbrné a dvě bronzové medaile.  Ve světových šampionátech, Fischer nashromáždil sedm zlatých medailí, šest stříbrných a sedm bronzových. Čtyři z jeho zlatých medailí byly vyhrány ve štafetě, jedna v soutěži družstev, jedna v individuálním závodě, a jedna v závodě s hromadným startem. Ve sprintu vyhrál jednu ze svých stříbrných medailí (Hochfilzen 2005). Má tři bronzové ze stíhacího závodu (Kontiolahti 1999,Pokljuka 2001 a Hochfilzen 2005). V závodu s hromadným startem má jednu zlatou medaili (Oslo Holmenkollen 1999), dvě stříbrné medaile (Chanty-Mansijsk 2003 a Hochfilzen 2005) a jeden bronz (Pokljuka 2001). Jeho zbývající stříbrná dvě bronzové medaile přišly ve štafetě (stříbro ve městě Ruhpolding 1996, bronzy v Borovets 1993 a Lahti 2000).

Výsledky v biatlonu.

Všechny výsledky pocházejí z Mezinárodního svazu biatlonu.

Jednotlivá vítězství.

"33 vítězství (6 IZ, 13 Sp, 10 SZ, 4 HS)"  <nowiki>*</nowiki> Výsledky byly získány z UIPMB a IBU závodů, které zahrnují Světový pohár v biatlonu, Mistrovství světa v biatlonu, a také výsledky ze zimních olympijských her.

Sven Fischer (* 16. dubna 1971) je bývalý německý biatlonista. V klubu WSV Oberhof 05 jej trénoval Frank Ulrich a Fritz Fischer (národní trenéři) a Klaus Siebert (klubový trenér). Po biatlonové sezóně 2006/07 odešel do důchodu.

Sven Fischer (born 16 April 1971) is a former German biathlete. He trained with the WSV Oberhof 05 club, and was coached by Frank Ullrich and Fritz Fischer (national coaches) and Klaus Siebert (club coach). After the 2006/07 biathlon season, he retired.


Historie.

Obec zvaná Stará Visla byla založena na řece Visle asi v 11. století při rotundě sv. Michaela Na Skalce. Zde byl roku 1079 zavražděn krakovský biskup Stanislav I. ze Szczepanowa. Jako samostatná tržní osada byla vysazena kolonizátory za polského krále Kazimíra Velikého a po něm také pojmenována. Roku 1335 Kazimierz obdržela městská práva podle magdeburského vzoru. Král Kazimír Jagellonský zde usídlil jak augustiniány eremity, přišlé z Prahy, tak řád augustiniánů kanovníků (zde zvaných regulovaní kanovníci) s kostelem Božího Těla, proslulým procesími o svátku Božího těla.  Po pogromu roku 1494 musely být křesťanská a židovská část města odděleny zdí. Roku 1800 bylo město přičleněno ke Krakovu jako jeho předměstí. Během 19. století se životní podmínky zdejších Židů zhoršily a z městské čtvrti se postupně stávalo izolované ghetto. V roce 1938 sem přesídlili také Židé vyhnaní z Německa a utvořili čtvrť zvanou Malý Berlín. V následujících letech bylo židovské ghetto striktně uzavřeno a postupně do roku 1944 odtud do koncentračních táborů v Plaszowě a v Osvětimi odvlečeno 64 tisíc Židů. Ze 6 tisíc Židů, kteří se na jaře roku 1945.

Památky.

Kazimierz je místem, kde se dodnes prolínají židovské a křesťanské tradice. Někdejší předměstí Krakova Kazimierz se stavebně dělilo na část křesťanskou a židovskou. Židovská část zahrnovala současné ulice Miodowa, Starowiślna, Św. Wawrzyńca, Wąska, Józefa a Nowa, které byly oddělené parkánem a kamennou zdí, jež stála až do roku 1800. Na křižovatce ulic Jakubovy a Jozefovy byla jedna ze tří vstupních bran. Centrem byla dnešní ulice Szeroka. Na ní a v sousedních uličkách vznikl hřbitov, četné židovské modlitebny a obytné domy.  V ulici Szeroka se nachází pět synagog. Nejstarší z nich – středověká Stará synagoga byla během druhé světové války zničena, později obnovena a dnes jsou v ní umístěny sbírky Historického muzea města Krakova. Jediná dnes činná synagoga je synagoga Remuh (v ulici Szeroka č. 40). U ní je situován jeden z nejstarších evropských židovských hřbitovů, na němž byly židé pohřbíváni od poloviny 16. do poloviny 19. století. Avšak první a nejstarší židovský hřbitov se nacházel vedle již neexistujícího rybníku za městskými hradbami na severovýchodní straně města, poblíž dnešní ulice Dajwor. V roce 1800 byl založen nový hřbitov na ulici Miodowa 55.

Film.

Režisér Steven Spielberg si roku 1993 židovskou čtvrť a někdejší továrnu v Kazimierzi vybral k natáčení exteriérů filmu Schindlerův seznam.

Kazimierz (, ) je jedna ze čtvrtí Krakova, která dnes administrativně spadá pod Městskou část I Stare Miasto. Od 14. do začátku 19. století byla samostatným městem ležícím na jih od Krakova, v jeho bezprostřední blízkosti. Po mnoho staletí se zde prolínaly dvě významné kultury – židovská a křesťanská.

Kazimierz (; ; ) is a historical district of Kraków and Kraków Old Town, Poland. Since its inception in the fourteenth century to the early nineteenth century, Kazimierz has been an independent city, a royal city of the Crown of the Polish Kingdom, a location south of the Old Town of Kraków, separated from it by a branch of the Vistula river. For many centuries, Kazimierz was a place of coexistence and interpenetration of ethnic Polish and Jewish cultures. Its northeastern part of the district was historic Jewish, and whose inhabitants were forcibly relocated by the German occupying forces into the Krakow ghetto just across the river in Podgórze in 1941. Today Kazimierz is one of the major tourist attractions of Krakow and an important center of cultural life of the city.


Život.

Georges Mouton vstoupil roku 1792 jako dobrovolník do francouzské armády. Roku 1797 byl velitelem praporu, a roku 1800 již plukovníkem. Napoleon jej jmenoval roku 1805 v boulogneském táboře brigádním generálem a brzy poté i svým adjutantem. V taženích roku 1805 i 1806–1807 byl stále v těsné blízkosti císaře. Vyznamenal se v bitvách u Jeny a Friedlandu, kde byl těžce raněn. Po Tylžském míru roku 1807 byl povýšen na divizního generála a jmenován generálním inspektorem pěchoty a v prosinci 1807 se stal velitelem pozorovacího sboru v Pyrenejích. 1808 byl velitelem divize ve Španělsku. Ve válce roku 1809 rychlým pochodem a dobytím Landshutu (21.4.1809) zamezil spojení sboru Hilleova s arcivévodou Karlem. V bitvě u Aspern dobyl 21. května 1809 v čele gardových fyzilírů Esslingen a tím umožnil záchranu armády organizovaným ústupem na ostrov Lobau. Za statečnost a iniciativu v bitvě jej Napoleon povýšil do šlechtického stavu s titulem hrabě z Lobau.

Cesta k Waterloo.

Roku 1812 byl jako generální adjutant jedním z mála Napoleonových průvodců při návratu z ruského tažení do Paříže. Následující rok bojoval u u Lützenu a Budyšína, poté převzal po Vandammovi (po jeho zajetí v bitvě u Chlumu) zbytky jeho sboru a s ním se účastnil bitvy u Lipska. Po bitvě se uzavřel v Drážďanech spolu s maršálem Gouvionem Saint-Cyr a po obklíčení a kapitulaci prožil zbytek války v rakouském zajetí. Po uzavření míru se vrátil do Francie a po návratu Napoleona z Elby převzal nejprve velení l. pěší divize a poté velení VI. sboru armády. Byl jmenován pairem. Na čele svého sboru bojoval u Ligny a u Waterloo. Zde padl do zajetí Angličanů.

Restaurace.

Po restauraci byl nucen emigrovat a až do roku 1818 žil v Belgii. Po obdržení povolení k návratu pak žil ve své vlasti zcela v soukromí, až roku 1828 byl zvolen za departement Meurthe poslancem sněmovny, kde proslul svými liberálními postoji. Roku 1830 přivítal revoluci a stal se členem municipální komise, která provizorně nahradila vládu. 26. prosince 1830 převzal po Lafayettovi velení národní gardy, v jejímž čele pak 1832 a 1834 potlačil nepokoje. 30. června 1831 obdržel maršálskou hůl a roku 1833 byl jmenován pairem. Zemřel v Paříži.

Georges Mouton, hrabě de Lobau (21. únor 1770 v Pfalzburgu, Lotrinsko – 21. listopad 1838 v Paříži) byl francouzský generál, pair a maršál Francie.

Georges Mouton, comte de Lobau (21 February 1770 – 27 November 1838) was a French soldier and political figure who rose to the rank of Marshal of France.


Klubová kariéra.

Karlsruher SC.

Začátek své profesionální kariéry má Nowotny spojen s Karlsruher SC. Debutoval 2. května 1992 v bundesligovém zápase proti Hamburku. Stále teprve 19letý Nowotny se svou druhou sezónu v „A“ týmu prosadil do základní jedenáctky. Karlsruher si oproti předchozí sezóně polepšil a místo osmé příčky (1991/92) získal příčku šestou zajišťující Pohár UEFA. V další sezóně okusil semifinále Poháru UEFA. Jeho kvalitní defenzivní výkony a výkony brankáře Olivera Kahna drželi mužstvo v horní polovině tabulky, na konci sezóny 1993/94 z toho bylo opět šesté místo. Další dvě sezóny se Karlsruher umístil osmý a sedmý.

Bayer Leverkusen.

Talentovaný a stále teprve 22letý Nowotny zaujal Leverkusen, ve kterém se okamžitě prosadil a nastoupil do 32 zápasů Bundesligy. Jeho partnery v obraně byli obvykle Markus Happe a Christian Wörns, i jejich výkony nakonec znamenaly druhé místo za Bayernem Mnichov. Zatímco Wörns a Happe záhy klub opustili, Nowotny byl oporou Bayeru pro další roky.  V letech 1999, 2000 a 2002 tým skončil znovu druhý a nedokázal tak získat první ligový titul v historii. Nowotny v tomto období převzal kapitánskou pásku. Obzvlášť sezóna 2001/02 byla pro Leverkusen hořká – vedle neúspěšné bundesligové jízdy padl také ve finále Ligy mistrů proti Realu Madrid a prohrál rovněž finále poháru DFB. Nowotny důležitý závěr ročníku nestihl kvůli zranění: nenastoupil ve finále LM, ve finále domácího poháru proti Schalke ani v posledních třech zápasech Bundesligy, z nichž Leverkusen dvě prohrál, a to včetně zápasu proti sestupem ohroženému Norimberku.

Dinamo Záhřeb.

Po odchodu z Leverkusenu v roce 2006 zamířil do Chorvatska. Poslední sezónu kariéry hrál v Dinamu Záhřeb. Zkušený Nowotny měl být oporou v předkole Ligy mistrů, neodvrátil však vyřazení od Arsenalu. Po několika zápasech se zranil a poté toho již moc neodehrál.  V lednu 2007 ukončil kariéru.

Reprezentační kariéra.

Debut za reprezentaci si Nowotny odbyl 30. dubna 1997. Stalo se tak v kvalifikačním zápase na mistrovství světa 1998 proti Ukrajině, které se hrálo v Brémách. Nowotny střídal útočníka Bobice po 15 minutách.  Nowotny byl součástí národního týmu na dvou mistrovstvích Evropy – v letech 2000 a 2004 – a dohromady odehrál pět zápasů. Mistrovství světa 2002 pořádané Japonskem a Koreou zmeškal kvůli zranění.  Trenér Jürgen Klinsmann přizval Nowotnyho k národnímu mužstvu pro mistrovství světa 2006, které pořádalo právě Německo. Nowotny předtím dva roky nehrál žádné reprezentační utkání. Avšak zkušený stoper Nowotny skončil na lavičce náhradníků, kde dělal náhradníka mladíkům Peru Mertesackerovi a Christophu Metzelderovi. Nakonec si zahrál v utkání o třetí místo proti Portugalsku, protože se zranil Mertesacker. Němci v utkání zvítězili poměrem 3 ku 1. Celkový počet zápasů, které odehrál za Německou reprezentaci dosahuje 48. Jediný gól vstřelil 27. května 2004 v přátelském zápase proti Maltě, kdy Německo zvítězilo 7:0.

Úspěchy.

Německo  Bayer Leverkusen  Karlsruher

Jens Nowotny (* 11. ledna 1974, Malsch) je bývalý německý reprezentační fotbalista, který hrál na postu středního obránce. S velkým fotbalem začal v klubu Karlsruher SC, většinu kariéry hrál za Bayer Leverkusen, se kterým dosáhl finále Ligy mistrů 2001/02. Rovněž ve čtyřech sezónách skončil v lize na 2. místě.

Jens Daniel Nowotny (born 11 January 1974) is a German former professional footballer who played as a defender. He played in nearly 300 official games with Bayer Leverkusen in one full decade, helping them reach the 2002 Champions League final. In his prime, he is widely regarded as the best defender in Germany.


Život.

Jean-Charles Pichegru studoval u minoritů a působil jako učitel matematiky klášterní školy v Brienne. Nosil řádový oděv, ale vysvěcen nebyl. Vyučoval též na vojenské škole v Brienne, ale Napoleon Bonaparte nepatřil k jeho žákům. Roku 1783 vstoupil jako voják do dělostřeleckého pluku v Auxerre. S nadšením se přidal k revoluci, stal se v Besanconu předsedou jednoho politického revolučního klubu. Byl jmenován velitelem praporu národní gardy a v jeho čele bojoval v Rýnské armádě. Zde se vyznamenal, přešel roku 1792 do generálního štábu a roku 1793 se stal divizním generálem.  V říjnu 1793 byl jmenován velitelem Rýnské armády a ve spolupráci s generálem Lazarem Hochem v prosinci 1793 přinutil Rakušany k ústupu, když ovládl opevněné weissenburské Wissembourg linie, obsadil Landavu a Lauterburg. V únoru 1794 byl jmenován vrchním velitelem franc. Severní armády a vybojoval vítězství u Montcastelu a Meninu (26. a 29. dubna 1794), porazil Rakušany pod princem Bedřichem Josiášem Sasko-Koburským a Brity pod druhorozeným synem brit. krále vévodou z Yorku. 18. května 1794 u Courtrai a pak v červnu Clerfayta v dnešní Belgii u Rousselaere a Hoogleedenu. Po vítězství Jourdana 26. června 1794 u Fleurusu, překročil Pichegru Šeldu, obsadil Bruggy, Ostende, Gent a Oudenaarde, poté 18. října 1794 překonal se 40 000 muži Másu a 27. prosince 1794 dobyl za vydatné pomoci mrazu ostrov Bommel a byl oslavován holandskými patrioty jako osvoboditel. V březnu 1795 povolán jako vojenský velitel Paříže, kde na předměstích potlačil lidové povstání 1. dubna 1795 (12. germinalu r. III) a poté se vrátil k Rýnské armádě a obsadil Mannheim. Zde se setkal s agentem monarchistů Fauche-Borelem, jednal s ním a obdržel velké sliby od prince de Condé odměnou za pomoc při opětném dosazení Bourbonů na francouzský trůn. Od této chvíle vedl operace pasivně a pomalu a zamezil plnému využití francouzských vítězství. Tímto svým jednáním se stal podezřelý, ale nové direktorium jej odeslalo jako vyslance do Švédska. Pichegru ale tuto funkci nepřijal a stáhl se do soukromí v rodišti. Roku 1797 se stal členem a dokonce předsedou Rady pěti set, ale po státním převratu 18. fructidoru (4. září 1797) byl zatčen a odsouzen k deportaci do Cayenne ve Francouzské Guayaně v jižní Americe. V červnu 1798 se mu spolu se sedmi společníky podařil útěk do Paramariba a odtud odplul do Velké Británie. O rok později se přidal k rakouské a ruské armádě a bojoval pod Rimským-Korsakovem. Poté žil krátce v Německu a vrátil se do Velké Británie. Tam navázal staré kontakty s Bourbony a spolu s Georgesem Cadoudalem navrhl atentát na prvního konsula Francie. V převlečení se oba vrátili do Paříže (1804), kde Pichegru navázal kontakty s generálem Moreauem, ale 28. února byl po tuhém odporu přesile četníků zatčen. Před skončením soudního procesu byl Pichegru nalezen ve své cele v Templu zardoušen vlastní kravatou. Zda se jednalo o sebevraždu či o vraždu – kravatu si měl dvoumetrový silák ukroutit kolem krku hůlkou, což nezní věrohodně – není dodnes zcela rozhodnuto. V roce 1816 byla mu v Arbois odhalena socha.

Zkamenělá kořist.

V roce 1794 ovládl Pichegru město Maastricht a zmocnil se také fosilního bohatství tohoto holandského území. Konkrétně získal lebku obřího mořského plaza mosasaura, objevenou roku 1770 Johannem Hoffmannem v křídových lomech u města Maastricht. Ta pak byla roku 1795 převezena do Paříže jako válečná kořist a zkoumal ji slavný Georges Cuvier.

Jean-Charles Pichegru (16. února 1761, Arbois, Franche-Comté, Francie – 5. dubna 1804, Paříž, Francie) byl francouzský generál období revolučních válek, který sehrál vedoucí roli v dobytí Rakouského Nizozemí, dnešní Belgie, i severního (svobodného) Nizozemí. Později se spojil s roajalisty a plánoval atentát na Napoleona Bonaparte.

Jean-Charles Pichegru (16 February 1761 – 5 April 1804) was a distinguished French general of the Revolutionary Wars. Under his command, French troops overran Belgium and the Netherlands before fighting on the Rhine front. His royalist positions led to his loss of power and imprisonment in Cayenne, French Guiana during the Coup of 18 Fructidor in 1797. After escaping into exile in London and joining the staff of Alexander Korsakov, he returned to France and planned the Pichegru Conspiracy to remove Napoleon from power, which led to his arrest and death. Despite his defection, his surname is one of the names inscribed under the Arc de Triomphe, on Column 3.


Politik, stavitel a mecenáš.

Měl velmi blízko k římským císařům Hadriánovi i Marku Aureliovi, díky čemuž zastával významné úřady (nejprve agoranom, 127–128 archón eponymos, od 143 římský konzul, kněz Diova chrámu v Nových Athénách, který dal postavit císař Hadrián, římský senátor). Financoval řadu staveb, v Athénách např. Odeón či chrám bohyni Tyché. Obnovil épeirské Orikum, poničené zemětřesením, nechal vystavět vodovod v apulském městě Canusii a kryté divadlo v Korinthu, ozdobil delfský a Lykurgův athénský stadion mramorem, v Olympii vybudoval vodovod pro účastníky olympijských her a monumentální fontánu ("nymphaeum"), v Thermopylách pak sirné lázně. V závěru života se dostal do sporu s Athéňany, kteří ho zažalovali u císaře Marka Aurelia z panovačnosti. Ten ho zprostil žaloby, ale Héródés Athény opustil a žil v dobrovolném vyhnanství v rodném Marathonu a na svém letním sídle v Kéfissii (dnes Kifisia, severní předměstí Athén).

Rétor.

Byl žákem rétora Polemona a gramatika Favorina. Byl představitelem tzv. druhé sofistiky a k jeho vzorům patřil Sókratův žák Kritios. Z jeho literárního, respektive rétorického díla se zachovala jediná autentická řeč "Peri politeias" ("O státě"). Zřídil katedru rétoriky na univerzitě, kterou v Athénách založil Hadrián. Jeho žáky byly Achilleos, Polydeukos a Memnon.

Rodina.

Detaily z jeho života známe především díky Filostratově dílu "Životy sofistů".  Ottův slovník naučný popisuje Héródésův původ a rodinné poměry takto: "Pošel z dému Marathónského a z rodu. jenž rodokmenem připojoval se k Aiakovcům, Filaiovcům a Erechtheovcům, čítaje mimo jiné i Miltiada a Kimona ku předkům svým. Otec Héródův Attikos, objeviv v domě svém blíže divadla Dionysova v Athénách veliký poklad, jejž s přivolením císaře Nervy podržeti směl, zůstavil synu veliké bohatství, než při tom i závazek, aby při slavnostech spoluobčany i cizince podělil jednou minou. Héródés později, maje o závazek ten s Athéňany spor, vyplatil jednomu každému po 5 minách a tím zbyl se obtížné povinnosti. Prvá známá choť jeho byla Římanka Appia Annia Regilla, již však Héródés z neznámé příčiny, těhotnou jsoucí, tělesně ztrestati kázal, až zemřela. Bratr zemřelé pohnal Héróda, jenž mezitím stal se senátorem římským, z vraždy před senát, kdež nevinným uznán. Z vděčnosti a snad, aby pomluvám konec učinil, zvěčnil Héródés jméno Regillino novým Odeiem, jež zbudoval na jihozáp. svahu Akropole (Odeion Regillino nebo Héródovo). Regilla zůstavila mu dvě dítky, z nichž Attika císař Antoninus Pius jmenoval senátorem, ježto však záhy oddal se opilství, vydědil jej Héródés ještě za živa. Druhá choť Héródova byla Římanka Vibullia Alcia, která, porodivši syna Hérodiana, záhy zemřela."

Héródés Attikos, řecky Ηρώδης ο Αττικός, v Římě nazýván latinsky celým jménem Lucius Vibullius Hipparchus Tiberius Claudius Atticus Herodes (101 – 177) byl starořecký politik, řečník a mecenáš z císařské éry. Byl předním představitelem tzv. druhé sofistiky a vychovatelem budoucího císaře Marca Aurelia.

Herodes Atticus (, "Hērōidēs ho Attikos"; 177), or Atticus Herodes, son of Tiberius Claudius Atticus Herodes (suffect consul 133), was a Greco-Roman politician and sophist who served as a Roman senator. Appointed consul at Rome in 143, he was the first Greek to hold the rank of "consul ordinarius", as opposed to "consul suffectus". In Latin, his full name was given as Lucius Vibullius Hipparchus Tiberius Claudius Atticus Herodes (). According to Philostratus, Herodes Atticus was a notable proponent of the Second Sophistic. M.I. Finley described Herodes Atticus as "patron of the arts and letters (and himself a writer and scholar of importance), public benefactor on an imperial scale, not only in Athens but elsewhere in Greece and Asia Minor, holder of many important posts, friend and kinsman of emperors."


Marie-Caroline of Bourbon-Two Sicilies, Duchess of Berry

Život.

Mládí a život v manželství.

Marie Karolína se narodila 5. listopadu 1798 na zámku Caserta jako jediná dcera ze sňatku sicilského krále Františka I. a jeho sestřenice Marie Klementiny. Byla pokřtěna podle prarodičů z otcovy strany: Marie Karolíny Habsbursko-Lotrinské a Ferdinanda I. a většinu svého dětství pak prožila ve městech Palermo a Neapol. Roku 1801 matka tehdy tříleté Marie Karolíny zemřela a již rok na to se František I. znovu oženil – tentokrát se španělskou infantkou a sestřenicí Marií Isabelou, se kterou měl dvanáct dalších dětí.  V roce 1816 do Neapole dorazil francouzský diplomat "Pierre Louis Jean Casimir de Blacas", který s králem Františkem dojednal sňatek Marie Karolíny a synovce Ludvíka XVIII., Karla Ferdinanda. Svatba se odehrála 24. dubna 1816 v Neapoli a po jejím uskutečnění se Marie Karolíny stala i vévodkyní z Berry. Přestože byl sňatek čistě předem domluveným politických tahem, manželství Marie Karolíny a prince Karla Ferdinanda bylo šťastné. pár pobýval v Elysejském paláci v Paříži, který jim francouzský král daroval. Oba dva navíc s oblibou sbírali výtvarné umění. Sama Marie Karolína finančně podporovala výrobu sévreského porcelánu. V červenci 1817 se páru narodil první potomek: dcera Luisa Alžběta. Nicméně, zemřela den po narození. Půl roku na to už ale byla Marie Karolína znovu těhotná a v září následujícího roku se narodil syn Ludvík – zemřel ještě v den svého narození. Nad rodem Bourbonů se stahovala mračna a Karel Ferdinand byl poslední nadějí na přežití rodu, žádný z dalších členů přímé linie Bourbonů totiž neměl potomky. I další Mariino těhotenství skončilo zklamáním: narodila se dcera, pojmenovaná Luisa Marie Terezie. Ta ale, na rozdíl od prvních dvou potomků Karla a Marie, přežila a zemřela až v roce 1864 jako čtyřiačtyřicetiletá. Krátké manželství Marie a Karla bylo ale ukončeno vraždou Karla. Marie Karolína byla znovu těhotná, když se s manželem vraceli z opery a Karla smrtelně zranil výrobce sedel a zastánce bonapartismu "Louis Pierre Louvel". Karel zemřel následující den, Když se o sedm měsíců později narodil zdravý syn Jindřich, přezdívalo se mu „zázračné dítě“ a byly v něj vkládány velké naděje na udržení Bourbonů na francouzské trůně.

Vdovství.

Díky narození syna, posledního „čistého“ Bourbona, se Marie Karolína stala důležitou postavou restaurace Bourbonů. Roku 1824 pak král Ludvík XVIII. zemřel a na jeho místo nastoupil Mariin tchán Karel. Během červencové revoluce byl ale sesazen a oba jeho starší synové se trůnu dobrovolně vzdali. Na několik minut se francouzským králem stal Mariin syn Jindřich, následně ale Národní shromáždění prohlásilo za krále Ludvíka Filipa z vedlejší linie Bourbonů Bourbon-Orléans. Sám bývalý král Karel jej do této funkce uvedl a sesadil tím hlavní linii Bourbonů z francouzského trůnu.  Marie Karolína odešla i se synem do exilu. Nejdříve žili v Bath, později v Edinburghu.

Druhý sňatek.

Marie Karolína ale nebyla se svým životem v Edinburghu šťastná a stála si za tím, že její syn je právoplatný francouzský král. Nakonec se rozhodla vrátit ke své rodiny do Neapole. Zde začala spřádat plány na navrácení syna Jindřicha na trůn: spojila se s vikomtem de Saint-Priest a započala legitimistické hnutí za návrat Jindřicha na trůn. Mezitím se 14. prosince 1831 tajně provdala za italského šlechtice a vévodu "della Grazia" "Ettora Carla Lucchesi-Palliho". Následně pobývala i Marseille, Vendée a Bretani, kde se jí podařilo vyburcovat vzpouru, která ale byla rychle potlačena. Následujících pět měsíců se skrývala v domě v Nantes, její skrýš ale vyzradil její přítel "Simon Deutz" a Marie Karolína tak byla uvězněna v zámku v Blaye.  Během uvěznění v Blaye porodila zdravou dceru Annu Marii a byl odkryt její tajný sňatek, což způsobilo nevoli legitimistů. Kvůli tomu již nebyla pro francouzskou vládu nebezpečná a byla propuštěna. I s dcerou se vrátila na Sicílii, kde byla Anna Marie dána do pěstounské péče a krátce na to zemřela ve věku tří měsíců. Vrátila se ke svému manželovi Ettorovi a přestože jejich první dítě zemřelo, měli spolu čtyři další zdravé děti. Roku 1844 pak pár koupil palác Ca' Vendramin Calergi.  Během risorgimenta byl pár nucen prodat mnoho uměleckých děl, které vlastnil, a několik pozemků včetně paláce Ca' Vendramin Calergi, který podali vnukovi Jindřichovi. Společně odešli z Itálie do nově vzniklého Rakouska-Uherska, do obce nedaleko Štýrského Hradce. Roku 1864 Mariin druhý manžel zemřel a ona jej přežila o celých šest let. Zemřela 17. dubna 1870 jako jednasedmdesátiletá.

Potomci.

Z manželství s francouzským princem a vévodou z Berry vzešly čtyři děti, přičemž pouze dvě (syn a dcera) se dožily dospělosti: Z druhého a zpočátku utajovaného manželství s italským šlechticem "Ettorem Carlem Lucchesi-Pallim" vzešlo pět dětí, přičemž pouze první dcera, kterou Marie porodila při věznění na zámku v Blaye, zemřela.

Marie Karolína Neapolsko-Siciliská (celým jménem "Marie Karolína Ferdinanda Luisa Neapolsko-Sicilská, vévodkyně z Berry"; 5. listopadu 1798, Zámek Caserta, Caserta, Sicilské království – 17. dubna 1870, Brunnsee, Štýrsko, Rakousko-Uhersko) byla sardinská princezna, po sňatku s Karlem Ferdinandem Bourbonským i princezna francouzská a vévodkyně z Berry. Tento sňatek trval jen krátce a vzešly z něj dvě děti, po smrti manžela se tedy Marie Karolína znovu tajně vdala, tentokrát za italského šlechtice "Ettora Carla Lucchesi-Palliho".

Marie-Caroline de Bourbon-Sicile, duchesse de Berry (Maria Carolina Ferdinanda Luise; 5 November 1798 – 17 April 1870) was an Italian princess of the House of Bourbon who married into the French royal family, and was the mother of Henri, Count of Chambord.


Kariéra.

Začínala jako televizní herečka. Ve Francii se stala známou v roce 1999 rolí ve filmu "Venuše, salon krásy", za kterou získala cenu César jako nejlepší ženská herecká naděje. Za hranicemi Francie proslula o dva roky později svojí rolí Amélie ve filmu "Amélie z Montmartru", za kterou byla jako nejlepší herečka mj. nominována na Césara, Evropskou filmovou cenu či cenu BAFTA.  Další úspěšnou rolí byla v roce 2004 role Matildy ve filmu "Příliš dlouhé zásnuby" ("Un long dimanche de fiançailles)", za kterou byla mj. nominována na Césara či Evropskou filmovou cenu. V roce 2005 začala pracovat na svém prvním hollywoodském filmu "Šifra mistra Leonarda", kde jí byl hereckým partnerem Tom Hanks. Film měl premiéru v roce 2006 a byl komerčně úspěšný, i když kvůli svému tématu mírně kontroverzní. Stále se považuje za francouzskou herečku, v domovské Francii chce i nadále rozvíjet svou kariéru. Od září 2006 je členkou americké Akademie filmového umění a věd.

Osobní život.

Mezi její oblíbené spisovatele patří Victor Hugo, Oscar Wilde, Paul Auster, a Timothy Zahn, jejími oblíbenými básníky jsou Charles Baudelaire a Tristan Tzara.  Audrey si fotografuje všechny reportéry, kteří s ní dělají interview, a jejich fotky shromažďuje v albu. Ve Francii ji mnozí považují za „typickou okcitánskou obyvatelku "Auvergnate"“. Aby vyvrátila pochybnosti novinářů v souvislosti se svým účinkováním ve filmu Šifra mistra Leonarda, prohlásila, že jde pouze o zábavný film, nikoli film náboženský, a že by se nikdy nepodílela na filmu, který by napadal křesťanskou víru. Dále řekla: „Byla jsem vychována ve víře, ačkoli oficiálně nejsem katolička, a věřím v Boha – tedy v mého Boha“.

Audrey Justine Tautou [odre žüstyn totu] narozená 9. srpna 1976 v Beaumontu, departement Puy-de-Dôme) je francouzská herečka. Ve Francii se stala známou v roce 1999 rolí ve filmu "Venuše, salon krásy", za kterou získala cenu César jako nejlepší ženská herecká naděje. Za hranicemi Francie proslula o tři roky později svojí hlavní rolí ve filmu "Amélie z Montmartru", ještě více pak hlavní rolí v hollywoodském filmu "Šifra mistra Leonarda".

Audrey Justine Tautou (; born 9 August 1976) is a French actress. Signed by an agent at age 17, she made her acting debut at 18 on television and her feature film debut the following year in "Venus Beauty Institute" (1999), for which she received critical acclaim and won the César Award for Most Promising Actress.


Příklad.

Například při studiu systému, která se skládá z velkého počtu mikročástic, nejsme schopni řešit soustavu pohybových rovnic pro všechny částice, ani zadat příslušné počáteční či okrajové podmínky. Jde tedy o problém s neúplnou (či parciální) informací, u kterého jsme namísto detailní mikroskopické informace o systému odkázáni na neúplný (makroskopický) popis daného systému. Proto statistická fyzika používá popis pomocí teorie pravděpodobnosti, či (tradičněji, avšak méně přesně i obecně řečeno) matematické statistiky.  Statistickou fyziku lze přitom uplatnit ze dvou opačných a stejně užitečných hledisek: Můžeme zadat (postulovat) makroskopické vlastnosti daného fyzikálního (mikro)systému a studovat otázku, jaké jsou pravděpodobnosti jednotlivých stavů mikrosystému při zadaném neúplném popisu. Anebo obráceně – můžeme zadat (postulovat) pravděpodobnosti jednotlivých mikroskopických stavů systému a studovat otázku, jaké makroskopické vztahy jsou se zadaným mikroskopickým popisem slučitelné. Obě uvedená hlediska jsou důležitá pro hlubší pochopení mnoha dalších oblastí fyziky – zejména termodynamiky a kvantové mechaniky.  Protože u reálných (nejen fyzikálních) systémů jsme téměř bez výjimky odkázáni jen na makroskopickou úroveň popisu a neúplnou informaci, je zřejmé, že základní schéma statistické fyziky je mimořádně obecné a není nikterak omezeno na oblast fyzikálních soustav složených z mnoha částic. Bylo proto již velmi úspěšně použito i v mnoha oblastech mimo fyziku – například v teorii optimalizace, při studiu ekologických i sociálních systémů, v ekonomice, evoluční teorii a genomice, kosmologii, atp.

Entropie.

Jeden ze zásadních poznatků statistické fyziky se týká i samotného pojmu entropie. Přímo z metody MaxEnt vyplývá, že veličina zvaná entropie je definována teprve tehdy, když je zadána úroveň popisu daného systému. Jinými slovy – když je zadán soubor veličin, které se na daném systému zachovávají, a současně je smluveno, jakou mikroskopickou úroveň popisu máme na mysli. Entropie tedy není veličina, která by měla nějakou hodnotu nezávisle na zvolené úrovni popisu systému. Právě neujasněnost v úrovni popisu vedla v historii statistické fyziky ke zdánlivým paradoxům (např. Maxwellův démon a Laplaceův démon) a principiálním teoretickým potížím i slepým uličkám (souvisejícími např. s pojmy ergodická hypotéza či Boltzmannova kinetická rovnice). Jak přesvědčivě ukázal zejména Jaynes, pokud důsledně vymezíme, jakou makroskopickou i mikroskopickou úroveň popisu uvažujeme, pak žádný z uvedených paradoxů ani principiálních obtíží nevzniká.  Základním pracovním nástrojem statistické fyziky, pomocí kterého uvádíme do vztahu makroskopickou a mikroskopickou úroveň popisu, je metoda maximální entropie. U této metody vycházíme ze zadání makroskopických veličin, které se v daném systému zachovávají, a poté konstruujeme příslušné rozložení pravděpodobností pro jednotlivé mikroskopické stavy systému. Používáme k tomu exponenciální zobrazení, které se ve statistické fyzice obvykle nazývá Gibbsovo velké kanonické rozdělení a které je speciálním případem Jaynesovy metody maximální entropie (MaxEnt). Tato metoda umožňuje jednotné odvození všech typů pravděpodobnostních rozložení, která se běžně ve fyzice i jiných oblastech vyskytují: Gaussovo (normální), Boltzmannovo, Maxwellovo, Zipfovo, Lévyho či mocninná rozdělení, atd. Naopak – obrátíme-li schéma a zadáme pravděpodobnostní rozdělení, lze metodou MaxEnt snadno ukázat, jaké makroskopické veličiny se u zadaného systému nutně zachovávají (viz zákony zachování).

Statistická fyzika je jednou z centrálních oblastí teoretické fyziky. V tradičnějším pojetí se zabývá zkoumáním vlastností makroskopických systémů či soustav, přičemž bere v úvahu mikroskopickou strukturu těchto systémů. Obecněji statistická fyzika uvádí do vztahu dvě úrovně popisu fyzikální reality – a to úroveň makroskopickou a mikroskopickou. Zakladateli byli Ludwig Boltzmann a Josiah Willard Gibbs.

Statistical physics is a branch of physics that uses methods of probability theory and statistics, and particularly the mathematical tools for dealing with large populations and approximations, in solving physical problems. It can describe a wide variety of fields with an inherently stochastic nature. Its applications include many problems in the fields of physics, biology, chemistry, neuroscience, and even some social sciences, such as sociology and linguistics. Its main purpose is to clarify the properties of matter in aggregate, in terms of physical laws governing atomic motion.


Název.

Dávný název města byl "Leszczno", "Leszczyna" nebo "Leszczyn" a nynější název je jeho přetvořenou podobou. Tento staropolský název pochází z rostliny "leszczyna", česky líska obecná.  První zmínka názvu z roku 1393 ho uvádí jako "Lesczno", také bylo uváděno v historii latinsky "Lessna Polonorum". Z názvu místa pochází jméno velkopolského magnátského rodu "Leszczyński". Od 14. století se název (kvůli obtížnému vyslovení shluku souhlásek „szczn” (tj. -ščn-) pro Němce) postupně germanizoval na "Lissa", případně "Polska Lissa" a pak "Polnisch Lissa". Nakonec se ale zůstalo u zkrácené varianty "Lissa". V roce 1650 je místo (vedle názvu "Leszno") uvedené jako "Liessau" a "Lissa". Pod těmito názvy ho nalezneme také v polských pramenech z konce 19. století.

Historie.

Počátky Lešna.

První známý historický zápis o Lešně z 1393 roku dotvrzuje vlastnictví Stefana z Karnina, šlechtice z Věňavy (pol. Wieniawa). Tento rod převzal od své osady jméno Leščiňských (pol. Leszczyńskich). Z tohoto rodu vzešel i nejdéle žijící (1677–1766) polský král a velkokníže litevský Stanislav I. Leszczyński.  Do 16. století se městys vyvíjel ve stínu větších a bohatších center jako: Wschowa, Kościan, Osieczna, Święciechowa.

16. a 17. století – Lešno významným střediskem reformace.

Roku 1543 Rafael IV. Leszczyńský z Wieniawy, pán v Przemętu, obdržel od polského krále Zikmunda I. souhlas na založení města na základě vsi stejného názvu. Roku 1547 pak získalo město plná městská práva.  Dle zápisu z kroniky města přichází do Lešna malá skupina Českých bratrů v roce 1516. Jan Amos Komenský sem dorazil se skupinou cca dvanácti set disidentů v únoru 1628 (4.2.1628 překročili hranice v okolí Žacléře). S dvěma přestávkami Jan Amos Komenský strávil v Lešně 28 let, zprvu vyučoval na Vyšší bratrské škole, jež byla založena brzy po jejich příchodu do města v roce 1628. V roce 1631 došlo v Lešně k epidemii moru. Komenský, který v té době pracoval na díle "Česká didaktika", vydává spisek "Zpráva kratičká o morním nakažení", v níž kritizuje cynické, až nelidské zacházení s nemocnými lidmi i prodej masa nakažených zvířat. Lešno v 17. století bylo největším střediskem tiskařství ve Velkopolsku díky působení exulantů z blízkého Slezska. Jan Amos Komenský uvedl v roce 1628 do provozu tiskárnu, kterou převezl s Českými bratry z Kralic.  V letech 1638–1647 v Lešně pobýval teolog a básník Johann Heermann a tady byl i pochován. Ze stejného roku pochází zachovaná židovská synagoga a kolem roku 1633 tu vznikla i luterská farnost. V této době sem přicházejí také slezští tkalci a to dohromady vedlo k rychlému rozvoji města. V období 1636–1639 došlo k velkému zvětšení rozlohy města, obklopilo je nové opevnění s valy a baštami. Čtyři brány (severní Kościańská, východní Osiecká, západní Święciechowská a severní Rydzyňská) ho spojovaly s předměstími. Konaly se tu časté trhy, měšťané užívali svobody a daňových úlev. Zboží vyráběné v Lešnu se vyváželo do Saska, Ruska a Litvy.  V roce 1654 se Komenský, po přestávce, vrací. Když roku 1655 přišlo švédské vojsko k Lešnu, čeští a moravští bratři v čele s Janem Amosem Komenským „zachránili“ Lešno před dobýváním Švédy otevřením městských bran. Komenský píše svou "Pansofii", oslavnou řeč o švédském králi a čile se druží se švédským velitelem Schichtlingem. Po dobytí (resp. osvobození) Lešna polskými sedláky v roce 1656 ovšem musel z Polska útéci před trestem a hněvem Poláků. Ti pak Lešno vydrancovali a vypálili a "zlatá doba" Lešna skončila. Lešno bylo znovu zničené roku 1707 Rusy a následně po dvou letech (1709) epidemie zdecimovala počet obyvatel.  Období rozvoje města je dobou rozštěpení křesťanstva, náboženských válek a pronásledování. Právě taková centra jako Lešno umožnila Polsku získat pověst země „bez upalování”. V Lešnu spolužily čtyři vyznání: čeští bratři, luteráni, katolíci a židé. Lešno se stalo také novověkým střediskem vědeckého života. S počtem obyvatel městečka se dokázalo opevnit a založit vodovodní síť. Lešno se tím stalo druhým městem Velkopolska po Poznani. A tento stav se udržel až do doby dělení Polska. Lešno nebylo jen jedno z center textilní výroby, ale zároveň průmyslovou školou tohoto oboru. Zde vznikaly organizační a výrobní postupy soukenictví. V Lešně se učili řemeslům početní příchozí jak z Polska (jako Gdaňsk, Poznaň, Krakov), tak i ze zahraničí (Berlin, Augsburg, Královec, Lübeck či Lipsko). Kromě jiných škol tu působilo akademické gymnázium s bohatou knihovnou a divadlem. Význačnou postavou lešenského vědeckého prostředí byl reformátor pedagogiky Jan Amos Komenský, vedle něj i další vědci, jako Jan Jonston nebo Daniel Ernest Jabłoński, spoluzakladatel Berlínské akademie věd. V lešenských školách studovalo v 2. polovině 18. století současně několik stovek žáků. Spolu s Lešnem se rozvíjelo celé Velkopolsko. Stalo se hospodářsky nejrozvinutější oblastí Polska před jeho dělením.

Období dělení Polska a obnovy nezávislosti.

V druhém dělení Polska se Lešno stalo součástí Pruska. V této době postihly Lešno dva velké požáry v létech 1767 a 1790. Lešno sdílelo osud s Velkopolskem, které Berlín mínil využívat v pruském státě jako zemědělské zázemí. Ztratilo svou unikátní kulturní pozici, ale stále zůstávalo silným a důležitým centrem Velkopolska. Město se modernizovalo, rozvíjelo urbanisticky. Vzhledem k uzavření celní hranice na země bývalé Republiky zanikla také možnost rozvoje soukenictví a plátenictví, o svou roli přišlo i mlynářství a obchod obilím. Hospodářská aktivita pokračovala, ale v jiných podmínkách.  V letech 1975–1999 bylo Lešno hlavním městem vojvodství, od roku 1999 je městským okresem.

Lešno (,,, ) je město a okres v západním Polsku mezi Poznaní a Vratislaví, ve Velkopolském vojvodství. Žije zde asi 65 000 obyvatel na rozloze 32 km2.

Leszno (, between 1800 and 1918 also called "Polnisch Lissa" or "Lissa in Posen") is a town in western Poland with 64,197 inhabitants (2017) and is the seventh-largest town in the Greater Poland Voivodeship. Since 1999 it has been in the southern part of the new voivodeship. Previously it was the capital of the Leszno Voivodeship (1975–1998). The town has county status.


Biografie.

Pochází z rodiny bývalého českého komunistického diplomata Františka Teličky, který v době jeho narození působil v kubánském oddělení velvyslanectví ČSSR ve Washingtonu. František Telička byl členem KSČ a byl evidován jako spolupracovník StB „TYL“, který sloužil pod diplomatickým krytím v Argentině, Velké Británii a USA, kde se Pavel Telička narodil.

Studium.

V roce 1986 vystudoval Právnickou fakultu Univerzity Karlovy v Praze. Vstoupil do KSČ a pracoval na Ministerstvu zahraničních věcí ČSSR. V letech 1991 až 1995 pracoval ve Stálé misi České republiky při EU. V roce 1998 se stal náměstkem ministra zahraničí a v roce 1999 1. náměstkem ministra a státním tajemníkem pro evropské záležitosti.

Vyjednávání o vstupu ČR do EU.

V době přístupových rozhovorů o vstupu České republiky do Evropské unie vedl český vyjednávací tým a poté se stal velvyslancem a vedoucím Stálé mise ČR při EU. V roce 2004 byl za Českou republiku krátce členem Prodiho Evropské komise. Proti Teličkovu jmenování eurokomisařem se neúspěšně stavěla KDU-ČSL, která kritizovala jeho komunistickou minulost.

Podnikání.

V prosinci 2004 spoluzaložil lobbistickou firmu BXL Consulting v Bruselu, které byl spolumajitelem a ředitelem. Na mimořádné valné hromadě České rugbyové unie v prosinci 2006 byl zvolen do pozice jejího prezidenta. Na tuto funkci předčasně rezignoval v květnu 2009. Od 11. září 2007 je členem představenstva těžařské společnosti New World Resources, pod níž spadá i OKD. Od prosince 2008 do prosince 2011 byl členem dozorčí rady společnosti RPG Byty.  Dne 1. dubna 2014 oznámil, že jeho firma BXL Consulting je v likvidaci (tzn. valná hromada rozhodla o likvidaci společnosti dne 7. ledna 2014). Učinil tak dle svých slov proto, aby byl čistý a jasný řez mezi podnikáním a zahájením politických aktivit.  Je členem Trilaterální komise.

Poslanec Evropského parlamentu (od 2014).

V srpnu 2013 se stal tváří hnutí ANO 2011, které založil Andrej Babiš. Ve volbách do Evropského parlamentu v roce 2014 pak kandidoval jako lídr tohoto hnutí. Ještě před volbami na začátku května 2014 Andrej Babiš prohlásil, že pokud hnutí ANO volby do EP vyhraje, měli by koaliční partneři přistoupit na to, že eurokomisařem za Českou republiku bude právě Pavel Telička. Hnutí ANO volby skutečně vyhrálo a Telička byl zvolen poslancem Evropského parlamentu s třetím nejvyšším počtem hlasů (50 784 preferenčních hlasů, tj. 20,77 % hlasů z celé kandidátky). Dne 11. července 2014 však hnutí ANO 2011 od nominace Teličky na post českého eurokomisaře upustilo a novou kandidátkou se stala Věra Jourová, která nakonec v Komisi i zasedla.  Telička je v Evropském parlamentu členem Výboru pro dopravu a cestovní ruch (TRAN). Byl také hlavním vyjednavačem, který úspěšně dostal hnutí ANO 2011 do Evropské frakce ALDE. Dne 18. ledna 2017 byl v prvním kole volby zvolen na dvouapůlleté období jedním ze 14 místopředsedů Evropského parlamentu, když získal 313 z celkem 680 hlasujících europoslanců. Po Miroslavu Ouzkém, Liboru Roučkovi a Oldřichu Vlasákovi se tak stal čtvrtým Čechem v této funkci.  Dne 14. května 2017 rezignoval na pozice zahraničněpolitického mluvčího hnutí ANO a předsedy jeho zahraničněpolitické komise. Funkce podle něj ztratily smysl. V říjnu 2017 zcela ukončil spolupráci s hnutím ANO 2011, a to kvůli názorové neshodě s předsedou hnutí Andrejem Babišem. V únoru 2019 oznámil, že zakládá nové politické hnutí HLAS, za nějž bude kandidovat ve volbách do Evropského parlamentu v květnu 2019. Nakonec se stal lídrem kandidátky. Získal sice 17 448 preferenčních hlasů, ale hnutí jako celek obdrželo jen 2,38 % hlasů. V červnu 2019 byl zvolen prvním předsedou hnutí HLAS.

Politické postoje.

Telička kritizoval tureckou invazi do Afrínu v Sýrii, která začala v lednu 2018 a je namířena proti syrským Kurdům. Telička prohlásil, že „Přestože je Turecko pro Evropskou unii strategickým partnerem, trvám na tom, že není na místě otevírat nové kapitoly přístupových rozhovorů.“

Pavel Telička (* 24. srpna 1965 Washington, USA) je český politik, bývalý diplomat a lobbista, od května do listopadu 2004 člen Evropské komise, v letech 2014 až 2019 poslanec Evropského parlamentu a v letech 2017 až 2019 místopředseda Evropského parlamentu. V roce 2014 byl zvolen jako nestraník za hnutí ANO 2011, v roce 2019 založil hnutí Hlas, jemuž od června 2019 předsedá.

Pavel Telička (born 21 August 1965) is a Czech lobbyist, politician and Member of the European Parliament (MEP) from the Czech Republic. He previously served as European Commissioner for Health and Consumer Protection from May 2004 to November 2004. He was a member of the ANO 2011, part of the Alliance of Liberals and Democrats for Europe until 2017 when he quit amid disagreements with leader Andrej Babiš.