Obsah románu.

Úvod románu.

Příběh románu začíná v Londýně, kde Francouz Robert Morgan, který je bez peněz a bez zaměstnání (právě byl propuštěn z místa učitele francouzštiny), uvidí plakát, který nabízí práci průvodce a tlumočníka na cestě po třech souostrovích (Azory, Madeira a Kanárské ostrovy). Protože Morgan mluví plynně anglicky, španělsky a portugalsky, snadno tuto práci získá. V následujících dnech však Morgan uvidí plakát od konkurenční společnosti "Thompson and Company", která nabízí stejnou cestu, ale za menší cenu. Obě cestovní kanceláře spolu soupeří tak dlouho, až Morganův zaměstnavatel musí boj vzdát. Vítězná Thompsonova agentura ovšem také potřebuje tlumočníka, a tak Morgan okamžitě najde ztracenou práci, avšak za daleko menší plat.

Postavy románu.

Na cestu pronajmul „šetrný“ majitel cestovní kanceláře, pan Thompson, letitý parník "Seamew" (Mořský racek) pod vedením typického mořského vlka, kapitána Pipa. Po vyplutí parníku se postupně seznamujeme s jednotlivými cestujícími. Při jejich představování je čtenáři velice brzy jasné, kdo stojí na straně dobra a kdo na straně zla. Především tu je mladá třiadvacetiletá vdova, Američanka Alice Lindsayová, se svou devatenáctiletou sestrou Dolly a se svým švagrem Jackem Lindsayem. Jack je bezcharakterní bídák, který se snaží sňatkem s Alicí získat peníze, které Alice zdědila po svém muži, protože svůj majetek promrhal. Když se mu tento plán nedaří, neštítí se pro dosažení cíle použít ani násilí, i kdyby měly obě sestry přijít o život. I další postava je jakoby vystřižená z originálních Vernových románů. Jde o veskrze kladného francouzského důstojníka na dovolené Rogera de Sorguese, který se na cestě stará o obě sestry, a po nějaké době se zamiluje do Dolly, zatímco Robert Morgan se zamiluje do Alice. Vysvitne také, že pan Thompson je dosti nezodpovědný podnikatel. Jednak nemá žádné zkušenosti s provozováním takovýchto výprav, jednak šetří kde může, takže problémy narůstají a cestovatelé jsou čím dál tím víc nespokojeni.

Po ztroskotání.

Děj románu nakonec vyvrcholí tím, že se parník "Seamew" díky špatnému stavu trupu poblíž Kapverdských ostrovů potopí. V závěrečném dramatu na africkém pobřeží na hranicích dnešní Mauretánie a Senegalu jsou trosečníci zajati beduíny, kteří za ně chtějí získat výkupné. Morgan je Lindsayem zraněn, když se snaží přivést pomoc od blízké francouzské posádky. Přesto se mu podaří vojáky přivézt a v následném střetnutí je Jack Lindsay zastřelen. Na úplném konci románu pro čtenáře Michel Verne přichystal dvě šťastné svatby – Roberta Morgana s Alicí a Rogera de Sorguese s Dolly. Dobře nakonec dopadne i pan Thompson, který svým věřitelům a nespokojeným cestujícím šikovně unikne vyhlášením konkurzu.

Ilustrace.

Knihu "Trampoty páně Thompsonovy" ilustroval Léon Benett

Trampoty páně Thompsonovy "(1907, L'agence Thompson and Co.)" je dobrodružný román francouzského spisovatele Michela Verna, který bývá zařazován do cyklu jeho slavného otce, francouzského spisovatele Julesa Verna, "Podivuhodné cesty (Les Voyages extraordinaires)".

The Thompson Travel Agency (, literally "The Agency Thompson & Co.") is a 1907 novel attributed to Jules Verne but written by his son Michel Verne.


Charakteristika.

Umělci tohoto směru, kteří byli po vzoru sekty raných židovských křesťanů nazýváni "nazarény", hledali inspiraci v křesťanském umění pozdního středověku, z gotiky a rané renesance obdivovali především Albrechta Dürera a italské primitivy (Giotto, Pierro della Francesca, Andrea Mantegna). Pro jejich umění byla závazná katolická církevní tematika (někteří z členů konvertovali ke katolicismu), mělká kompozice přesně odstupněná na popředí, prostředí a pozadí, obnovení klasických technik fresky, dřevorytu, pro formu postav byla ideálem postava Ježíše K, v typicky strnulé stylizaci, charakteristický účes s plnovousem a polodlouhými vlasy "a la Nazzarrena", archaické oblékání postav. V barevnosti nazaréni vyznávali kanonickou závaznost a v pestré barevné škále vycházeli z "božského" Raffaela. Ze sochařů k zakladatelům patřil Konrad Eberhard.

Vznik a vývoj.

I. období.

V letech 1808–1817 vedli studenti Akademie ve Vídni jako protest proti tehdejší výuce ředitele Heinricha Friedricha Fügera. Roku 1809 odešli do Říma, protože vídeňskou Akademii obsadila Napoleonova vojska. Zakládajících členů spolku bylo šest a obsadili římský františkánský klášter San Isidoro: Johann Friedrich Overbeck, Franz Pforr, Joseph Wintergerst, Joseph Suttner, Ludwig Vogel a Johann Konrad Hottinger. Mezi další zástupce a přívržence patřili od roeku 1810 Giovanni Colombo (malíř)), od oku 1812 Peter von Cornelius, Carl Philip Forr (1816), Johann Veit a Philipp Veit, Friedrich Wilhelm Schadow (1813) a Johann Evagelista Scheffer von Leonardshof.

II. období.

V letech 1818–1830 došlo k rozšíření stylu do Rakouska a do Německa. Mezi další zástupce a přívržence patřili protestanti bratři Ferdinand a Friedrich Olivierové (1817), Julius Schnorr von Carolsfeld (1817), kteří v tomto duchu vedli Akademii v Berlíně, Düsseldorfu, Mnichově, a umělecké sbírky Städelova Institutu ve Frankfurtu nad Mohanem.

III. období.

60.–40. léta 19. století: Poutním místem pro praxi nazarénů zůstal i po rozpadu skupiny Řím, pro umělce rakouské monarchie tam bývalo sídlem "Palazzo Venezia", kam přicházeli studenti a absolventi vyznamenaní na pražské Akademii stipendiem tzv. Římskou cenou. Na vídeňské akademii vedl malířský ateliér Josef Matyáš Trenkwald.

Čechy.

Z českých malířů byl touto skupinou ovlivněn již František Tkadlík, jeho žáci Martin Tejček, František Nadorp, J. Quaisser, J. Proksch a Corneliův žák Christian Ruben. Ze sudetoněmeckých malířů byl vůdcem tohoto okruhu Josef Führich, ve 40. letech 19. století z nazarenismu čerpali mj. František Šír, Josef Vojtěch Hellich, ze sochařů Petr Maixner. Obdivoval je mladý František Palacký.

Nazarénismus, též Nazarénský okruh, Nazaréni označoval původně skupinu malířů, kteří roku 1809 iniciativou studentů ve Vídni a v Římě založili "Spolek sv. Lukáše", bratrstvo a zároveň první výtvarnou skupinu v novodobých dějinách umění. V širším slova smyslu se termín později začal užívat pro umělecký směr čerpající z neoklasicismu a neogotiky v pojetí romantismu. Projevil se především v první polovině 19. století a vyzníval až do počátku 20. století v Německu, v Itálii a v Rakouské monarchii.

The epithet Nazarene was adopted by a group of early 19th century German Romantic painters who aimed to revive spirituality in art. The name Nazarene came from a term of derision used against them for their affectation of a biblical manner of clothing and hair style.


Vzhled.

Vzhled nástroje závisí na škole ("gharaně"), ke které hráč patří. V podstatě jsou tři základní typy:

Historie.

Sarod je někdy považován za modifikaci afghánského nástroje rabáb. V dobách vzniku a ohraničování vlastní identity nástroje byl někdy nazýván jako "basový rabáb", avšak jeho tón je ve skutečnosti jen o trochu hlubší. Lalmani Misra ve svém díle Bharatiya Sangeet Vadya namítá, že sarod je spíše kombinací "čitra víny", středověkého "rabábu" a moderního "suršringaru". Existuje také teze, že je sarod odvozen od loutny "oud". V současnosti existují pro vznik sarodu dvě teorie:

Části.

Tělo nástroje je tradičně vydlabáno z jednoho kusu dřeva. Většinou se jedná o teak nebo dnes častěji o levnější ale stejně dobře znějící tun (Cedrela tuna). Količník je protáhlý, většinou osmiúhelníkového tvaru, nesoucí osm kolíků. Nultý pražec pro struny se nazývá méru (nebo ára), k němu je na boku připevněna bzučivá kobylka (podobná sitárové) zvaná džavarí pro struny "jod". Obojí je vyrobeno z kosti, parohu, ebenu nebo mosazi. Hmatník je vypouklá ocelová deska bez jakýchkoli pražců, přesné tóny musí tedy hráč dle cviku nahmátnout jako na houslích či podobných nástrojích. Z ocelového hmatníku navíc při horní hraně vychází rezonanční struny. Kobylka z kosti, parohu nebo ebenu je umístěna na bláně z kozí kůže, která slouží místo rezonanční desky. Struny jsou z oceli a bronzu. Trsátko je trojúhelníkové, vybroušené ze slupky kokosového ořechu, ebenu nebo kosti a nazývá se "džava".

Technika hry.

Herní pozice je dost podobná kytarové, ale při hře se vždy sedí na zemi. Hru značně stěžuje absence pražců. Struny musí být přitlačovány až na hmatník pomocí prstů nebo mezery mezi bříškem prstu a nehtem. Tím se od sebe v podstatě liší dva základní styly hry, přičemž používání bříšek prstů je pro začátečníka méně bolestivé a dnes také hojněji používané. Faktem ale je, že oba styly mačkání strun jsou různé co do kvality zvuku, který struna vydává. Při moderní technice je zvuk tupější, při klasické více zvonivý.

Sarod (,, z perštiny dosl. "krásný zvuk") je bezpražcový mnohostrunný drnkací hudební nástroj z rodiny louten, spolu se sitárem jeden z nejpopulárnějších nástrojů severní Indie, typický představitel hindustánské hudby. Klasickým doprovodným nástrojem je dvojice bubnů tabla, případně strunný nástroj tampura. Často hraje spolu se sitárem či surbaharem. Sarod má oproti sitáru huboký, plný až těžký zvuk. Podobným nástrojem avšak s basovějším zvukem je vzácně vyráběný "suršringar".

The sarod or sarode is a stringed instrument, used mainly in Hindustani music on the Indian subcontinent. Along with the sitar, it is among the most popular and prominent instruments. The sarod is known for a deep, weighty, introspective sound, in contrast with the sweet, overtone-rich texture of the sitar, with sympathetic strings that give it a resonant, reverberant quality. It is a fretless instrument able to produce the continuous slides between notes known as meend (glissandi), which are important in Indian music.


Klubová kariéra.

Darijo Srna začínal jako mladík v klubu Hajduk Split, kde působil od svých sedmnácti let. V tomto klubu vydržel čtyři roky, než si jej jako jednadvacetiletého vyhlédl ukrajinský klub Šachtar Doněck. Zde rozvíjel Srna svůj talent a ukrajinští bossové mu před MS 2006 nabídli lukrativní smlouvu, aby jim chorvatská fotbalová hvězda neutekla. Srna na smlouvu přistoupil a stále tak patří do kádru klubu. Dokonce prohlásil, že klub opustí jen v případě, pokud ztratí místo v základní sestavě.  V dubnu 2013 získal s ukrajinským týmem sedmý ligový titul, Šachtaru jej zaručila remíza 1:1 s Metalistem Charkov čtyři kola před koncem soutěže. Osmý ligový titul získal hned v následující sezoně 2013/14.

Reprezentační kariéra.

19. listopadu 2013 vstřelil gól v odvetném barážovém utkání proti hostujícímu Islandu a podílel se tak na výhře 2:0. Chorvatsko si i díky remíze 0:0 z prvního utkání baráže na Islandu zajistilo postup na Mistrovství světa ve fotbale 2014 v Brazílii.

Euro 2004.

V chorvatské reprezentaci debutoval po MS 2002. Místo v sestavě si musel mladík vydobýt, což zvládl a pomohl týmu k postupu na EURO 2004. Zde patřil do základní sestavy týmu, který však nepostoupil ze základní skupiny.

Mistrovství světa 2006.

Na fotbalovém šampionátu v Německu patřil Darijo Srna do základní sestavy mužstva, které vedl Zlatko Kranjčar, otec Nika Kranjčara, nynějšího Srnova spoluhráče. Tým se sice prezentoval výbornou hrou proti mistrům světa z Brazílie, ale prohrál. Ve druhém zápase s Japonci se stal Srna smutným hrdinou, protože v první půli neproměnil penaltu a Chorvati tak remizovali 0:0. Tato remíza znamenala, že k postupu potřebovali porazit Australany. Srnův gól z přímého kopu ze 2.minuty, při němž obstřelil zeď a trefil míč do šibenice branky Željka Kalace, jim dal sice naději, ale poté z penalty srovnal Craig Moore. Chorvaty vrátil do vedení kapitán Niko Kovač, ale gól Harryho Kewella je definitivně poslal domů.

Euro 2008.

V základní skupině nastoupil v prvních dvou utkáních. Proti Rakousku odehrál celý zápas. Ve druhém zápase proti Německu byl v 80. minutě střídán, před tím však ve 24. minutě přispěl gólem k vítězství 2:1 a v 27. minutě obdržel žlutou kartu za faul na Podolskeho. V zápase s Polskem zůstala většina opor na lavičce, šanci dostali náhradníci. Chorvati prošli skupinou bez ztráty bodu, ale ve čtvrtfinále s Turky neuspěli. V předposlední, 119 minutě prodloužení bezgólového duelu skóroval Ivan Klasnić a zdálo se být hotovo. Na začátku druhé minuty nastavení Turci srovnali a následné penalty Chorvati nezvládli. Darjo Srna byl jediný z Chorvatů, který penaltu proměnil.

Euro 2012.

Zúčastnil se EURA 2012 konaného v Polsku a na Ukrajině, kde Chorvatsko skončilo se 4 body na nepostupovém třetím místě v základní skupině C za prvním Španělskem a druhou Itálií. Darijo přihrával na první gól Mario Mandžukićovi 10. června proti Irsku (konečná výhra 3:1). 14. června nastoupil v základní sestavě proti Itálii (remíza 1:1) a 18. června se proti Španělsku neprosadil, soupeř z Pyrenejského poloostrova zvítězil 1:0.

Darijo Srna (* 1. května 1982, Metković) byl chorvatský fotbalový obránce. V Šachtaru Doněck působil od roku 2002 a nasbíral s ním množství domácích trofejí a rovněž triumf v Poháru UEFA 2008/2009. V roce 2018 přestoupil na jih Sardinie do města Cagliari, kde hájil červenomodrý dres tamního Cagliari Calcio a toto byla jeho poslední zastávka v jeho bohaté kariéře.

The Bosphorus Bridge (), known officially as the 15 July Martyrs Bridge () and unofficially as the First Bridge (), is one of the three suspension bridges spanning the Bosphorus strait (Turkish: "Boğaziçi") in Istanbul, Turkey, thus connecting Europe and Asia (alongside Fatih Sultan Mehmet Bridge and Yavuz Sultan Selim Bridge). The bridge extends between Ortaköy (in Europe) and Beylerbeyi (in Asia).


Životopisná data.

Carlo Crivelli se narodil do benátské rodiny malíře Jacoba Crivelliho, což dokládá dokument z roku 1444 nalezený ve farnosti San Moise (Benátky). Jeho mladším bratrem byl Vittore Crivelli (1440–1501), se kterým Carlo příležitostně spolupracoval v Marche. Existence Donata Crivelliho a Ridolfa dal Ricci jako dalších Carlových bratrů nebyla potvrzena. První malířskou zkušenost získal ještě jako chlapec v otcově dílně a snad i v benátské dílně Jacobello del Fiore (1370–1439). Potřebným technikám deskové malby se pravděpodobně vyučil až v muránské dílně Vivariniů, kde se přímo nebo nepřímo seznámil i s pracemi Francesca Squarcioneho. Zlomovým datem v jeho životě se stal rok 1457, kdy byl za únos a cizoložství s Tarsií Cortesovou, ženou námořníka, odsouzen na šest měsíců do benátského vězení. Po propuštění opustil Benátky (1458), kam se již nikdy nevrátil. Přes Padovu odešel do Dalmácie, kde nějaký čas působil v Zadaru (dnes Chorvatsko). Jeho pobyt je zde doložen v letech 1463 a 1465. Po návratu do Itálie žil v regionu Marche (od roku 1468) a to v městech Camerino a Ascoli Piceno (od roku 1473 natrvalo). V Ascoli Piceno se také oženil s Jolandou (?), s níž měl dceru a syna. Pravděpodobně v tomto městě také mezi roky 1495 a 1500 zemřel. Jeho žena pak vedla dlouhý spor o dědictví s Carlovým mladším bratrem Vittorem.

Umělecká tvorba.

Carlo Crivelli maloval výhradně temperou na dřevěnou desku, přestože se již v té době v Benátkách prosazovala olejomalba na plátně. V jeho dochované tvorbě nejsou doloženy žádné obrazy se světskou tematikou. Maloval převážně oltářní polyptychy, v té době již nemoderní, z nichž mnohé byly později rozděleny na jednotlivé desky a následně rozptýleny po obrazových galeriích v Evropě i v mimo ni. První signovanou a datovanou Crivelliho prací je polyptych pro kostel San Silvestro v Massa Fermana (1468).  Jedním z z později rozptýlených polyptychů byl i oltář s centrální deskou zobrazující "Madonu s dítětem" (tzv. Madona se svíčkou, dnes Pinacoteca di Brera, Milán) a se "sv. Petrem a Pavlem" a se "sv. Ansovinem" a "sv. Jeronýmem" (dnes Gallerie dell ́Accademia, Benátky).. Obraz "Madona se svíčkou" byl původně středovou deskou tryptychu, který doprovázely další dvě řady deskových obrazů dnes rozptýlených po muzeích v Evropě a ve Spojené státech. Příčinou rozptýlení jednotlivých desek polyptychu, který objednal Bartolomeo di Angelo Consuli (kaplan katedrály v Camerinu), bylo těžké poškození města zemětřesením, včetně tamního dómu.  Krátce před malířovou smrtí vznikl obraz nazvaný "Korunovace Panny Marie" (1493, Pinacoteca di Brera, Milán), který představoval završení Crivelliho malířské tvorby. Na tomto deskovém obraze o rozměrech 225×255 cm Crivelli zobrazil vše typické pro jeho tvorbu, která v sobě zahrnovala byzantské i gotické prvky. Z byzantského umění to byl ornament s výjimečnou abstrakcí a z gotického umění malířova záliba v luxusních textiliích. Přitom barevnost obrazu zůstala vyvážená, nevzbuzující dojem nepřiměřené pestrosti. Přesto však v duchu Crivelliho malby pokračoval pouze jeho mladší bratr Vittore a Pietro Alemanno (1430–1498), jeho žák a pomocník. Carlo Crivelli byl také autorem řady drobných, bohatě zdobených obrazů s půvabnou Pannou Marií a Ježíškem. Crivelliho Madony se vyznačovaly zasněným výrazem tváře a štíhlýma rukama s dlouhými prsty, což upomínalo na náboženskou horlivost typickou pro pozdní gotiku. Téměř nikdy na těchto obrazech nechyběla dekorativní vyobrazení různých druhů ovoce (třešně, hrušky, granátová jablka) a zeleniny (dýně, okurky), stejně jako četné květiny, jež v sobě skrývaly křesťanskou symboliku. Tyto symbolika umožňovala divákovi připomenout to, co v polyptychu Crivelli maloval na oltářní křídla, predelu či horní nástavby – příběhy ze života a utrpení Ježíše Krista. A tak vyobrazené třešně připomínaly nebeskou slast, zatímco rudý karafiát upomínal na vřelou Kristovu lásku k Panně Marii, stejně jako na pozdější Kristovo utrpení.

Umělecko-historický význam díla Carla Crivelliho.

Ačkoliv se Carlo Crivelli vyučil v muránské malířské dílně Vivariniů, jeho styl měl blíže k umbrijskému malířství, jmenovitě k Pietro Peruginovi (1450–1523), a to pro realismus a zálibu v detailu. Pro původní poučení v Benátkách svědčí jen mimořádná barevnost jeho děl, takže byl považován za vynikajícího koloristu. Jeho styl byl kombinací pozdně gotické malby s nastupující ranou renesancí. Pro provinční charakter jeho maleb malíř po své smrti upadl do zapomnění. Byl znovu objeven v 19. století díky preraffaelistům, jmenovitě E. C. Burne-Jonesovi (1833–1898) a F. W. S. Burtonovi (1816–1900). Od nich vedla již přímá cesta k pozdější secesi.

Carlo Crivelli, podepisující se jako Carolus Crivellius Venetus (1430/35 Benátky – 1495/1500 Ascoli Piceno, Marche) byl italský raně renesanční malíř, jehož oltářní obrazy však vykazovaly ještě řadů charakteristik pozdně gotické malby. Po opuštění Benátek (1458) jeho malířský projev ustrnul a bez podstatnějších změn si jeho malba zachovala rysy žáka muránské malířské školy. Jeho umělecký projev měl blízko k Donatellově plastice první poloviny 15. století, takže jím malované postavy již neodpovídaly vkusu doby.

Carlo Crivelli (Venice c. 1430 – Ascoli Piceno 1495) was an Italian Renaissance painter of conservative Late Gothic decorative sensibility, who spent his early years in the Veneto, where he absorbed influences from the Vivarini, Squarcione and Mantegna. He left the Veneto by 1458 and spent most of the remainder of his career in the March of Ancona, where he developed a distinctive personal style that contrasts with that of his Venetian contemporary Giovanni Bellini.


Historie.

Galerii založil kurfiřt August Saský roku 1560, ale teprve kurfiřt a volený polský král August II. Silný (1670–1733) a jeho syn August III. Polský (1696–1763) začali obrazy sbírat systematicky. Jejich sbírka rychle rostla, roku 1747 musela být přestěhována ze zámku do sousedních stájí a získala si velkou pověst. Vrcholem byl nákup nejslavnějšího z obrazů, Raffaelovy Sixtinské madony v roce 1754.  Roku 1838 byl architekt Gottfried Semper pověřen, aby navrhl budovu pro galerii, a v letech 1847–1854 byla podle jeho návrhu postavena tzv. Semperova galerie na místě provizorní zdi, která ze severovýchodu uzavírala nádvoří Zwingeru. Roku 1855 byla nová budova v novorenesančním slohu slavnostně otevřena jako „Nová královská galerie“ a v téže budově je umístěna dodnes. Pro nedostatek místa muselo být umění 19. a 20. století přemístěno do budovy Albertinum na Brühlově terase nad řekou, která je součástí Galerie nových mistrů ("Galerie Neue Meister"). Barokní části Zwingru však mezitím silně chátraly a opravy začaly až v roce 1911.  Roku 1938 byla galerie uzavřena a obrazy odvezeny do bezpečí. 13. února 1945 byl Zwinger spolu s celým městem silně poškozen bombardováním a v květnu jej obsadila Rudá armáda, která sbírky konfiskovala a odvezla do Moskvy. Roku 1955 byla část sbírek navrácena a roku 1960 po velké rekonstrukci byla galerie opět otevřena. Ztráty byly přesto značné, 206 obrazů bylo zničeno a dosud se pohřešuje asi 450 dalších.

Provoz.

Roku 2016 skončila rekonstrukce východního křídla a zahájena rekonstrukce západního, takže expozice je přechodně omezena na jedno z křídel Semperovy galerie. Galerii navštíví přes půl milionu návštěvníků ročně. Vchod je z Divadelního náměstí ("Theaterplatz").

Sbírky.

Galerie vystanuje asi 750 obrazů z celkového počtu téměř 1900 v jejích sbírkách. Jsou mezi nimi například italští malíři Raffael Santi, Tizian, Giorgione, Correggio, Tintoretto nebo Guercino, nizozemští malíři "zlatého věku" jako Peter Paul Rubens, Rembrandt, Jakob Jordaens, Anthonis van Dyck nebo Jan Vermeer. S 58 obrazy od Lucase Cranacha a jeho syna má Galerie starých mistrů největší sbírku jejich obrazů na světě.

Galerie starých mistrů ("Gemäldegalerie alte Meister") je sbírka obrazů od 15. do 18. století, vystavená v drážďanském Zwingeru, součást Státních uměleckých sbírek Drážďany ("Staatliche Kunstsammlungen Dresden"). Vystavuje asi 750 obrazů zejména italské renesance a italského, nizozemského, španělského, německého a francouzského baroka, které většinou nasbírali saští kurfiřti.

The Gemäldegalerie Alte Meister (, "Old Masters Gallery") in Dresden, Germany, displays around 750 paintings from the 15th to the 18th centuries. It includes major Italian Renaissance works as well as Dutch and Flemish paintings. Outstanding works by German, French and Spanish painters of the period are also among the gallery's attractions.


Život.

Narodil se v Charkově v židovské učitelské rodině, od dětství žil v Leningradě. Projevoval mimořádný hudební talent, v roce 1936 hrál roli malého houslisty Janky ve filmu "Beethovenův koncert". Vystudoval Petrohradskou konzervatoř, vystupoval jako klavírista, často i s manželkou Ljubov Brukovou, společně vydali také několik desek. Na šachových turnajích doprovázel na klavír šachistu Vasilije Smyslova, který svým barytonem přednášel písně a árie.

Šachová kariéra.

Během šachové kariéry vyhrál pětkrát mistrovství Leningradu, startoval na třiadvaceti mistrovstvích SSSR, mistrem se stal v roce 1956. Ve stejném roce byl členem sovětského týmu, který vyhrál šachovou olympiádu v Moskvě.  V letech 1953 a 1971 se zúčastnil Turnaje kandidátů, v roce 1955 byl akademickým mistrem světa. V roce 1961 vyhrál Dortmundské šachové dny, v roce 1970 turnaj ve Wijku aan Zee. Byl mezi deseti nejlepšími sovětskými šachisty, nominovanými roku 1970 k Utkání století SSSR – svět, na sedmé šachovnici získal proti Wolfgangu Uhlmannovi 3,5 bodu ze čtyř partií.  V roce 1971 mu byl odebrán titul zasloužilého mistra sportu a nesměl cestovat na Západ. Jeho vysokou prohru ve čtvrtfinále turnaje kandidátů s Bobby Fischerem totiž funkcionáři pokládali za sabotáž mající za cíl poškodit prestiž sovětského šachu. Dalším důvodem byla i skutečnost, že u něj byla při celní prohlídce nalezena kniha Alexandra Solženicyna.  Byl členem Klubu Michaila Čigorina jako hráč, který během kariéry dokázal porazit šest mistrů světa: Michaila Botvinnika, Vasilije Smyslova, Michaila Tala, Tigrana Petrosjana, Borise Spasského a Anatolije Karpova.  Byl významným šachovým teoretikem, publikoval řadu odborných knih a vedl šachovou rubriku v časopise Ogoňok. Byl tvůrcem Tajmanovovy varianty Nimcovičovy indické obrany.

Soukromý život.

Ve věku 78 let se stal otcem dvojčat.

Mark Jevgeňjevič Tajmanov (: "Марк Евгеньевич Тайманов", 7. února 1926 Charkov – 28. listopadu 2016 Petrohrad) byl ruský šachový velmistr a klavírní virtuóz.

Mark Evgenievich Taimanov (; 7 February 1926 – 28 November 2016) was one of the leading Soviet and Russian chess players, among the world's top 20 players from 1946 to 1971. Also a prolific chess author, Taimanov was awarded the title of Grandmaster in 1952 and in 1956 won the USSR Chess Championship. Several chess variations are named after him. A modern Renaissance man, Taimanov was also a world-class concert pianist.


Život.

Byla sirotkem. Vyrůstala v sirotčinci spolu se čtyřmi bratry. O jejím původu existují dohady, oficiální verze mluvila o bosenském původu, ale je také možné, že Sabiha byla potomkem jedné z obětí genocidy Arménů (s touto teorií přišel roku 2004 novinář Hrant Dink, načež se stal obětí nacionalistické štvanice a v roce 2007 na něj dokonce sedmnáctiletý turecký nacionalista spáchal atentát). Během návštěvy prezidenta Atatürka v Bursě v roce 1925 ho dvanáctiletá Sabiha oslovila a vyjádřila přání studovat na internátní škole. Poté, co Atatürk vyslechl její krutý životní příběh a seznámil se s ubohými podmínkami, v nichž žila, rozhodl se ji adoptovat a požádal Sabihina nejstaršího bratra, aby jí dovolil žít v prezidentské rezidenci v Ankaře. Sabiha pak žila a vyrůstala spolu s dalšími adoptovanými dětmi prezidenta. Vystudovala poté Americkou akademii v Istanbulu (Üsküdar Amerikan Lisesi). Po přijetí zákona o příjmení ji Atatürk roku 1934 vybral jméno Gökcen, jež by šlo přeložit jako „nebeská“ – aniž by v té době Sabiha ještě uvažovala o létání.  Roku 1935 Atatürk založil Tureckou leteckou asociaci. Vzal Sabihu na zahajovací ceremoniál, který se konal 5. května 1935. Sabiha byla nadšená leteckou šou kluzáků a zahraničních parašutistů. Rozhodla se také stát parašutistkou a Atatürk ihned přiměl ředitele školy Fuatua Bulku, aby ji zapsal jako první ženu. Nakonec se ale zřekla parašutismu ve prospěch létání a získala licenci pilota. Byla společně se sedmi studenty poslána na kluzákový výcvik do Ruska, avšak v Moskvě se dozvěděla, že zemřela její adoptivní sestra Zehra a okamžitě se vrátila do Turecka a načas se zcela izolovala od společenských aktivit. V letech 1936-1937 se vrátila k létání a dokončila svůj letecký výcvik na letecké škole v Eskişehiru. K 1. leteckém pluku v Eskişehiru pak nastoupila jako bojová pilotka, především bombardéru. Zúčastnila se dvou vojenských cvičení a v roce 1937 se podílela na vojenském potlačení vzpoury v oblasti Dersim na východě Turecka. Osobně svými leteckými útoky zabila asi padesát povstalců. V roce 1938 uskutečnila pětidenní let přes Balkán. Ve stejném roce se stala instruktorkou Turecké letecké asociace. Tuto činnost vykonávala až do roku 1954. Během své instruktorské kariéry vycvičila mj. další čtyři ženy. Během své kariéry létala na 22 různých typech letadel. Odlétala více než 8 000 hodin, z nichž 32 bylo bojových.  Roku 1981 vydala paměti nazvané Ataturkovou cestou. Je po ní pojmenováno Mezinárodní letiště Sabiha Gökçen v Istanbulu.

Sabiha Gökçenová (21. března 1913 Bursa – 22. března 2001 Ankara) byla turecká letkyně. Ve svých 23 letech se stala patrně první ženskou bojovou pilotkou v historii. Byla jedním z osmi adoptivních dětí zakladatele moderního Turecka Mustafy Kemala Atatürka.

Sabiha Gökçen (; 22 March 1913 – 22 March 2001) was a Turkish aviator. She was the world's first female fighter pilot, aged 23. Others such as Marie Marvingt and Evgeniya Shakhovskaya preceded her as military pilots in other roles, but not as fighter pilots and without military academy enrollment. She was an orphan, and one of the thirteen adopted children of Mustafa Kemal Atatürk.


Život.

Goudimel žil v Paříži, Métách, Besanconu a Lyonu. Byl pravděpodobně žákem Josquina Despreze. Domněnka, že vyučoval kolem roku 1540 v Římě na hudební škole, ze které vzešel vedle Giovanni Animuccia a Giovanni Maria Nanina také Giovanni Pierluigi da Palestrina se v nynější době považuje za neudržitelnou. V roce 1549 byl zapsán v Paříži na univerzitě, kde studoval. V témže roce vydal první knížku zpěvů. V padesátých letech byl partnerem tiskaře Du Chemina, se kterým několik let spolupracoval. V roce 1557 se přestěhoval do Mét, kde konvertoval k hugenotům. Z Mét se později přestěhoval kvůli rostoucímu nepřátelství městských úřadů vůči protestantismu do Besanconu a pak do Lyonu. Zde zemřel jako jedna z mnoha obětí Bartolomějské noci někdy mezi 28. a 31. srpnem 1572 (rozsekán a hozen do Rhôny).

Dílo.

Goudimel si získal zásluhy především zhudebněním "Ženevských žalmů", které jsou dodnes známy v evropských protestantských církvích. V roce 1565 zveřejnil tzv. "Ženevský žaltář". Zhudebnil metrický překlad všech 150 žalmů Clémenta Marota a Théodora Beze. Goudimel v předmluvě tohoto díla uvádí, že melodie nepocházejí od něho, ale že je pouze převzal a upravil. Žaltář vyšel o osm let později s německým textem Ambrosia Lobwassera v Lipsku, došel velké obliby a rozšířil se i do Čech a na Moravu. U nás známe přebásnění těchto žalmů od Jiřího Strejce (1546-1599), člena Jednoty bratrské, které vydal pod názvem "Žalmové aneb zpěvové sv. Davida v rytmu české nově vyložené a k zpívání zformované."  Vedle zhudebněných žalmů Goudimel psal také před svou konverzí k protestantismu mše, moteta a zhudebnil Horatiovy Ody a Zpěvy, které byly z části uveřejněny ve sbírce pod názvem "La fleur des chansons" 1574 v Lyonu spolu s podobnými díly Orlanda di Lassa. Ve svých čtyřhlasých žalmech posunul melodii do vrchního hlasu, jak to bylo později obvyklé. Ve zhudebnění žalmů používá synkopické rytmy a oživuje tím melodii.

Claude Goudimel (mezi 1514 a 1520, Besançon, Francie – asi 28. srpna 1572, Lyon) byl francouzský hudební skladatel, vydavatel a hudební teoretik renesance.

Claude Goudimel (c. 1514 to 1520 – between 28 August and 31 August 1572) was a French composer, music editor and publisher, and music theorist of the High Renaissance.


Biografie.

Maček studoval právnickou fakultu v Záhřebu (zakončil v roce 1903), bojoval v první světové válce a od začátků se účastnil aktivit Chorvatské selské strany. Tam se spřátelil s jejím předsedou a nejvlivnějším politikem - Stjepanem Radićem. Strávil několik měsíců ve vězení poté, co jugoslávské úřady využily návštěvu Radiće v Moskvě jako záminku interpretovanou jako snahu o rozšíření komunismu na území jihoslovanského státu. Protože však byla Chorvatská selská strana ve volbách úspěšná, byl Maček zvolen do národního shromáždění (skupštiny), takže vězení nakonec opustil.  Poté, co došlo k lednu 1929 k převratu, při kterém se král chopil veškeré moci, byla provedena reorganizace státu, která posílila centralizační prvky. Území Chorvatska bylo rozděleno do řady bánovin, neodpovídajících historickým hranicím. Situace byla nyní pro chorvatské nacionalisty ještě horší, než v dobách nimi tak nenáviděné Vidovdanské ústavy. Maček se velmi rychle dostal ostrou kritikou krále do popředí HSS. Jako předseda jedné z nejsilnějších jugoslávských stran získal rychle významnou roli. V březnu 1929 byl režimem zatčen a souzen v Bělehradě. Oficiálně se musel zodpovídat z podpory terorismu. V roce 1938 byl vůdcem opozice v jugoslávském parlamentu a v podzimních volbách získala jeho strana celkem 44,9 % hlasů.  Do dějin se hlavně zapsal ale "dohodou Cvetković-Maček", na základě které získalo Chorvatsko autonomní statut v rámci Jugoslávie jako tzv. Bánovina Chorvatsko. Na tuto bánovinu byla přenesena řada pravomocí z úrovně centrální vlády; bánovina měla svůj vlastní sněm (Sabor) a hospodářskou samostatnost.  Maček byl v posledních letech Jugoslávie místopředsedou vlády; ve funkci zůstal i po převratu, který vedl k napadení Jugoslávie Německem a vytvoření nezávislého státu Chorvatsko pod ustašovskou vládou. Přestože Maček přivítal jako stoupenec až proseparatistické chorvatské selské strany nezávislý chorvatský stát, obával se příklonu jeho vlády na stranu fašismu, neboť mu bylo jasné, že pokud Němci prohrají, budou Chorvati mezi poraženými a jejich pozice bude velmi těžká.  Tehdejší režim však neviděl Mačeka příliš pozitivně a poslal jej do koncentračního tábora Jasenovac. Po skončení druhé světové války z rodící se komunistické Jugoslávie emigroval z obav, že komunisté nikoho ze stoupenců předchozího režimu neušetří; nejdříve do Francie a potom do USA, kde strávil zbytek života.

Vladimir Vladko Maček (20. června 1879 Kupinec u Jastrebarska – 15. května 1964 Washington, D.C.) byl chorvatský politik v dobách existence království Jugoslávie, vůdčí osobnost chorvatské selské strany, která po smrti Stjepana Radiće pokračovala v tématu "chorvatské otázky" na poli jugoslávské politiky. Původem byl ze smíšené česko-slovinské rodiny.

Vladimir "Vladko" Maček (20 June 1879 – 15 May 1964) was a politician in the Kingdom of Yugoslavia. As a leader of the Croatian Peasant Party (HSS) following the 1928 assassination of Stjepan Radić, Maček had been a leading Croatian political figure until the Axis invasion of Yugoslavia in 1941. As a leader of the HSS, Maček played a key role in establishment of the Banovina of Croatia, an autonomous banovina in Yugoslavia in 1939.


Historie.

Původní renesanční budovu nechal v letech 1559 - 1563 postavit kurfiřt August jako zbrojnici podle návrhu Caspara Voigt von Wierandta. Roku 1705 nechal August zvaný Silný budovu rozšířit. Po roce 1877 byly zbraně přesunuty do městské části Albertstadt na pravém břehu Labe a zbrojnice ztratila svou funkci.  Ke konci 19. století byla budova přestavěna na muzeum. Architektem přestavby se stal Carl Adolf Canzler. Roku 1889 byla přestavba dokončena a budova byla pojmenována Albertinum na počest saského krále Alberta.  Budova byla velmi poničena při bombardování Drážďan roku 1945, dočkala se však brzy opravy. Sbírka soch a plastik se po rekonstrukci budovy vrátila na své původní místo, avšak mnoho děl od Hermanna Prella bylo při bombardování zničeno. Od roku 1959 sem byly pro nedostatek výstavních prostorů umístěny části jiných sbírek, například sbírky porcelánu ("Porzellansammlung"), sbírky mincí ("Münzkabinett") nebo část sbírky "Grünes Gewölbe". Roku 1965 sem byla umístěna galerie "Noví mistři". V červnu roku 2004 se výstava mincí ("Münzkabinett") a "Grünes Gewölbe" vrátily zpět do Rezidenčního zámku ("Rezidenzschloss").  Během povodní v srpnu 2002 byla budova silně poškozena a podzemní místnosti plné soch a obrazů byly zaplaveny. Zaměstnanci galerie zachraňovali díla na poslední chvíli. Po těchto špatných zkušenostech s podzemním depozitářem byl přijat návrh umístit depozitář do 17 metrové výšky. Přestavba byla finančně velmi náročná. Nemalou částkou přispěli mnozí umělci (např. Gerhard Richter a Georg Baselitz), kteří vydražili celkem 46 svých děl a přispěli 3,4 miliony Euro na přestavbu. Od ledna 2006 do 18. června 2010 bylo Albertinum kvůli stavebním pracím uzavřeno. Z galerie se stala pomyslná archa současného umění. Díky této rekonstrukci je Albertinum nyní jedno z nejmodernějších muzeí Evropy.

Sbírky.

Sbírka soch a plastik.

Sbírka soch a plastik v Albertinu obsahuje díla od první poloviny 19. století do současnosti. Výstava moderního sochařství začíná díly francouzského sochaře Auguste Rodina, považovaného za předchůdce různých stylů, které se objevovaly ve 20. století. Dále jsou zde například díla od Hermanna Glöcknera, Maxe Klingera a Tonyho Cragga.

Galerie Noví mistři.

Prohlídkový okruh v galerii Noví mistři je zahájen dílem průkopníka moderny a nejznámějšího německého umělce romantismu, Caspara Davida Friedricha (1774-1840). Po Friedrichovi následují v chronologickém pořadí další romantičtí umělci (Carl Gustav Carus, Johan Christian Dahl, Adrian Ludwig Richter), francouzští a němečtí impresionisté (Claude Monet, Edgar Degas, Max Liebermann, Max Slevogt) a expresionisté (Otto Dix). Dále také umělci Ernst Ludwig Kirchner, Karl Schmidt-Rottluff a představitelé drážďanské secese (Bernhard Kretzschmar, Carl Lohse). Prohlídkový okruh je zakončen díly Gerharda Richtera.

Archiv Gerharda Richtera.

Gerhard Richter je významný německý malíř, narozený roku 1932 v Drážďanech. Je autorem například nástěnné malby v Muzeu hygieny v Drážďanech, kterou vytvořil v roce 1958. Jeho archiv vznikl v únoru roku 2006 s jeho podporou a v úzké spolupráci s Atelierem umělců v Kolíně nad Rýnem. Archiv je hlavním zdrojem informací o tomto umělci. Nacházejí se zde všechny knihy, katalogy, noviny, fotografie či videa, která o Gerhardu Richterovi byla publikována. Podstatnou část archivu tvoří nepublikované dokumenty, písemnosti, korespondence a fotografie.

Albertinum je novorenesanční budova nacházející se na východním konci Brühlovy terasy ve Starém městě v saských Drážďanech; název je přeneseně užíván i pro sbírku soch a plastik a galerii s názvem Noví mistři, které jsou v budově umístěny.

The Albertinum () is a modern art museum. The sandstone-clad Renaissance Revival building is located on Brühl's Terrace in the historic center of Dresden, Germany. It is named after King Albert of Saxony.


Popis.

Houba vytváří velké masité chorošovité plodnice vějířovitého až půlkruhovitého tvaru, široké až 50 cm. Plodnice bokem přirůstají ke dřevu a zpravidla jich vyrůstá větší počet těsně nad sebou, takže na kmeni tvoří i přes metr velké a velmi nápadné trsy. Plodnice jsou v mládí zbarveny jasně žlutě až žlutooranžově, spodní strana plodnic, pokrytá výtrusorodým rouškem v podobě rourek, bývá až sírově žlutá, na svrchní straně se často střídají sytější a bledší oranžově žluté pásy. Stárnutím plodnice bledne do krémova či naopak tmavne. Plodnice má v mládí měkkou masitou dužninu, která se postupně stává lámavější.

Výskyt.

Sírovec roste dosti hojně od května do října na kmenech živých listnatých stromů, často na akátech a ovocných stromech v alejích, sadech a zahradách, ale i na dubech a jiných listnáčích v lesích. Jedná se o nebezpečného parazita, vyvolávajícího tzv. hnědou hnilobu dřeva.

Hostitel.

Dub, akát, druhy rodu slivoň ("Prunus"), topoly, vrby, jeřáby, jírovce a z jehličnanů modříny.

Význam.

Sírovec patří mezi vážné patogeny napadající listnaté dřeviny, způsobuje lámavost větví a obvykle poměrně rychlý úhyn rostliny.

Použití.

Mladé plodnice sírovce žlutooranžového jsou označovány jako jedlé a chutné, jsou příjemné houbové chuti a vůně. Starší plodnice jsou ale tuhé a nechutné. Plodnice jsou výborné v guláši a omáčce, ale bývají připravovány mimo jiné jako obalovaný řízek. Podle některých názorů má chuť a především konzistenci podobnou kuřecímu masu, proto se také anglicky nazývá "chicken of the woods".  Některé osoby mohou mít na plodnice sírovce žlutooranžového alergickou reakci.

Nežádoucí účinky.

Sírovec žlutooranžový způsobuje v kombinaci s alkoholem žaludeční nevolnost a zvracení (GUBA 1977).

Sírovec žlutooranžový ("Laetiporus sulphureus"), též chorošovec sírový či choroš sírový, je dřevokazná houba z čeledi troudnatcovitých. Mladé plodnice tohoto druhu sírovce jsou, na rozdíl od plodnic příbuzného sírovce horského, jedlé.

Laetiporus sulphureus is a species of bracket fungus (fungi that grow on trees) found in Europe and North America. Its common names are crab-of-the-woods, sulphur polypore, sulphur shelf, and chicken-of-the-woods. Its fruit bodies grow as striking golden-yellow shelf-like structures on tree trunks and branches. Old fruitbodies fade to pale beige or pale grey. The undersurface of the fruit body is made up of tubelike pores rather than gills.


Život.

Narodil se 24. února 1885 ve Varšavě, nacházející se tehdy v tzv. ruském záboru. Otec, Stanislaw Witkiewicz, pocházel ze šlechtické (zemanské) rodiny žijící na Litvě. Byl to samouk, významný malíř a ikonická osobnost současné polské kultury. Jeho matkou byla Marie Pietrzkiewiczová, učitelka hudby. V roce 1890 se rodina přestěhovala do městečka Zakopané, nacházejícího se v polských Tatrách. Protože rozpoznal synův výtvarný talent, otec se v souladu se svými vlastními teoriemi rozhodl syna vzdělávat sám, s pomocí významných přátel. Mezi Witkacyho vychovateli byli například malíři Wladyslaw Ślewiński, Józef Mehoffer nebo Wojciech Kossak. Jako osmiletý napsal Witkacy svou první divadelní hru "Švábi" zahrnutou později do sbírky her označené jako "Juwenilia". V roce 1902 napsal první pokusy o filozofické traktáty "O dualismu", a "Schopenhauerova filosofie a jeho vztah k předchůdcům". Witkacy tedy prožil dětství a ranou fázi dospívání, bez obvyklého kontaktu s vrstevníky, mimo přirozené prostředí. V roce 1903 externě složil maturitní zkoušku a po krátké cestě po Evropě nastoupil na krakovskou Akademii Sztuk Pieknych. Tu však na naléhání otce v roce 1906 opustil.  Byl „předurčen“ stát se umělcem. „Umění naplní až po okraj tvou mysl,“ psal mu otec v jednom z nesčetných listů v roce 1910, „a schopnost soucítění s lidmi a zbabělcům vytře zrak... Jestli to bude se Tvým malířstvím pokračovat stejně, staneš se skvělým důkazem pravdivosti mých teorií umění, a sám v letech, kdy se jiní na nepochopitelném školním elementáři učí abecedu, budeš nezávislým mistrem.“ V roce 1914 spáchala sebevraždu jeho snoubenka Janczewska. Witkacy si uvědomoval, že její smrt zavinil – jednak nevěrou s herečkou Irenou Skolskou a jednak žárlivostí a nesnesitelným vystupováním. (Poměr se Skolskou se odráží v jeho prozaické prvotině "622 úpadků Bunga čili démonická žena".) V následujícím roce mu zemřel otec, který pro něj, navzdory četným názorovým neshodám, představoval božstvo. V letech 1915–17 sloužil Witkacy v elitním Pavlovském pluku ruské armády; po bitvě u Witonirze byl za statečnost povýšen na poručíka a odměněn řádem Svaté Anny IV. stupně. Během únorové revoluce byl zvolen politickým komisařem. Po návratu do Polska v roce 1918 blízkým oznamuje, že v Rusku vymyslel nové pojetí umění.  Začíná horečnatě tvořit. Publikuje teoretické práce Nové "formy v malířství a odtud plynoucí neporozumění" (1919), "Estetické skici" (1922), a "Divadlo. Úvod do teorie čisté formy v divadle." (1923). Prokazatelně je autorem 36 divadelních her a 1 operetního libreta. Napsal čtyři romány, četné filozofické práce, nespočet článků, a rozporuplně vnímané dílo o polské národní povaze "Nemyté duše" (napsáno 1936, publ. 1975). Zmínit je třeba i jeho knížku "Nikotin, alkohol, kokain, peyotl, morfin, éter. Appendix." (1932), známou i pod titulem "Narkotika", ve které popisuje podrobně své experimenty s omamnými látkami.  V roce 1925 založil Formistické divadlo. Namaloval velké množství výtvarných děl. Přestože byl v roce 1935 odměněn Zlatým vavřínem Polské literární Akademie, značná část jeho díla se ztratila v průběhu II. sv. války a prvních letech po ní.  18. září 1939, den po vstupu sovětských vojsk do Polska, spáchal Witkacy sebevraždu poblíž obce Jeziory (nyní Ukrajina). Jeho dílo bylo vydáno v roce 1962 zásluhou Konstantyho Puzyny.

Metafyzika.

Slovo metafyzika skloňuje Witkacy sám – a jeho literární postavy ovšem také – tak často, až působí jako zaklínadlo. Je však třeba konstatovat, že Witkacy navzdory vlastním ambicím nebyl významným, ani „opravdovým“ metafyzikem. Jeho filozofická práce sice zaujala mj. estetika Tatarkiewicze, fenomenologa Ingardena a analytického reistu Kotarbińského, kteří mu přiznali „hluboký intelektuální dech“ i „rysy geniality“, ale současně konstatovali, že byl přece „filozofický samouk“ nesoucí „punc nedoučení“. Witkacy si často protiřečí (není systematický myslitel) a mnohem blíže má k temnému prorokovi, než k filosofii, jak je tento termín chápán.  Jeho největší filozofické dílo "Pojetí a tvrzení implikované pojetím bytí", které bylo poprvé vydáno v roce 1931 v počtu 650 kusů, z nichž se prodalo 20 knih, se v mnohém podobalo tomu, co tvrdil již osmnáctiletý, devatenáctiletý Witkiewicz. Jeho „biologický monadismus“ vychází z monadologie Leibnize. Stručně řečeno se vše skládá z „monád“, které jsou „psychofyzickými jednotkami“, a ve své mnohosti tvoří jednotu. Tato tvrzení je nutno přijímat jako apodiktická. Proč tomu tak je, je Tajemství, a táže-li se někdo, zda to lze osvětlit, je v nejlepším případě „pozitivista“.  Druhý, racionálně mnohem hůře uchopitelný, rozměr Witkacyho „metafyziky“ se poněkud vzpírá tradičnímu pojmovému aparátu a kognitivnímu procesu vůbec už jaksi „z definice“.

Teorie Čisté formy.

Teorie Čisté formy se poprvé objevila v Nových formách v malířství a způsobila pravou bouři nevole. Definovat, čím Čistá forma je, jak vypadá, co vyžaduje, představuje v podstatě neřešitelné zadání. Vychází z pojetí jednoty v mnohosti. Nejedná se tedy o aristotelovské pojetí jednoty místa, času a děje, naopak – staví se proti ní programově. Všechny kauzální vazby mají být rozbity, vše zdánlivě nutné má být opomenuto, fantazie má být uvolněna. Avšak při tom všem má být zachována vyšší estetická jednota. Witkacy byl tedy právem roztrpčen, když byl obviňován z „propagace nesmyslu v umění“.  Mimořádný důraz kladl na fyziognomii herců a gesta. Obojím byl přímo fascinován. Formistický režisér by měl “zapomenout na život a potřebu být s ním konzistentní” a divák by měl mít vycházeje z divadla pocit, „že se probudil z jakéhosi divného snu, ve kterém dokonce i nejobyčejnější věci měly zvláštní nejhlubší půvab.“  Akcentoval potřebu realismu (je-li hra o lokomotivě, přivezeme na jeviště opravdovou lokomotivu) a přirozenosti. V divadle mají účinkovat neherci a děti, pravděpodobně proto, že u profesionálních herců očekával jakousi manýru, či nacvičenou faleš. Toto vše má zřejmě zabránit tomu, aby se zostřené vnímání diváka vyplýtvalo na „pouhý“ estetický prožitek. Ne. Strhující podívaná má vzniknout proto, aby se rozjitřené smysly všech účastníků na okamžik koncentrovaly a sjednotily s hlubokým Tajemstvím Bytí.

Metafyzický román.

„Román, jako věc předurčená k tichému čtení, a ne k recitaci,“ píše Witkacy, „může fungovat pouze díky vnímání a obrazům a je zbaven smyslového činitele (zvukového, nebo zrakového), bez kterého nemůže být plného, bezprostředního působení Čisté formy, opravdového, ne fantazijního, stavení se elementů složeného umění v jedinou absolutní celistvost. (...) Román nemůže podléhat nárokům čisté formy.“ A v deseti bodech předmluvy ke svému druhému románu "Rozluka s podzimem" (1927) uvádí, kromě četných provokací a jízlivého nájezdu „nepřítele“ Irzykowského:  Sub 1 „Vzhledem k nesplnění slibů obsažených v první předmluvě, čili napsání toho, co nazývám metafyzickým románem, píšu druhou, jen pár slov.“  Sub 9 „Obecně vůbec nepovažuji román za umělecké dílo podle mé definice umění.“  S těmito pohrdavými slovy pronesenými na adresu umění románu ostře kontrastuje skutečnost, že Witkacy si za svého života nevydobyl slávu ani jako dramatik, ani (v nijak zvláštní míře) jako malíř, ale právě jako romanopisec. Zatímco oba zralé romány "Rozluka s podzimem" a "Nenaplnění" (1930) publikovala významná nakladatelství a setkaly se s čtenářským zájmem, jeho dramat bylo vytištěno pouze šest, z toho tři v okrajových periodikách. A jejich uvedení na scénu vyvolalo negativní ohlas.  Jeho první prozaický pokus "622 úpadků Bunga, aneb démonická žena" nemá valné literární ceny a slouží dnes pouze jako klíč k Witkacyho osobnosti a uměleckému zrání. Mezi napsáním této prvotiny a započetím práce na druhém románu uplynulo patnáct let. Srozumitelnou, spolehlivou definici “metafyzického románu” budeme hledat stejně těžko u Witkacyho jako u odborníků na jeho dílo.

Stanisław Ignacy Witkiewicz, také Witkacy, (24. února 1885 – 18. září 1939) byl polský dramatik, malíř, fotograf, autor antiutopických románů a jedna z nejvýraznějších postav evropské meziválečné avantgardy vůbec.

Stanisław Ignacy Witkiewicz (; 24 February 188518 September 1939), commonly known as Witkacy, was a Polish writer, painter, philosopher, theorist, playwright, novelist, and photographer active before World War I and during the interwar period.


Historie.

Zmínky o velkých kočkách s huňatými ocasy a vysokýma nohama nalezneme již v severských legendách z dob Vikingů (Edda). Vůz bohyně plodnosti Freyi byl údajně tažen právě norskými lesními kočkami. Kdekoli se objevila Freya se svým vozem, kvetly květiny a klíčila setba. Proto Skandinávci stavěli na svá pole misky s mlékem a doufali, že tak získají přízeň bohyně plodnosti.  Dodnes však není jasné, odkud vlastně norské lesní kočky pocházejí. Předpokládá se ale, že původně ve Skandinávii neexistovaly místní divoké kočky, takže předkové norských lesních koček se museli dostat do severských lesů s pomocí člověka. Nejčastěji se uvádí, že norské lesní kočky by mohly být potomky skotských divokých koček dovezených do Norska na lodích Vikingů kolem roku 1000 n.l. Objevují se též teorie o norských lesních kočkách jako potomcích zdivočelých tureckých angor či ruských dlouhosrstých koček (předkové dnešní sibiřské kočky) dovezených do Norska někdy v 16.století.  Během druhé světové války byly norské lesní kočky díky nekontrolovanému křížení s jinými kočkami téměř vyhubeny. Nestalo se tak jen díky zásahu norských chovatelů (Norwegian Forest Cat Club), kteří pro plemeno vytvořili oficiální chovný program. Žádost o uznání byla světové organizací FIFe podána ale až v roce 1970, oficiálně je plemeno uznáno od roku 1976. V současnosti je norská lesní kočka populární především v Norsku, Švédsku, Francii, Polsku a Slovensku.

Charakteristika plemene.

Norská lesní kočka je silná, velká kočka s robustním tělem, dlouhýma nohama a huňatým ocasem. Samice váží obvykle 4-6 kg, samec 5-8 kg. Obvyklá doba života je 14-16 let.  Hlava je trojúhelníková s dlouhým, rovným profilem bez stopu. Kulatá nebo čtvercová hlava je považována za defekt. Oči jsou velké, oválné, mírně zešikmené s bdělým výrazem. Uši velké, široké u základny, se štětičkami a chomáči chlupů v uších jako u rysa. Tělo dlouhé, silně stavěné, pevná skladba kostí. Nohy silné, vysoké, zadní nohy delší než přední. Tlapky velké, oválné, v proporci k nohám. Ocas je dlouhý a huňatý, měl by sahat nejméně k lopatkám, ideálně ke krku.  Srst je polodlouhá. Vlnovitá podsada je na slabinách a hřbetě překryta vodoodpudivou krycí srstí tvořenou dlouhými, hrubými a lesklými chlupy. Plně osrstěná kočka (se zimní srstí) má náprsenku, límec a kalhotky. Srst nesmí být suchá, zplstnatělá nebo příliš hedvábná.  FIFe povoluje všechny barvy kromě následujících: chocolate (čokoládová), lilac (lilová), cinnamon (skořicová), fawn (plavá) a znaků pointed (typických například pro siamky). Specifické barvy povolené pouze u norské lesní kočky jsou amber (jantarová), light amber (světle jantarová), amber tortie (jantarově želvovinová) a light amber tortie (světle jantarově želvovinová). Je povolen jakýkoli podíl bílé (například bílé břicho, bílé tlapky a podobně).

Povaha a chov.

Norská lesní kočka je velmi společenská. Nesnáší samotu, bývá-li tedy majitel přes den mimo domov, doporučuje se chovat norku společně s jinou kočkou (stejného či jiného plemene). Vyžaduje hodně pozornosti a umí se velmi energicky domáhat pozornosti svého majitele. Norky jsou přátelské, inteligentní, klidné a vyrovnané. Norské lesní kočky mají velmi silné drápy, takže rády a dobře šplhají, dokonce jsou schopny šplhat i po holé skále. V bytě je proto vhodné norce pořídit důkladný a stabilní "kočičí strom". Kočky chované venku jsou hbitými a schopnými lovci.  Silnou chovatelskou základnu má plemeno především ve Skandinávii (Norsko, Švédsko), v České republice není toto plemeno zatím příliš rozšířené, ale na rozšíření chovu se intenzivně pracuje. Norská lesní kočka těží ze současné popularity polodlouhosrstých plemen, na světových výstavách FIFe (konají se vždy jednou do roka ve vybrané zemi) patří v posledních letech norské lesní kočky (spolu s mainskou mývalí kočkou) k nejvíce zastoupeným plemenům.

Norská lesní kočka je polodlouhosrstá kočka původem ze Severní Evropy, řazená podle klasifikace FIFe do skupiny II. Jedná se o přírodní plemeno adaptované na chladné podmínky své domoviny.

The Norwegian Forest cat ( or ) is a breed of domestic cat originating in Northern Europe. This natural breed is adapted to a very cold climate, with a top coat of glossy, long, water-shedding hairs and a woolly undercoat for insulation. Although this is uncertain, the breed's ancestors may have been a landrace of short-haired cats brought to Norway by the Vikings around 1000 AD, who may also have brought with them long-haired cats, like those ancestral to the modern Siberian and Turkish Angora. During World War II, the breed became nearly extinct until efforts by the Norwegian Forest Cat Club helped the breed by creating an official breeding program. It was registered as a breed with the European Fédération Internationale Féline in the 1970s, when a local cat fancier, Carl-Fredrik Nordane, took notice of the breed and made efforts to register it. Currently, the Norwegian Forest breed is very popular in Norway, Denmark, Sweden, Iceland and France.


Etymologie.

Rodinné jméno Angelos je odvozeno od slova anděl (posel) nebo od oblasti poblíž Amidy zvané "Angel" ("Agel").

Původ.

Rod byl založen Konstantinem Angelem z města Filadelfie nacházejícím se v Malé Asii. Konstantin si vzal za ženu Theodoru Komnenu (narozenou 1096), dceru císaře Alexia. Podle historika pocházejícího z 11. století byl Konstantin nízkého původu. Konstantin a Theodora měli tři syny – "sebestokratora" Jana Angela, Andronika Angela a Alexia „Komnena“ Angela, který nechal roku 1164 postavit v Nerezi kostel, známý svými uměleckými freskami. Během vlády Manuela I. mnoho Angelovců získalo vojenské hodnosti či místo úředníků v byzantské správě.

Byzantská říše pod vládou Angelovců.

Roku 1185 syn Andronika Angela svrhnul Andronika I. Komnena a byl pod jménem Izák II. Angelos prohlášen byzantským císařem. Po něm nastoupil jeho bratr Alexios III. a poté Izákův syn Alexios IV. Za slabé vlády Angelovců Byzantská říše upadla a stala se kořistí západních rytířů a Benátčanů během čtvrté křížové výpravy.  Po obléhání Konstantinopole roku 1204 následované vytvořením křižáckého státu zvaného Latinské císařství členové rodiny získali nadvládu nad Epirem a Thesálií. Aby se odlišili od jiné, „neurozené“ rodiny Angelovců, kteří často zastávali místa ve státní správě, či působili jako lékaři nebo duchovní, přejmenovali svůj rod na Angelovsko-Komnenovsko-Dukovský (v řečtině "Angeloi Komnenoi Doukai"), jakožto vládci Epiru jsou i známí jako příslušníci Komnenovskodukovské dynastie.

Vláda v Epiru a Thesálii.

Po pádu Konstantinopole do rukou křižáků založil Michael I. Angelos, nelegitimní syn Jana Angela, Epirský despotát. Za své sídlo si zvolil město Artu. Roku 1224 Michaelův nevlastní bratr Theodor získal od křižáků Soluňské království prohlásil sám sebe za legitimního byzantského císaře ("basilea"). Avšak Theodor byl poražen a zajat Ivanem II. Asenem v bitvě u Klokotnice roku 1230. Během jeho nepřítomnosti vládl nad Soluní jeho bratr Manuel Agelos a po něm Theodorovi synové Jan a Demetrios. Nakonec bylo město roku 1246 dobyto níkajským císařem Janem III. Dukou Vatatzem, čímž byla Soluň pro Angelovce definitivně ztracena.  Roku 1230 se Theodorův synovec Michael II., syn Michaela I., stal vládcem Epiru a Thesálie. Po jeho smrti roku 1271 vládl Epiru jeho právoplatný syn Nikeforos I., zatímco Thesálie byly darována Michaelovu nelegtimnímu synovi Janu I. Angelovi. V roce 1318 zavraždil Nicholas Orsini Nikeforova syna Tomáše Angela a Epirus si přivlastnil, čímž zde ukončil vládu Angelovců. V Thesálii po Janu I. Angelovi nastoupil na trůn Konstantin, následovaný Janem II., který vládl od počátku 14. století až do své smrti roku 1318. Toho samého roku ovládli Thesálii žoldnéři Katalánské společnosti a připojili toto území k Athénskému vévodství.  Po znovuzískání kontroly na Epirem i Thesálii roku 1340 jmenoval byzantský císař Andronikos III. Jana Angela, synovce budoucího císaře Jana Kantakuzena, místodržícím v Epiru. Jan o dva roky později rozšířil svojí vládu i na Thesállii, ale v roce 1348 zemřel na mor. Brzy poté Epirus i Thesálii dobyl srbský vládce Štěpán Dušan.

Nadvláda Srbska a Osmanů.

Potomci Jana Angela nadále spravovali Thesálii za vlády Štěpánových nástupců Simeona a Jana Uroše. Jan Uroš, poslední příslušník dynastie Nemanjićů, se vzdal trůnu ve prospěch Alexia Angela Filatropena, vládce Velkého Valašska. Alexiův bratr Manuel Angelos Filantropenos byl posledním byzantským vládcem Thesálie.  Po dobytí Thesálie Osmany roku 1394 utekli příslušníci Angelovců Filantropenů do Srbska. Mihailo Anđelović, vnuk Alexia nebo Manuela, sloužil na dvoře Đurađa a Lazara Brankovićů. Mihailův bratr Mahmud byl v mladém věku zajat osmanskými vojáky a odveden do Edirne, kde přijal islám. Později se vypracoval na nejvyšší místa v osmanské správě. Roku 1451 se stal bejlerbejem Rumélie a o pár let později velkým vezírem. Když roku 1457 probíhaly mezi srbským despotou Lazarem Brankovićem a osmanským sultánem Mehmedem II. jednání, obě strany byly zastupovány právě bratry Mihailem a Mahmudem Anđelovići.

Rod Angelovců (řecky Ἄγγελος, ženský rod Άγγελίνα) byl jednou z byzantských šlechtických rodin. Z tohoto rodu pocházeli i tři byzantští císaři vládnoucí v letech 1185 až 1204. Od 13. do 15. století větev této rodiny vládla v Epirském despotátu, Thesálii a Soluni pod jménem "Angelos Komnenos Dukas".

The Angelos family (; ), feminine form Angelina (), plural Angeloi (), was a Byzantine Greek noble lineage which gave rise to three Byzantine emperors who ruled between 1185 and 1204. From the 13th to the 14th century, a branch of the family ruled Epiros, Thessaly and Thessaloniki under the name of Komnenos Doukas.


Rozšíření.

Tato rostlina s cirkumpolární rozšířením preferuje výživnou vlhkou půdu. Roste hlavně v celé Evropě, mimo nejsevernějších a nejjižnějších krajů, zřídka v severní Africe okolo Středozemního moře, v Asii hlavně v sibiřské části a hojně v severských oblastí Severní Ameriky. Introdukována byla také do Austrálie i na Nový Zéland. V České republice, vyjma jižní Moravy, roste hojně.  Lze ji nejčastěji nalézt na zamokřených loukách a pastvinách, v okolí křovin, v příkopech a podobných vlhkých travnatých místech. Upřednostňuje půdy hlinité, zásadité i kyselé.

Popis.

Rostlina má vzpřímenou, sivě ojíněnou a částečně dutou lodyhu, která může dosahovat do výše až 50 cm. Z lodyhy vyrůstají dlouze řapíkaté střídavé, lichozpeřené, 2 a vícejařmé listy, které mají lístky úzké a celokrajné nebo jen lehce zubaté, lístky svírají s listovým vřetenem ostrý úhel. Obdobné listy vyrůstají z přízemní růžice, pouze jejich lístky jsou okrouhlé a plytce vykrajované, koncové pak mají ledvinovitý tvar. Na koncích přízemních listů se někdy objevují pupeny, z kterých po uvadnutí listu mohou vyrůst nové kořínky i nové rostliny. Má plazivý oddenek s výběžky, který napomáhá k rozšiřování rostliny v okolí.  Oboupohlavné pravidelné květy jsou seskupeny do hroznovitého květenství se 7 až 20 květy, mají bílou nebo nafialovělou korunu a žluté prašníky. Jejich kalich je vytvořen 4 volnými podlouhlými nebo obvejčitými lístky, které jsou uspořádány ve dvou přeslenech. 4 korunní lístky nehtovitého tvaru bývají dlouhé 8 až 10 mm. Jsou narůžovělé až fialkové, zřídka čistě bílé a mají fialově zbarvené žilky. Nestejně dlouhých tyčinek je 6, z toho 4 jsou delší. Na květním lůžku jsou pod tyčinkami nektarové žlázy, ze kterých nektar vytéká až do miskovitě svinutých kališních lístků. Dvojitý semeník je svrchní, srostl ze dvou plodolistů, má tenkou čnělku se širokou bliznou, obsahuje 20 až 30 vajíček. Před deštěm a rosou se stopka květu ohýbá dolů a květní koruna se zavírá.  Na bliznu se může dostat pyl jak vlastní, tak i cizí. Za špatného počasí (nelétá hmyz) se zralý pyl z delších tyčinek sype přímo na bliznu. Za pěkného počasí se dlouhé tyčinky zkrucují na délku kratších a tím jsou jejích semeníky s pylem pod bliznou. Pyl pak na sebe nabírá hmyz hledající pod čnělkami nektar a přenáší ho na blizny navštívených květů. Řeřišnice luční kvete od dubna do června.  Plodem je šešule, dlouhá 28 až 40 mm a široká 1 až 2 mm, odstávající na dlouhé stopce. Má dvě chlopně, které se po uzrání oddělují zdola nahoru a obloukovitě zkrucují. Semena jsou světle hnědá, podlouhlá, okolo 1 mm velká.

Využití.

Řeřišnice luční je bez hospodářského významu, dříve se její mladé listy sbíraly časně z jara na salát jako jeden z prvých zdrojů vitamínu C nebo se používala jako koření do zeleninových jídel či sýrů. Listy jsou významnou potravou pro larvy běláska řeřichového ("Anthocharis cardamines") a běláska řepkového ("Pieris napi").

Taxonomie.

Někdy se řeřišnice luční rostoucí v ČR rozdělují do dvou poddruhů:

Odkazy.

Externí odkazy.

Řeřišnice luční ("Cardamine pratensis"), lidově „slepička“, je vytrvalá bylina z čeledě brukvovitých. V roce 2006 se stala německou Rostlinou roku.

Cardamine pratensis, the cuckoo flower, lady's smock, mayflower, or milkmaids, is a flowering plant in the family Brassicaceae, native throughout most of Europe and Western Asia. The specific name "pratensis" is Latin for "meadow".


Základy tvorby.

Neměl výrazné hudební vzdělání. Nadšení pro futuristickou hudbu Luigi Russola předcházelo krátkému studiu ve Vídni u Schönbergova žáka Waltera Kleina. Byl prvním Italem, který pod vlivem vídeňské školy psal dvanáctitónovou hudbu. Později jej zaujala hudební teorie Alexandra Skrjabina, ovlivněná teosofií. Po nervovém zhroucení na konci 40. let přehodnotil dosavadní pohled na hudbu ve světle zkušeností ze svých cest po Indii a Tibetu.  S terapeutickými metodami založenými na kreativitě a imaginaci se seznámil za svého pobytu na švýcarské klinice zaměřené na nervové poruchy. Tyto zkušenosti obohatily jeho vztah k východní filosofii, zenu a józe a prakticky se začal zabývat problematikou nevědomí. V této souvislosti se též přiklonil k myšlenkám hnutí surrealismu.  „Zapomněl jsem vše, co jsem dosud o hudbě znal“, prohlásil a začal v opozici k převládajícímu poválečnému rozmachu serialismu hledat novou definici hudby založenou na jednotlivých tónech a jejich prostorové funkci. Poslech se měl zaměřit na holý tón, čímž Scelsi uvedl evropské hudební vnímání do nové dimenze. Na vrcholu tohoto období stojí skladba "Quattro Pezzi su una nota sola" pro komorní orchestr z roku 1959. Jeho práce byly často improvizací, kterou asistenti přepisovali z pásků do notového záznamu. Experimentoval s tónovými clustery, rezonancí zvuku nebo repetitivními vzorci či symetrickými strukturami. V přeneseném slova smyslu hledal „vnitřní tón“. Ačkoliv se jeho tvorba jeví v evropském kontextu jako minimalistická, obsahuje podstatné vlivy asijské kultury a je proto naprosto přirozené, že pod tímto vlivem pracuje s mikrointervaly. Například "Klavírní suita č. 9" nazvaná "Ttai" z roku 1953 má evokovat představu chrámů z nichž zaznívá mantrická slabika Óm. Smyslem většiny skladeb je dosažení transcendence a setření rozdílu mezi hudební tvorbou, jejím poslechem a meditací. Sám tento přístup považoval za způsob autoterapie. Svým extravagantním způsobem hudební tvorby se stával terčem kritiky, což mělo za následek značnou uzavřenost před veřejností. Teprve v polovině 80. let vystoupil ze skrytosti a na Mezinárodním festivalu v Kolíně nad Rýnem v roce 1987 se jeho tvorba setkala s vřelým přijetím.

Dílo.

Soupis jeho bohatého díla se dělí na čtyři tvůrčí období a jeho redigovaná podoba je k dispozici na internetu. Vzhledem k faktu, že se širší veřejnosti jeho otevřelo teprve koncem 80. let 20. století, není detailně zkatalogizováno. Zčásti se na tom podílí improvizační metoda, s jakou autor pracoval, zčásti jeho vlastní skrytost. Na snaze zveřejnit jeho hudební odkaz má podíl Nadace Isabelly Scelsi.

Giacinto Scelsi (čti "džačinto šelsi"), hrabě z Ayala Valva (8. ledna 1905 La Spezia, Itálie – 9. srpna 1988 Řím) byl italský hudební skladatel. Ve své tvorbě prolomil uznávané hudební konvence a je považován za jednoho z nejtvořivějších umělců 20. století a hudebního vizionáře. Většinu života stál stranou hudebního dění a jeho rozsáhlá tvorba vešla do širší známosti až v polovině 80. let 20. století. Sám se nikdy nepovažoval za skladatele, svoji hudbu považoval za projev kreativity světa idejí a sebe za posla, který vše tlumočí do not. Inspirativní pro jeho tvorbu bylo přátelství s francouzským básníkem Henri Michauxem, jehož texty použil ve svých skladbách. Sám příležitostně psal a publikoval ve francouzštině psanou surrealistickou poezii.

Giacinto Scelsi (; 8 January 1905 9 August 1988) was an Italian composer who also wrote surrealist poetry in French.


Život.

Friedrich Spee se narodil v šlechtické rodině vysokého městského úředníka v Kolíně nad Rýnem. Dostalo se mu dobrého vzdělání a roku 1610 proti vůli svých rodičů vstoupil do noviciátu jezuitů v Trevíru. Kvůli moru byl přeložen do Fuldy, kde také složil řeholní sliby. Po tříletém studiu filosofie ve Würzburgu absolvoval dvouleté teologické studium v Míšni. Po kněžském svěcení a zakončení studia začal vyučovat na jezuitské univerzitě v Paderbornu. Roku 1628 dostal za úkol účastnit se katolické reformace v Peine. Sociálně se zde angažoval, avšak přesto narazil na odpor a v dubnu 1629 byl na něj spáchán atentát, při němž byl nebezpečně raněn. Později se věnoval výuce morální teologie v Paderbornu.  Během běsnících honů na čarodějnice sloužil domnělým čarodějnicím jako zpovědník. Odmítal čarodějnické procesy a v květnu 1631 proti nim anonymně vydal pojednání "Cautio criminalis". Jeho autorství však nezůstalo utajeno a za trest byl dočasně propuštěn z jezuitského řádu. Druhé vydání "Cautio" (1632) však zřejmě bylo vydáno z podnětu provinciála jezuitů. Pro silnou kritiku svého spisu byl poslán jako profesor kazuistiky a zpovědník uvězněných a nemocných do Trevíru, později byl však rehabilitován.  Nakazil se při ošetřování zraněných vojáků nakažených morem a 7. srpna 1635 zemřel v Trevíru ve věku 44 let. Byl pohřben v kryptě zdejšího jezuitského kostela.

Dílo.

Cautio criminalis.

V době, kdy hony na čarodějnice běsnily v největší míře, se Friedrich Spee odvážil postavit se jim ve svých přednáškách a v knize "Cautio criminalis, seu de processibus contra Sagas Liber". Argumentoval tím, že člověk nařčený z jakéhokoli sebevíce vykonstruovaného zločinu se při mučení nejspíš přizná, a tak bude nespravedlivě odsouzen. Jako zpovědník mnoha obětí čarodějnických procesů byl přesvědčen o jejich nevině a věděl o ukrutnostech čarodějnických procesů. "Cautio criminalis" bylo přeloženo do mnoha jazyků a vybroušenou argumentací a rétorikou nakonec pomohlo ukončit tyto procesy. Kniha se stala také pro římskou inkvizici důležitým argumentem, proč pronásledování domnělých čarodějnic ukončit. V knize Spee položil některé ze zásad moderního evropského práva, např. „nelze odsoudit toho, jehož vina není bezpečně prokázána“.

Lyrika a duchovní spisy.

Speeovo hlavní lyrické dílo je sbírka duchovních písní "Trutznachtigall" (Vzdoroslavík). Spee se v ní ukazuje jako vynikající a originální barokní básník. Kniha se stala vzorem přední lyrické sbírky českého baroka, "Zdoroslavíčka" jezuity Felixe Kadlinského. Dále je Spee autorem mnoha kostelních písní, které lze dodnes nalézt v kancionálech různých křesťanských církví.  Na žádost představené jednoho řeholního společenství složil Friedrich Spee pomůcku k modlitbě a rozjímání na každý týden roku "Güldenes Tugend-Buch" (Zlatá kniha ctnosti). Nejedná se pouze o zbožné texty, ale o návody k jednání, které mají vyrůstat ze tří božských ctností - víry, naděje a lásky. Tuto knihu si zvlášť oblíbil Gottfried Wilhelm von Leibniz, který sepsal předmluvu k jejímu francouzskému vydání.

Friedrich Spee von Langenfeld (25. února 1591 v Kaiserswerthu u Düsseldorfu – 7. srpna 1635 v Trevíru) byl německý jezuita, duchovní lyrik raného baroka, duchovní spisovatel a morální teolog, který rozhodujícím způsobem přispěl k ukončení honů na čarodějnice.

Friedrich Spee (also "Friedrich Spee von Langenfeld"; February 25, 1591 – August 7, 1635) was a German Jesuit priest, professor, and poet, most well-known as a forceful opponent of witch trials and one who was an insider writing from the epicenter of the European witch-phobia. Spee argued strongly against the use of torture, and as an eyewitness he gathered a book full of details regarding its cruelty and unreliability. He wrote, "Torture has the power to create witches where none exist."


Poloha.

Rakvere leží na severním úpatí Pandiverské vysočiny přibližně 20 km od Finského zálivu.  Rakvere je vzdáleno 98 km od Tallinnu, 114 km od Narvy, 126 km od Tartu a 274 km od Petrohradu.

Přírodní podmínky.

Rakvere se nachází v oblasti působení přímořského i kontinentálního klimatu. Roční úhrn srážek činí 750 mm a průměrná tloušťka sněhové pokrývky je 30–40 cm. Roční průměrná teplota je 4,5 °C, mrazy trvají obvykle od prosince do března.  Na území města se nachází 153 ha lesa.  Městem protéká Soolikaoja.

Dějiny.

Nejstarší období.

Nejstarší osídlení dnešního Rakvere je doloženo na dnešním Divadelním vrchu ("Teatrimägi") a datuje se do 3. až 5. století. V 5. či 6. století vznikl dřevěný hrad na Valovém vrchu ("Vallimägi"), zřejmě na ochranu prvně jmenovaného sídliště. O dalším vývoji osídlení nemůžeme říci nic, protože archeologické stopy byly zničeny pozdějšími stavbami.  Kolem roku 1220 získávají Rakvere (pravděpodobně bez boje) Dánové a budují ve městě první kamenné stavby. V roce 1226 je Rakvere poprvé zmíněno v kronice Jindřicha Lotyše jako "Tarvanpea" (tedy "Zubří hlava"), od roku 1252 je doloženo označení "Wesenberg". Dnešní estonské jméno se odvozuje ze staršího "Rägavere", které se 1268 poprvé objevuje jako "Rakovor" v novgorodských listinách.

Středověké město.

12. června 1302 získává Rakvere Lübecká městská práva.  Roku 1346 prodává dánský král své estonské državy (a s nimi Rakvere) řádu německých rytířů, který Rakvere 1347 dává do zástavy řádu livonských rytířů. Ti si na místě dosavadního dřevěného hradu budují kamennou komendu. V té době už byla část městských domů na úpatí Valového vrchu a na dnešním Divadelním vrchu postavena z kamene. Ve druhé čtvrtině 15. století vzniká ve městě kamenný kostel, roku 1508 je na Divadelním vrchu založen františkánský klášter a o něco později hřbitov na jeho východním svahu.  Během Rusko-livonské války se město roku 1558 dostalo do ruských rukou a utrpělo velké škody. Roku 1581 je získalo Švédsko, ale v roce 1602 se města na tři roky zmocnil polský král, který v roce 1605 nechal rozbořit rakverský hrad.

Od úplného zničení k modernímu rozvoji.

Roku 1618 švédský král Gustav II. Adolf udělil v léno rakverský hrad a roku 1631 i město Reinholdovi von Brederode, který si na místě někdejšího kláštera vybudoval panský statek. Město tím ztratilo svůj městský status a bylo pouhým střediskem venkovského panství. Roku 1669 přešlo panství od Brederodů do rukou Tiesenhausenů, ale už 1685 se vrátilo švédskému státu. Během Severní války město roku 1703 zcela vyhořelo, a jeho spálené ruiny roku 1710 vítězné Rusko vrátilo Tiesenhausenům.  Městský statut Rakvere opět získalo roku 1783, kdy bylo zároveň vyhlášeno okresním městem. Postupný rozvoj se výrazně zrychlil po vybudování baltské železnice roku 1870. S nárůstem počtu obyvatel se zvyšoval podíl Estonců. 1876 zde byla založena Virská estonská společnost „Kalevipoeg“ ("Viru Eesti Selts „Kalevipoeg“"). Roku 1914 pak poprvé Estonci získali převahu ve správě města.

První republika.

Po vyhlášení estonské samostatnosti 1918 a odvrácení sovětské invaze 1920 se rozvoj města ještě zintenzivnil. V té době vznikla velká část nynějšího městského jádro. Z nově postavených veřejných budov je možno jmenovat tržnici, banku, gymnázium, stadión. Roku 1924 začaly v Rakvere vycházet regionální noviny "Virulane", 1925 "Virumaa Teataja".  V téže době začala i stavba divadla. Stavba však vázla, takže teprve 24. února 1940 bylo divadlo slavnostně otevřeno. Ale ani válka a střídání okupačních mocností nezastavilo rozvoj divadla, takže v roce 1942 mohlo přejít na plně profesionální bázi, na níž funguje dodnes.

Válka a okupace.

Po začátku první sovětské okupace v létě 1940 postihly obyvatelstvo první represe. 14. června 1941 byly transportem do pracovních táborů na Sibiř odvezeny stovky občanů města. 7. srpna 1941 převzala moc ve městě německá armáda. Byla obnovena estonská samospráva z první republiky, ale pod kontrolou německých okupačních úřadů. 19. září 1944 německé síly opustily město na ústupu před blížící se Rudou armádou.  Ještě téhož večera bylo město, v němž se v tu dobu nacházeli již jen civilisté, bombardováno sovětskými vzdušnými silami. Útok zničil čtvrtinu města a zabil několik desítek lidí. Následujícího dne vstoupily do města sovětské jednotky a převzaly nad ním okupační moc. Roku 1950 pak bylo město v rámci jednotné organizace sovětské správy vyhlášeno za střediskovou obec rajónu Rakvere.  Teprve v 60. letech se sovětská vláda začala výrazněji projevovat na tváři města — začala vznikat první čtyř- až pětipatrová sídliště. Z hlediska sovětského bylo Rakvere v té době lokálním střediskem zemědělského kraje. Estonské divadlo, hudební škola a další kulturní iniciativy však město činily významným centrem estonské kultury v době jejího ohrožení sovětskou rusifikací. V roce 1982 se v Rakvere například konal první z estonských festivalů školních divadelních souborů, roku 1986 započala ve městě tradice folklórních festivalů "Viru Säru".  Na jaře 1987 se Rakvere stalo střediskem tzv. fosforitové války, kdy se v celém Estonsku zvedly protesty proti ekologicky nebezpečné těžbě fosforitu v blízkosti Rakvere. Též sovětsko-estonské vedení města se postavilo na stranu protestujících. Tyto události bývají označovány za viditelný počátek rozpadu Sovětského svazu.

Vývoj od Zpívající revoluce.

Po Zpívající revoluci a znovuvyhlášení estonské samostatnosti 1991 byly obnoveny samosprávné a správní struktury v podobě navazující na období První republiky. Přechod z plánovaného na tržní hospodářství znamenal veliký rozvoj podnikání, který se projevil na tváři města růstem řady administrativních budov rozvíjejících se firem. Zároveň zesílila snaha o zatraktivnění města pro turistický ruch. Výsledkem těchto snah bylo nové architektonické řešení náměstí, vybudování sportovní haly, nové autobusové nádraží, otevření promenády, konzervace zříceniny hradu, rekonstrukce divadla, obnova inženýrských sítí.

Pamětihodnosti.

Nejdůležitější historickou památkou města jsou zříceniny řádového hradu ze 14. století.  Moderní pamětihodností města je bronzová socha pratura ("Tarvas"), dílo estonského sochaře Tauna Kangra. Socha byla odhalena 15. června 2002 v rámci oslav 700. výročí udělení městských práv.

Doprava.

Městem prochází železniční trasa Tallinn-Narva, zatímco tallinnsko-narevská dálnice vede severně od města. Z železniční stanice Rakvere odbočuje železniční trať do Kundy, která je používána výhradně pro nákladní dopravu. V Rakvere začíná též rakversko-pernavská dálnice.

Sport.

Rakvere se pyšní sportovním stadiónem a roku 2004 otevřenou sportovní halou (tehdy druhou největší v Estonsku). Vedle stadiónu se nachází lehkoatletické cvičiště a částečně zastřešená tribuna. Sportovní hala se využívá též k pořádání veletrhů, místních trhů a koncertů.  Palermský les ("Palermo mets") na jižním okraji města je koncipován jako areál zdraví, v němž mohou návštěvníci v létě využívat sportovní stezku a v zimě běžecké stopy.  V roce 2013 se zde konalo Mistrovství světa v MTBO, kde poprvé zvítězili čeští cyklisté a to mezi muži i ve štafetě.

Vzdělání.

Jakožto centrum Západovirského kraje má Rakvere poměrně rozvinutou školskou síť, v níž se vzdělává více než 5500 žáků. V Rakvere působí dvě základní školy a pět středních škol, vzdělávání dospělých zajišťuje Rakverská večerní střední škola ("Rakvere Õhtukeskkool"), z vysokých škol ve městě působí Rakverská pobočka Tallinnské univerzity ("Tallinna Ülikooli Rakvere Kolledž") a Rakverské středisko Mainorova vysokého učení ("Mainori Kõrgkooli Rakvere Õppekeskus"). Ve městě se nachází též hudební škola, sportovní škola a řada dalších zájmových vzdělávacích zařízení.

Průmysl.

V Rakvere se nachází největší estonský masozpracující závod, AS Rakverský masokombinát ("AS Rakvere Lihakombinaat"). Závod zpracovává vepřové, hovězí a drůbeží maso a své výrobky prodává v Estonsku a v Lotyšsku.

Rakvere (v nejstarších pramenech "Tarvanpea", německy "Wesenberg") je město v severovýchodním Estonsku a správní, hospodářské a kulturní centrum estonského kraje Lääne-Viru.

Rakvere is a town in northern Estonia and the capital of Lääne-Viru County, 20 km south of the Gulf of Finland of the Baltic Sea. Until early 20th century Rakvere was more widely known by its historical German name "Wesenberg(h)".


Seznam egyptských ran.

Teologická interpretace.

Jednotlivým ranám, jejich pořadí i způsobu jejich provedení bývá připisován teologický význam. Tyto interpretace zpravidla vycházejí z rozdělení ran do třech skupin po třech ranách, přičemž desátá, nejtěžší rána má samostatný význam: Tři skupiny ran představují teologickou odpověď na tři výroky, kterými faraon reagoval na první výzvu k propuštění Izraele:  Faraon ve své odpovědi popírá stěžejní tři principy vztahu mezi člověkem a Bohem; Bůh jej na začátku každé série ran výslovné upozorňuje, který princip má tato série potvrdit. Poslední rána potvrzuje Boží vyvolení Izraele, které faraon rovněž popřel.

Snahy o vědecké vysvětlení událostí.

Na základě nových výzkumů vědci podle "National Geography Society" vykreslují navazující řetěz přírodních jevů, které byly způsobeny změnou klimatických poměrů a sopečnou erupcí (rekonstrukci klimatu umožnily analýzy stalagmitů v egyptských jeskyních).  Stabilní a teplé klima, provázející vládu Ramesse II., jež výrazně napomohlo rozkvětu jeho země (Ramesse patří mezi nejproslulejší egyptské faraony, jenž po sobě zanechal řadu velkolepých staveb), mělo náhle vystřídat období sucha. Náhlý vzrůst průměrných teplot měl způsobit silný pokles hladiny Nilu a vytvořit podmínky pro první biblickou egyptskou ránu – voda se proměnila v krev. Podle biologa Stephana Pflugmachera z Leibnizova ústavu v Berlíně úkaz souvisí s namnožením řas a sinic, z nichž jedna, známá dokonce pod názvem "Burgundská krev", může dát vodě narudlou barvu.  Následovalo přemnožení žab, jež se vyvíjejí v mělkých vodách, tedy druhá rána. Přemnožení žab ovšem vedlo i k jejich následnému rychlému úhynu, tedy k vytvoření podmínek pro přemnožení komárů a much, jichž jsou žáby důležitými predátory – přicházejí třetí a čtvrtá rána. Hmyz, hlavní přenašeč chorob, pak napadá dobytek i lidi a šíří se dobytčí mor – pátá rána. Tato nákaza, nedostatek pitné vody a potravin pak může vyvolat i epidemie u lidí (vředy) – šestou ránu.  Ostatní rány jsou dávány do souvislosti s další dramatickou událostí, ke které došlo o 600 km daleko na sever, totiž s výbuchem sopky Santorini na ostrově Théra, jenž vyvrhl do atmosféry milióny tun sopečného popela. (Jeho přítomnost byla v Egyptě zjištěna při archeologických výzkumech, třebaže v Egyptě žádná aktivní sopka není; analýzy popela pak potvrzují shodu s ostrovem Santorini.) Podle modelu Nadine von Blohm z Ústavu pro fyziku atmosféry v Německu se mohla oblaka vulkanického popela srazit s bouřkovým systémem nad Egyptem a způsobit v oblasti neobvyklé silné krupobití – sedmou ránu. Popel stimuluje obecně srážky, potažmo vlhkost, což zvyšuje pravděpodobnost migrace kobylek – osmá rána. Devátá rána – temnota – byla zřejmě způsobena zacloněním slunce mraky popela.  Poslední, desátá rána – smrt prvorozených, je dávána do souvislosti s plísní, jež následně napadla obilí; protože prvorození dostávali jako první svůj větší díl, mohli být i prvními oběťmi. S dalším vysvětlením přišel v roce 2006 Simcha Jacobovici v dokumentu Exodus Decoded. Podle privilegia prvorozených spávat na nižším loži než ostatní členové rodiny mohli být zasaženi jedovatým plynem plížícím se nízko u země.  Uvažuje se i o možném vysvětlení v bibli uváděného následného zázračného přechodu izraelitů mořem, které se před prchajícími židy mělo rozestoupit, ale je stíhající egyptskou armádu zaplavit. Tato událost se klade do souvislosti s jevem předcházejícím záplavové vlně tsunami vznikající při podmořském (někdy i velmi vzdáleném) zemětřesení. Kvůli k pobřeží se blížící tsunami dokáže moře ustoupit někdy i velmi daleko od břehu, aby posléze vlna udeřila s obrovskou ničivou silou. Tento výklad rozestoupivších se vod se většinou dává do souvislostí s explozí ostrova Théra, o níž se uvažuje jako o možné příčině některých další Egyptských ran. To by však znamenalo, že cesta Židů vedla Středozemním mořem, kterým se v té době šířily dozvuky po explozi, nikoliv mořem Rudým, které tyto změny nemohly ovlivnit. Přechodem přes Středozemní moře pak je míněn přechod přes náhle odvodněnou zátoku/záliv, nikoliv celé moře mezi Egyptem a Levantou.  V současnosti se pravděpodobně objevilo nové (a snad konečné) vysvětlení této historické události. Počítačová simulace silného větru v příslušném terénu dokázala, že voda se skutečně mohla rozestoupit přesně podle záznamu v Bibli. Následné ustání větru pak způsobilo vrácení vodních mas, ve kterých utonula egyptská armáda. Takovýmto vysvětlením by tato událost i dobře zapadala mezi ostatní zázračné události popsané v Bibli – jako způsobené zcela obyčejnými přírodními jevy ale zároveň obsahující nadpřirozené načasovaní nebo další nadpřirozený prvek (například Mojžíš u hořícího keře, Elijáš na vrchu Karmel a podobně).

Datace.

Není zcela jasné kdy a za vlády jakého faraona mělo k deseti egyptským ranám dojít. Ačkoliv se nejčastěji hovoří o Ramessovi II. z 19. dynastie, interval možné doby exodu je od nástupu 15. dynastie (1648 př. n. l.) po první roky vlády Ramessova syna Merenptaha (1208 př. n. l.). K výbuchu ostrova Théra však došlo již v době 1645-1600 př.n.l., což se rozchází s nejčastěji zmiňovaným předpokladem, že k událostem došlo za vlády faraona Ramesse II. (1279–1213 př. n. l.). I v tomto směru lze vznést výše uvedenou pochybnost o bezprostřední časové návaznosti událostí, resp. zvažovat možnost proběhnutí jednotlivých událostí v různém čase i prostoru a jejich sestavení do souvislého příběhu teprve v průběhu doby.

Deset ran egyptských je označení pro události předcházející vyjití (odchod, exodus) Izraelitů z Egypta a jejich putování do "Země zaslíbené" pod vedením Mojžíše, popsané v Bibli ve Starém zákoně v knize Exodus. Je o nich také krátká zmínka v Koránu (7,133–136).

The Plagues of Egypt (), in the story of the book of Exodus, are ten disasters inflicted on Egypt by the God of Israel in order to force the Pharaoh to allow the Israelites to depart from slavery; they serve as "signs and marvels" given by God to answer Pharaoh's taunt that he does not know Yahweh: "The Egyptians shall know that I am the ".


Historie.

Saz je syntézou starých nástrojů střední Asie a preturkické Anatolie, jakým byl komuz (někdy kopuz). Ten se od sazu zásadně lišil tím, že měl místo dřevěné rezonanční desky potah z kůže, pouze dvě až tři struny zhotovené ze zvířecího střívka případně koňských žíní a výrazně kratší krk. Hrálo se téměř výhradně prsty. Za mezičlánky mezi komuzem a sazem lze považovat kolča komuz sestavený v 15. století v Anatolii, který již používal kovové struny a měl delší krk a na něj navazující çöğür, sestavený poprvé ve městě Kütahya u něhož byl kožený potah těla nahrazen dřevěnou rezonanční deskou, byl prodloužen krk a přidány pražce. Krom toho měl ale oproti dnešnímu sazu celkem dvanáct strun, po třech strunách ve čtyřech sborech. Příbuzné nástroje se dnes používají v Íránu (Persii), například setar (se = 3, tar = strunný nástroj) nebo tanbur nebo Řecku (buzuki). Také v turkických zemích střední Asie se hraje na podobné nástroje. V Uzbekistánu je to dótar, v Kazachstánu dombre. Podobné nástroje se dají najít až po Mongolsko.

Popis.

Saz má tělo loutny a dlouhý krk. Je opatřený pěti až osmi (profesionální nástroje) kovovými strunami (nejčastěji však šesti nebo sedmi). Z hlediska akustického patří saz mezi nástroje s doznívajícím tónem. Saz není na rozdíl např. od kytary akordický, ale drónový nástroj. Hraje totiž stálý akord, ke kterému se přidává melodie, hraná na spodním případně prostředním sboru strun. Bývá zhotovován z různých druhů dřeva v rozličných barvách a zdoben intarzemi tradičních ornamentálních motivů.  Rezonanční deska ("kežis") je celistvá, bez otvoru (otvor jen vzácně u nejmenších džura sazů). Přejímá kobylkou chvění strun a zesiluje jejich zvuk, kterému dává zabarvení, sílu a určuje délku tónu. Rovněž je využívána pro úhozy rukou při hře. Vrchní deska musí být zhotovena z kvalitního dřeva hustých, pravidelných a rovných let, nejčastěji borovicového, smrkového nebo modřínového.  Tělo ("tekne") nástroje je buď dlabané, nebo u kvalitnějších nástrojů plátované, tzn. slepované z pásků zvaných "ollim". Tradičně se vyrábí z ořechového, morušového, borovicového, bukového dřeva mořeného do různých barev nebo pouze zalakovaného. V zadní části korpusu, pod uchycením strun, je ozvučný otvor. Tento otvor mívá někdy přídavnou klapku s možností uzavírání.  Krk ("sap"), který je u kvalitních nástrojů z jednoho kusu bukového, jalovcového nebo jasanového dřeva je opatřen posuvnými pražci zvanými "perde", tvořenými silonovým vláknem nebo vzácněji hedvábím. Nástroj se tak dá přiladit podle potřeb hudebníka. I u velmi kvalitního sazu je někdy potřebné posunout vázané pražce do správné polohy. Na standardním sazu je 23 (vzácně 46-52) pražců ("perde"), na krátkokrkém kisa sap sazu 19 (vzácně 38-44) pražců. Někdy jsou přidány i pražce v podobě tenkých tyčinek ze dřeva či kovu na rezonanční desku čímž se variabilita jejich počtu ještě zvyšuje.  Ladicí kolíčky ("burgu", doslova šroub) jsou kónické a poloha při napínání drží třením a pákou způsobenou tahem struny, stejně jak tomu bývá u jiných tradičních strunných nástrojů. Někdy se navíc křídují.  Kobylka ("alt ešik, kepri") je položena na vrchní desce a drží jen tlakem strun. Dřevo, ze kterého je zhotovena má vliv na kvalitu zvuku. Někdy je třeba s kobylkou kousek posunout nahoru nebo dolů namísto přesouvání všech pražců pro doladění.

Ladění.

Nejjednodušší je ADA, AEA. Turci většinou saz ladí GDA. Při ladění používají palec levé ruky. FisDA ladění je „durové“ ladění, tedy do akordu Ddur. Je vhodné pro tóninu Ddur, ale velmi vhodné i pro tóninu Hidžaz, tedy „D tóninu paralelní k Gmoll harmonické mollové tónině. FDA mollové ladění se dá využít pro mollové tóniny a pro frygickou tóninu. Tóniny se nazývají düzen:

Technika hry.

Hráč při hře sedí často na zemi nebo na židli. Struny jsou rozechvívány drnkáním prsty (technika zvaná Şelpe či Şerpe), nebo plektrem ("tezene"), tradičně vyráběným z třešňové kůry, dnes ponejvíce z plastu. Hmatník umožňuje získávat další tóny zkracováním chvějné délky struny přitlačením struny na pražec. Díky posuvným pražcům umožňuje saz hru čtvrttónů a dalších mikrotonálních intervalů. Krom sazů s pražci se navíc vyrábí i sazy bezpražcové, zvané perdéšiz saz, které jsou náročnější co do zvládnutí hry. Celistvá rezonanční deska je také využívána pro rytmické úhozy rukou.

Skupina nástrojů typu sazu.

seřazeno podle vzrůstající velikosti a klesající frekvence nástroje

Významní hráči.

Ashig Alasgar, Parisa Arsalani, Hasan Genc, Neşet Ertaş, Orhan Gencebay, Hasret Gültekin, Ahmet Koç, Erol Parlak, Arif Sağ, Karl Sanders, Nevzat Eser

Saz (z Perštiny ساز, dosl. sada) je drnkací strunný nástroj (chordofon) tradiční nástroj turecké, kurdské, ázerbájdžánské a perské lidové hudby. Důležitým faktem je, že saz a jemu podobné nástroje daly základ pro vytvoření indického sitáru.

The bağlama (, from "bağlamak", "to tie", ) is a stringed musical instrument. It is sometimes referred to as the saz, from the Persian, meaning an instrument. However, the term "saz" actually refers to a family of plucked string instruments, long-necked lutes used in Ottoman classical music, Turkish folk music, Azerbaijani music, Kurdish music, Armenian music and in parts of Syria, Iraq and the Balkan countries.


Srtučný obsah opery.

První jednání.

V kouzelném lese u Athén se setkávají královna víl Titania a král elfů Oberon. Oberon požaduje po Titanii navrácení svého pážete, které Titania odmítá. Oberon proto posílá svého služebníka Puka, aby královnu očaroval tak, aby se zamilovala do prvního člověka nebo zvířete, které spatří po probuzení. Do kouzelného lesa přichází také Lysander s Hermií, kteří uprchli před rozhodnutím Hermiina otce, který jejich sňatku nepřeje a chce, aby si vzala Demeteria. Spoučasně přicházejí do kouzelného lesa také Demeterius a Helena. Oberon vyslechne rozhovory milenců a nařídí Pukovi, aby je také očaroval.  Do lesa ve stejnou noc dorazí i skupina ochotnických herců, kteří zde chtějí nazkoušet drama "Pyramus a Thisbe", které by chtěli předvést na svatbě Thísea a Hippolyty.  Puk začaruje Klubka do osla a prostřednictvím kouzla se do něj zamiluje Titania. Ostatní herci se v hrůze rozeběhnou po lese. Díky Pukově omylu se zamiluje Lisander do Hermie a Demeterius do Heleny. Všechny osoby nakonec v kouzelném lese usnou.

Třetí jednání.

Oberon probouzí Titanii, která má pocit, že měla velmi nepříjemný sen. Puk mezitím dal Klubkovi zpět lidskou podobu, Klubko se konečně znovu setkává se svými kumpány.

Proměna (čtvrtý obraz).

Probíhá trojnásobná svatba: Theseus si bere za manželku Hippolitu, Lisander Hermii a Demeterius Helenu. Na slavnosti divadelní soubor řemeslníků předvádí svou hru "Pyramus a Thisbe" a společnost se skvěle baví jejich nešikovností. Po závěrečném tanci odcházejí Titania, oberon s elfy a vílami zpět do kouzelního lesa.

Inscenační historie.

Opera byla poprvé uvedena dne 11. červen 1960 na hudebním festivalu v Aldenburghu v sále pro 300 diváků. Dirigoval ji sám skladatel a režii měl John Cranko.  V roce 1991 operu nastudoval režisér Robert Carsen pro Operní festival v Aix-en-Provence. Scénu a kostýmy navrhl Michael Levine. Tato produkce byla v roce 2015 obnovena v ko-produkci s divadlem "Opéra de Lyon" a po festivalovém představení uvedena na různých scénách na celém světě (Lyon, Londýn, Filadelfie, Peking...)

Sen noci svatojánské (originální název A Midsummer Night's Dream) Op. 64, je opera Benjamina Brittena o třech dějstvích a čtyřech obrazech. Libreto na námět stejnojmenné divadelní hry Williama Shakespeara napsal skladatel a Peter Pears. Opera byla poprvé uvedena dne 11. červen 1960 na hudebním festivalu v Aldenburghu.

A Midsummer Night's Dream, Op. 64, is an opera with music by Benjamin Britten and set to a libretto adapted by the composer and Peter Pears from William Shakespeare's play, "A Midsummer Night's Dream". It was premiered on 11 June 1960 at the Aldeburgh Festival, conducted by the composer and with set and costume designs by Carl Toms. Stylistically, the work is typical of Britten, with a highly individual sound-world – not strikingly dissonant or atonal, but replete with subtly atmospheric harmonies and tone painting. The role of Oberon was composed for the countertenor Alfred Deller. Atypically for Britten, the opera did not include a leading role for his partner Pears, who instead was given the comic drag role of Flute/Thisbe.


Historie.

Federace byla založena v Turíně 26. března 1898 z podnětu výboru zřízeného 15. března, které volí inženýra Maria Vicaryho do čela nově vytvořené federace "Federazione Italiana del Football" (FIF).  K založení federace byly vyzvány tyto tehdejší kluby:  Janov CFC, FC Torinese, Internazionale Torino, SG di Torino, SEF Ginnastica Mediolanum, Unione Pro Sport Alessandria, Società Ginnastica Ligure Cristoforo Colombo.  Poslední dva však raději zůstali v "Italské gymnastické federace" (Federazione Ginnastica d'Italia), zatímco Mediolanum se zúčastnilo teprve o dva roky později.  Ve stejném roce svého založení uspořádala Federace první šampionát. Byl to turnaj, který se konal v Turíně v jediný den a který vyhrál klub Janov CFC.  Federaci FIFA uznala v roce 1905 a UEFA v roce 1954.  Když bylo v roce 1909 při každoročních volbách do rady, které se konaly v Miláně, změněno jméno federace, několik účastnických klubů představujících méně než 50% aktivních klubů se rozhodlo poslat dopis, ve kterém bylo že všechny kluby volí nové jméno pro federaci. Nové jméno bylo schváleno jako Federazione Italiana Giuoco del Calcio (FIGC) a od té doby se jmenuje Italská fotbalová federace. Premiéra reprezentace byla 15. května 1910 v Miláně. Na sobě hráči měli bílý dres, ve kterém porazili reprezentaci Francie 6:2. Následující rok v zápase proti Maďarsku byl představen nový dres a to v barvě modré jako pocta rodu Savojských.  Federace byla amatérskou federací, která respektovala pravidla FIFA. Na konci první světové války federace zaznamenala vývoj a několik fotbalistů bylo posuzováno jako profesionální fotbalisté a tak bylo zakázáno podle dohod FIFA. Od roku 1922 do roku 1926 byla schválena nová a přísnější pravidla pro udržení skutečného a účinného amatérského statusu, jako kontrola fotbalistů, ale nejlepší hráči byli tajně placeni a nelegálně se přestěhovali z jiných provincií. Cizinci museli žít v zemi, aby získali vízum k pobytu. Když v roce 1926 rada federace odstoupila po velmi obtížné stávce rozhodčích, fašista Lando Ferretti, předseda italského olympijského výboru ( CONI ), navrhl komisi, aby reformovala všechny ligy a federální pravidla. Komise podepsala dokument nazvaný "Carta di Viareggio" (Pravidla vydaná ve Viareggiu)), kde byli fotbaloví hráči uznáni jako amatéři a byli schopni požádat o vrácení peněz, které ztratili při hraní fotbalových týmů. Museli podepsat prohlášení, že nejsou profesionálními hráči, takže byla dodržována pravidla FIFA, protože pro FIGC se objevovali jako amatéři, kteří dostávali pouze náhrady. Byl to začátek profesionality v Itálii. "Carta di Viareggio" snížil počet zahraničních hráčů, kteří byli postaveni na jeden zápas, takže většina Maďarů zůstala bez práce a vrátila se do své země.  Komisař Bruno Zauli vedl proces obnovy FIGC (1959) se zřízením tří lig (profesionální, poloprofesionální, amatérské) a vytvoření technického a mládežnického sektoru.  Mezi lety 1964 a 1980 byly italským klubům zakázány zahraniční hráči, především k oživení reprezentace.  FIGC byl uveden do správy v květnu 2006 v důsledku skandálu a byl dán pod správu Guida Rossiho. Toto jmenování vyvolalo zlostné reakce prezidentů klubu v Itálii. Dne 19. září Rossi rezignoval na funkci komisaře FIGC. Dne 21. září byl zvolen Luca Pancalli. Dne 2. dubna 2007 byl zvolen nový prezident. Stal se jim bývalí viceprezident Giancarlo Abete.  Po MS 2014 rezignoval Abete a Carlo Tavecchio byl zvolen prezidentem federace a Michele Uva jako generální ředitel. Nová správa zahájila mnoho reforem o hlavních aspektech italského fotbalu, zejména prostřednictvím využívání mladých hráčů vyškolených v Itálii, o hospodářské udržitelnosti - finanční profesionální kluby; zahájí reorganizaci provozní struktury.  Dne 20. listopadu 2017 Tavecchio rezignoval na funkci prezidenta federace sedm dní poté, co se reprezentace nedokázala kvalifikovat na MS 2018, poprvé od roku 1958.

Italská fotbalová federace (zkratka FIGC, "Federazione Italiana Giuoco Calcio") je to organizace která řídí fotbal i futsal v Itálii. Je připojená k Italskému olympijskému výboru. Sídlo je v Římě. FIGC koordinuje profesionální (od Serii A a domácím pohárem až po Serii C ) i neprofesionální fotbalové ligy (od Serie D až po provinční soutěže). FIGC je také spojen s Italskou asociací rozhodčích (AIA), která jmenuje rozhodčí a pomocníky pro soutěže pořádané Federací.

The Italian Football Federation (; FIGC), known colloquially as "Federcalcio", is the governing body of football in Italy. It is based in Rome and the technical department is in Coverciano, Florence.