Klubová kariéra.

Kreis studoval na Dukeově univerzitě a byl součástí jejího fotbalového týmu zvaného Duke Blue Devils. Současně hrál v United Soccer League za Raleigh Flyers (1993) a za New Orleans Riverboat Gamblers (1994). Po promoci na jaře 1995 podepsal svoji první profesionální smlouvu, vrátil se do Flyers.  V srpnu 1995 podepsal smlouvu s Major League Soccer. V inauguračním draftu byl vybrán na 43. místě týmem Dallas Burn. Dne 18. dubna 1996 se v utkání proti Kansas City Wiz stal historicky prvním střelcem Burn v MLS. V roce 1999 byl Kreis vyhlášen nejlepším hráčem celé ligy, byl nejlepším střelcem i nahrávačem ročníku. Byl také prvním hráčem, který v sezoně zaznamenal alespoň 15 gólů a 15 asistencí. V červnu 2004 vstřelil Kreis 89. gól a v historické tabulce předčil na prvním místě Roye Lassitera. Králem střelců byl až do 22. srpna 2007, kdy byl překonán Jaimem Morenem. Svoji devátou sezonu zakončil s 91 góly a 65 asistencemi, což jsou stále platné rekordy Dallasu.  V listopadu 2004 podepsal s Real Salt Lake a stal se jejich prvním hráčem. Jako v případě Dallasu, i v Salt Lake se stal prvním střelcem klubové historie. V srpnu 2005 se stal prvním hráčem ligy, který vstřelil 100 gólů. V roce 2006 při rozšiřovacím draftu byl nechráněným hráčem a nově vzniklý klub, Toronto FC, si ho skutečně vybralo, Salt Lake ho ale odkoupilo zpět.  Hráčskou kariéru ukončil 3. května 2007 na metě 305 zápasů a 108 gólů.

Reprezentační kariéra.

Kreis odehrál za reprezentaci 14 zápasů, ve kterých si připsal jeden gól.

Trenérská kariéra.

V květnu 2007 Kreis ukončil hráčskou kariéru a okamžitě byl uveden do funkce trenéra. Ve věku 34 let a 127 dní se stal nejmladším trenérem MLS. V sezoně 2009 dovedl Salt Lake k historicky prvnímu titulu v Major League Soccer. Druhý titul mohl přidat v roce 2013, Salt Lake ale ve finále prohráli se Sporting Kansas City na penalty. Na konci roku odmítl prodloužení smlouvy a převzal New York City FC. Angažmá nebylo tolik vydařené, po dvou sezonách z funkce odešel. V červenci 2016 se stal trenérem v Orlando City SC, v červnu 2018 skončil. V roce 2019 byl jmenován trenérem reprezentace USA do 23 let a od ledna 2020 i týmu Fort Lauderdale CF, rezervního týmu Inter Miami CF.

Jason Clarence Kreis (* 29. prosince 1972) je bývalý americký fotbalista a reprezentant, od ledna 2019 je trenérem reprezentace USA do 23 let a od ledna 2020 i týmu Fort Lauderdale CF, rezervního týmu Inter Miami CF. Většinu své hráčské kariéry odehrál v Major League Soccer, v týmech Dallas Burn a Real Salt Lake. V MLS odehrál 305 zápasů a se 108 góly je sedmým nejlepším střelcem historie ligy.

Jason Clarence Kreis (born December 29, 1972) is an American soccer manager and former player who currently serves as head coach of USL League One club Fort Lauderdale CF and the United States U-23 team. He coached Orlando City SC in Major League Soccer and was previously an assistant coach under Jürgen Klinsmann for the United States men's national soccer team. Prior to that he was the head coach of New York City FC and Real Salt Lake.


Vzdělání, osobní vývoj a politická činnost.

Po maturitě roku 1976 v Tutzingu (Bavorsko) studovala v letech 1976 – 1978 filosofii na Mnichovské univerzitě a následně v letech 1978 – 1982 umění na Akademii výtvarného umění v Mnichově (Akademie der bildenden Künste in München) u Roberta Jacobsena a Eduarda Paolozziho.  V roce 2001 získala profesuru na Akademii umění Tbilisi, Gruzie a v letech 2001 až 2005 podepsala učitelskou smlouvu na Letní akademii v Neustadt an der Donau. Od roku 2005 také smlouvu na Akademii Bad Reichenhall. Vedle toho vyučuje od roku 2004 umění na BOS Scheyern.  Dne 26. května 2007 jí gruzínský prezident Michail Saakašvili udělil gruzínské občanství.  6. listopadu 2009 bylo v gruzínském parlamentu schváleno jmenování Gabriely Habsbursko-Lotrinské do funkce velvyslankyně Gruzie ve Spolkové republice Německo. Od 22. března 2010 je Gabriela Habsbursko-Lotrinská německým Zahraničním úřadem akreditována jako velvyslankyně a od té doby žije přes týden v Berlíně a na víkendy se vrací do svého sídla v Bavorsku na Štarnberském jezeře. Od března 2010 rovněž zastupuje Gruzii v Mezinárodní radě jednoty Rakouské zahraniční služby.

Rodina.

Gabriela Habsbursko-Lotrinská je čtvrtým potomkem Oty Habsburského (1912-2011) a Reginy Sasko-Meinigenské (1925-2010). Gabriela se vdala za německého právníka Christiana Meistera (* 1. září 1954) civilně 30. srpna 1978 v Pöckingu a církevně 5. září 1978 v St. Odile. V roce 1997 se rozvedli a manželství bylo kanonicky anulováno. Gabriela byla jediná ze sedmi dětí svých rodičů, jejíž manžel neměl titul, ani neměl aristokratický původ. Spolu mají tři děti (1 syna a 2 dcery):  Po smrti své matky převzala Gabriela Habsbursko-Lotrinská v únoru 2010 její úřad velmistryně Řádu hvězdového kříže, který je spojen s titulem "Nejvyšší strážkyně řádu".

Výstavy.

Gabriela Habsbursko-Lotrinská měla a má ročně více výstav v různých státech Evropy a USA. Od roku 1990 je též výrazně aktivní v někdejších komunistických zemích.

Gabriela Habsbursko-Lotrinská (německy "Gabriela von Habsburg-Lothringen", * 14. října 1956 Lucemburk) je rakouská arcivévodkyně habsbursko-lotrinská, německá sochařka a profesorka umění. Má německé a gruzínské občanství, trvale žije v Bavorsku, poblíž Starnberského jezera. Tvoří především abstraktní skulptury z ušlechtilé oceli, ale částečně též grafiky a litografie. V roce 2007 získala gruzínské občanství a od roku 2009 je velvyslankyní Gruzie v Německu. Je vnučka rakouského císaře Karla I.

Gabriela von Habsburg (born 14 October 1956) is an abstract sculptor, working mainly in stainless steel as well as stone-printed lithography. She was the ambassador of Georgia to Germany from 2009 to 2013. She is the granddaughter of Charles I, the last emperor of Austria.


Účastník napoleonských válek a člen vlády.

Studoval v Etonu a v roce 1799 vstoupil do armády, aktivní službu zahájil v Kanadě, později se v rámci napoleonských válek zúčastnil bojů ve Španělsku, kde byl dvakrát zraněn a rychle postupoval v hodnostech. V roce 1815 byl jako rytíř Řádu lázně povýšen do šlechtického stavu, v červnu 1815 v bitvě u Ligny přišel o levou ruku a kvůli vážnému zranění se nemohl zúčastnit bitvy u Waterloo. V letech 1815–1818 byl přidělen k pruské armádě jako součásti okupačních vojsk ve Francii. V roce 1821 byl povýšen na plukovníka, mezitím se stal členem Dolní sněmovny (1820–1844). V politice patřil k toryům a blízkým spolupracovníkům vévody Wellingtona. Krátce po vstupu do parlamentu začal zastávat nižší vládní funkce související se správou armády, byl ředitelem vojenského zásobování v úřadu generálního polního zbrojmistra (1823–1827) a ve Wellingtonově kabinetu státním podsekretářem války (1828–1830), od roku 1828 též členem Tajné rady. V roce 1830 byl povýšen na generálmajora a v letech 1830 a 1834–1835 byl státním sekretářem pro Irsko, zároveň byl od roku 1830 členem irské Tajné rady.

Generální guvernér v Indii a vrchní velitel britské armády.

V roce 1841 byl povýšen na generálporučíka a v letech 1841–1844 byl státním sekretářem války. Generální guvernér v Indii 1844–1848. Do Indie byl jmenován poté, co dosavadní generální guvernér Edward Law byl odvolán pro svůj údajně příliš benevolentní přístup k domorodcům. Henryho Hardinge v úřadu ministra války nahradil Thomas Fremantle. V Indii v té době vypukla první sikhská válka, jíž se Hardinge aktivně zúčastnil. Původně přijal jen místo druhého velitele pod vrchním velením maršála Gougha, ale pro nesouhlas s jeho pozdějšími plány nakonec uplatnil svou autoritu generálního guvernéra a velení převzal sám. Vojenskými operacemi přispěl k rozšíření britských držav v Indii a po návratu do Anglie byl povýšen na vikomta Lahore s členstvím ve Sněmovně lordů. Později v první Derbyho vládě zastával post generálního polního zbrojmistra (1852), v roce 1854 byl povýšen na generála a v letech 1854–1856 byl vrchním velitelem britské armády. Mezitím byl v roce 1855 povýšen na polního maršála. Na funkci vrchního velitele rezignoval v červenci 1856 a zemřel o necelé dva měsíce později.

Rodina.

Oženil se v roce 1821, kdy měl již dostatečně vlivné postavení, a jeho manželkou se stala Emily Stewart (1789–1865), sestra ministra zahraničí vikomta Castlereagha. Z jejich manželství pocházely čtyři děti, dědicem titulů byl starší syn Charles Stewart Hardinge, 2. vikomt Hardinge (1822–1894), mladší syn Sir Arthur Edward Hardinge (1828-1892) dosáhl v armádě hodnosti generála, byl velitelem v Bombaji a guvernérem na Gibraltaru. Z dalšího potomstva později vynikl Charles Hardinge (1858–1944), diplomat a místokrál v Indii.

Henry Hardinge, 1. vikomt Hardinge ("Henry Hardinge, 1st Viscount Hardinge of Lahore") (30. března 1785, Wrotham, Anglie – 24. září 1856, South Park, Anglie) byl britský vojevůdce a státník. Po účasti v napoleonských válkách zastával vládní funkce a byl generálním guvernérem v Indii. V armádě dosáhl hodnosti polního maršála a nakonec byl vrchním velitelem britského vojska. S titulem vikomta zasedal od roku 1846 ve Sněmovně lordů. Jeho vnuk Charles Hardinge byl diplomatem a v letech 1910–1916 místokrálem v Indii.

Henry Hardinge, 1st Viscount Hardinge, (30 March 1785 – 24 September 1856) was a British Army officer and politician. After serving in the Peninsula War and the Waterloo Campaign he became Secretary at War in Wellington's ministry. After a tour as Chief Secretary for Ireland in 1830 he became Secretary at War again in Sir Robert Peel's cabinet. He went on to be Governor-General of India at the time of the First Anglo-Sikh War and then Commander-in-Chief of the Forces during the Crimean War.


Historie.

Počátkem osmdesátých let 20. století se začaly tvořit první koncepty definice MES systému. Ty vycházely z prvních systémů sběru výrobních dat. Následným vývojem těchto systémů v průběhu devadesátých let docházelo k rozšiřování funkcionalit a jejich překryvu s ostatními systémy. To vedlo organizaci MESA ("Manufacturing Enteprise Solutions Assosiation") k vytvoření prvního MES funkcionálního modelu, který definoval základních 11 oblastí. Následně vydaný standard ANSI/ISA-95 situuje MES systém do tzv. „úrovně 3“ mezi ERP systém (na „úrovni 4“) a procesní řízení (na „úrovni 0,1,2“). Tento standard dále definuje aktivity na úrovni 3 do čtyř základních oblastí a to: Výroba, Kvalita, Logistika, Údržba.

Základní funkcionality MES systémů.

Správa výrobních zdrojůZajišťuje přidělování a sledování zdrojů a kapacit potřebných pro výrobní proces. Těmito zdroji mohou např. být osoby, materiál, zařízení, nástroje, energie apod. Tato informace je založena na aktuálním stavu a budoucích rezervacích těchto zdrojů. Dále zajišťuje informaci o dostupnosti zdroje pro přiřazené úkoly a požadované kvalifikaci (např. školení).  Správa výrobních postupůZahrnuje evidenci, správu verzí a výměnu kmenových dat s okolními systémy, jako jsou výrobní pravidla finálních výrobků, kusovník materiálů, výrobní zdroje atd. Všechny tyto informace slouží k definici popisující tvorbu finálního produktu. Správa výrobních postupů může být součástí PLM ("Product Lifecycle Managementu").  Detailní plánování výrobyPlánování výroby je kritickou součástí výroby a stejně tak je důležitou součástí výrobních informačních systémů. Existuje mnoho různých přístupů k plánování výroby, jako např. dopředné a zpětné plánování výroby, plánování založené na jednoduchých algoritmech vycházejících pouze z priorit jednotlivých zakázek, anebo velmi komplexní plánování založené na genetických algoritmech. Výsledkem plánování výroby je tzv. fronta práce definující pořadí, v jakém se budou na výrobním zdroji zpracovávat jednotlivé výrobní příkazy. Tato fronta práce je samozřejmě tvořena s důrazem na eliminaci zbytečného seřizování strojů, spotřeby energie, prostojů atd.  Dispečerské řízeníDispečerské řízení je definováno jako souhrn aktivit řídicích tok výroby přiřazováním práce jednotlivým zařízením a osobám, zajišťování potřebného množství surovin a energie, sledování aktuálního stavu výroby, operativní řešení výpadků atd. Finální rozsah dispečerského řízení je závislý na rozsahu aktivit zajišťovaných detailním plánováním.  Řízení výrobyZajišťuje aktivity, které řídí výrobu specifikovanou v naplánované a uvolněné výrobě (fronta práce). Jestliže je samotné řízení výroby zabezpečeno v řídicím systému, výrobní informační systém zajišťuje kontroly zdrojů a informuje okolní systémy o aktuálním stavu výroby (odvody práce, zabezpečení kontrolních kroků výroby, atd.). Řízení výroby v MES systémech je velmi důležité vzhledem k propojení s ERP systémy a případným online zpřístupněním informací o rozpracované výrobě.  Sběr datZajišťuje sběr a historizaci procesních a výrobních dat, stavů zařízení apod. Sběr výrobních dat může být v každém typu výroby velmi různorodý. Od velmi jednoduchých výrob, kde dochází ke sběru pouze základních informací (jako je např. výrobní cyklus stroje) až po velmi automatizované výroby, kde dochází ke sběru tisíců hodnot každou minutu.  Sledování výrobků a jejich rodokmenJe definováno jako souhrn aktivit zajišťujících shromažďování a poskytování informací o zdrojích (osoby, stroje...) aktuálně použitých pro výrobu finálního produktu, spotřebu materiálu, výrobu meziproduktu apod. Tato aktivita je velmi důležitá jak z důvodu legislativních požadavků, tak i z důvodů auditů, případně řešení reklamací.  Výkonnostní analýzyVýkonnostní analýzy (neboli klíčové výkonnostní ukazatele – KPI) jsou výrobními podniky (a ne jen výrobními podniky) používány k vyhodnocování jejich úspěchu, případně k vyhodnocování úspěchu v jednotlivých oblastech celého výrobního procesu. Obecně lze říci, že pro každý podnik jsou důležité jiné ukazatelé v závislosti na jejich stanovené strategii. Asi nejznámějším ukazatelem z oblasti výroby je OEE (celková efektivita zařízení). Tento ukazatel se skládá z několika dílčích ukazatelů a udává hodnotu efektivního využívání výrobních zařízení.

Výrobní informační systémy ("Manufacturing Execution Systems", MES) jsou takové systémy, které tvoří vazbu mezi podnikovými informačními systémy (např. typu ERP) a systémy pro automatizaci výroby (technologických procesů). Během celé historie vývoje těchto systémů bylo definováno několik hlavních aktivit, které tyto systémy zabezpečují. Několik vybraných je popsáno níže.

Manufacturing execution systems (MES) are computerized systems used in manufacturing to track and document the transformation of raw materials to finished goods. MES provides information that helps manufacturing decision makers understand how current conditions on the plant floor can be optimized to improve production output. MES works in real time to enable the control of multiple elements of the production process (e.g. inputs, personnel, machines and support services).


Geografie.

Rozloha Gurie činí 2003 km2 a představuje tak přibližně 2,9 % rozlohy Gruzie. Kraj sousedí na severu se Samegrelem-Horní Svanetií, na severovýchodě s regionem Imeretie, na jihovýchodě s regionem Samcche-Džavacheti a na jihu s Adžarskou republikou. V Gurii vládne převážně subtropické klima, ve vyšších polohách přechází v mírné. V západní části kraje u pobřeží černého moře převládají nížiny. Na východ od Ozurgeti se terén začíná zvedat v pohoří Malého Kavkazu do výšky přes 2 tisíce metrů nad mořem. Nejvyšší horou v Gurii je Mepisckaro, která se tyčí do výše až 2 850 metrů nad mořem.  Gurie se dále dělí do tří městských samospráv:

Historie.

Toponymum „Gurie“ je v gruzínských kronikách („Džuanšera“) poprvé zmíněn zhruba kolem roku 800. Kraj byl v té době pod vládou západních gruzínských vládců až do konce 10. století, kdy vzniklo „Království Abcházců a Gruzínců“. V něm se Gurie stala provincií ("saeristavem") pod správou zdejšího vévody ("eristavi"). Po rozpadu Gruzínského království v roce 1466 se Gurie osamostatnila jako knížectví "Guriis samtavro" (Gurijské knížectví), ve kterém se chopil moci šlechtický rod Gurieli, který se záhy stal vazalem imeretského krále. V 16. století ztratila po válce s Turky Adžarii a sultánovi musela platit tribut. Koncem 17. století se gurijským vládcům Jiřímu III. a Mamiovi III. podařilo získat imeretskou královskou korunu.  Během 18. století vedla Gurie četné boje jak s osmanskými Turky za účelem osvobození ztracených území, tak i opakující se vnitřní rozbroje, které velmi oslabovaly stát a v důsledku toho znamenaly definitivní ztrátu Adžarie a s ní i jižní části současného území Gurie, které byla navíc násilně islamizovány Turky. Kvůli neustálé turecké hrozbě pak gurijský kníže Mamia V. Gurieli v roce 1810 souhlasil s připojením k Rusku. Ruská nadvláda ovšem způsobila povstání v letech 1819 až 1820 a v roce 1828 carská vláda rozhodla o zrušení Gurijského knížectví a v roce 1840 o jeho připojení ke kutaiskému guberniu. V roce 1841 vypukly rolnické nepokoje a znovu v roce 1905 dělnické povstání, které byly brutálně potlačeny. V letech 1919 až 1921 se Gurie stala součástí Gruzínské demokratické republiky a během sovětské vlády byl kraj rozdělen do tří okresů, prakticky dnešní podoby. Region (Mchare) Guria byl prezidentským dekretem vytvořen v roce 1995.

Hospodářství.

Pro kraj Gurie je nejvýznamnější hlavně pěstování subtropických plodin a turistický ruch. Region je znám především pro své minerální vody (např. Nabeghlavi) a také pěstováním čaje.

Obyvatelstvo.

Obyvatelstvo Gurie je z drtivé většiny gruzínské národnosti, říkají si Guriáni (Gurulebi) a hovoří zdejším dialektem gruzínštiny. Nejvýznamnějšími národnostními menšinami žijícími v Gurii jsou Arméni (kolem 2100 osob) a Rusové (necelých 1600 osob).  Významní rodáci:

Gurie, nebo také Guria (), je gruzínský kraj (region, gruz. "mchare") na západě země, kde hraničí s Černým mořem. Krajským městem je Ozurgeti.

Guria () is a region ("mkhare") in Georgia, in the western part of the country, bordered by the eastern end of the Black Sea. The region has a population of 113,000 (2016), with Ozurgeti as the regional capital.


Historie.

J. Mazarin shromáždil již v Římě rozsáhlou knihovnu. Vytvořením jeho druhé knihovny v Paříži byl v roce 1643 pověřen knihovník Gabriel Naudé (1600-1653). Nákupy ve Francii i v zahraničí a také dary Mazarinovi se podařilo do roku 1648 shromáždit zhruba 40 000 svazků.  Šlelchtické povstání "fronda" (1648–1653) znamenalo vážnou překážku v rozvoji knihovny. Po odchodu Mazarina z Paříže rozhodl Pařížský parlament o konfiskaci kardinálova majetku. V roce 1651 parlament vypsal odměnu za dopadení Mazarina ve výši 150 000 liber a rozhodl se získat tento obnos prodejem jeho paláce a knihovny. Ta byla rozprodána od 8. ledna do 17. února 1652. Knihovník Naudé zachránil prostřednictvím různých prostředků malou část sbírky, neboť chtěl jednoho dne knihovnu obnovit. Po Mazarinově návratu do Paříže v únoru 1653 povolal do svých služeb opět Naudého, který se stal mezitím knihovníkem švédské královny Kristýny, avšak ten při cestě zemřel. V jeho práci proto pokračoval jeho bývalý spolupracovník François de la Poterie.  La Poterie začal budovat kniovnu na základu, který zachránil Naudé, připojil svou vlastní osobní knihovnu a postupně nákupy rozšiřoval sbírku. V roce 1661 tato druhá Mazarinova knihovna prakticky dosáhla významu té předchozí. Aby kardinál zabránil tomu, že po jeho smrti bude knihovna rozptýlena, napodobil svého předchůdce kardinála Richelieua a založil v roce 1661 univerzitní kolej, která o knihovnu pečovala. Tuto „kolej Čtyř národů“ (Collège des Quatre-Nations) potvrdil v roce 1688 patentem Ludvík XIV. a Pařížský parlament. Na konci 18. století již knihovna měla přes 60 000 svazků. Během Francouzské revoluce byla knihovna udržena při životě navzdory zrušení koleje. Její sbírky byly obohaceny o konfiskáty některých šlechtických knihoven.

Statut.

Mazarinova knihovna je pod správou Francouzského institutu, ve kterém sídlí od roku 1805 v bývalých prostorách koleje Čtyř národů (collège des Quatre-Nations). Již od svého vzniku v roce 1643 je veřejně přístupná. Knihy je možné studovat pouze prezenčně, studium vzácných knih a rukopisů je podmíněno splněním dalších podmínek.

Sbírky.

Knihovna dnes čítá asi 600 000 svazků. nejbohatší část (téměř 200 000 svazků) jsou encyklopedie, moderní knižní fond se specializuje na dějiny, především dějiny náboženství, literatury a kultury středověku (12. – 15. století) a novověku (16. – 18. století), dějiny knih a francouzské regionální dějiny. Knihovna uchovává 4600 rukopisů (z nichž je 1500 středověkých) a 2370 inkunábulí, z nichž nejcennější je výtisk Guttenbergovy bible zvaný "Mazarinova bible" a významná sbírka tzv. "Mazarinades", což jsou pamflety z doby Frondy o kardinálu Mazarinovi.

Bibliothèque Mazarine („Mazarinova knihovna“) je nejstarší veřejná knihovna ve Francii, tvoří součást Francouzského institutu. Nachází se v Paříži, na nábřeží Quai de Conti v 6. obvodu. Knihovna vznikla z osobních sbírek kardinála Mazarina (1641–1661), které byly později rozšířeny a doplněny. Sídlí v budově, která je chráněna jako francouzská historická památka.

The Bibliothèque Mazarine, or Mazarin Library, is located within the Palais de l'institut de France, or the Palace of the Institute of France (previously the Collège des Quatre-Nations of the University of Paris), at 23 quai de Conti in the 6th arrondissement, on the Left Bank of the Seine facing the Pont des Arts and the Louvre. Originally created by Cardinal Mazarin as his personal library in the 17th century, it today has one of the richest collections of rare books and manuscripts in France, and is the oldest public library in the country.


Historie.

Historie kostela sahá až do 6. století, kdy zde podle legendy měl svou poustevnu svatý Severín. Na místě dnešního gotického kostela existovaly od té doby různé kostely. Nejprve zde v karolínské době vznikla bazilika, kterou zničili při svých nájezdech Normané. V 11. století byl kostel obnoven a roku 1220 byl stržen, aby mohl být postaven nový kostel. Tento kostel částečně vyhořel v roce 1448, takže kostel musel být přestavěn. Ze 13. století se dochovala zvonice, tři západní klenební pole a části fasády. V roce 1487 byla dokončena věž, v letech 1489–1495 vznikla apsida, v letech 1498–1520 byly postaveny boční kaple v lodi. Architekt Jules Hardouin-Mansart v roce 1763 odstranil tři klenební pole, aby na pravé straně kostela vytvořil oválnou kapli sv. Přijímání.  Od roku 1977 kostel slouží spojené farnosti Saint-Séverin-Saint-Nicolas. Kostel Saint-Nicolas-du-Chardonnet násilně obsadilo Kněžské bratrstvo svatého Pia X., které se hlásí ke katolickému tradicionalismu a má blízko k francouzské extrémní pravici. Původní farnost byla proto připojena ke kostelu sv. Severína.

Architektura.

Kostel vystavěný v pozdní, tzv. plaménkové gotice, je bez transeptu. Portál na západním průčelí pochází ze zbořeného kostela Saint-Pierre-aux-Bœufs a byl přenesen v roce 1839.  Hlavní loď je rozdělena do osmi klenebních polí a zakončena půlkruhovým presbytářem. Je po stranách doplněná dvojitými bočními loděmi. Rozměry interiéru nejsou pro gotickou architekturu typické. Při délce 50 metrů a šířce 34 metrů dosahuje klenba pouhých 17 metrů. Triforium z 18. století vzniklo kvůli lepšímu osvětlení interiéru, proto je oproti zvyklostem proraženo řadou oken. Vitráže v oknech jsou zčásti gotické z 15. století, z 19. století a výzdoba oken chórového ochozu inspirovaná sedmi svátostmi pochází z roku 1966, jejím autorem je Jean Bazaine.  K nejcennějším architektonickým částem kostela patří chórový ochoz, který je kvůli pětilodní stavbě dvojitý. Jeho klenba je podpírána deseti gotickými dvojitými sloupy, z nichž prostřední je ve tvaru spleteného stromu.  Mramorovou sochařskou výzdobu provedl v roce 1681 Jean-Baptiste Tuby (1635–1700) podle návrhů malíře Charlese Le Bruna (1619–1690). Tyto práce financovala vévodkyně Anne Marie Louise Orleánská, sestřenice Ludvíka XIV. Varhany vytvořil Alfred Kern ze Štrasburku.  K jižní straně kostela přiléhá malá zahrada s kostnicí.

Kostel svatého Severína Pařížského (francouzsky "Église Saint-Séverin") je kostel v pařížské Latinské čtvrti v ulici "Rue Saint-Séverin", zasvěcený poustevníku sv. Severínu Pařížskému. Je postaven na místě poustevnické modlitebny ze 6. století, dnešní vzhled pochází ze 13. až 15. století a je ve stylu flamboyantní gotiky. Nejvýraznější částí budovy je dvojitý klenutý chórový ochoz. Nejvyšší řada oken má vitráže z 15. století, ostatní okolo apsidy z 20. století.

The Church of Saint-Séverin (French: "Église Saint-Séverin") is a Roman Catholic church in the Latin Quarter of Paris, located on the lively tourist street Rue Saint-Séverin. It is one of the oldest churches that remains standing on the Left Bank, and it continues in use as a place of worship. It was on this burial ground that the first recorded surgery for gallstones was performed in 1451 by Germanus Collot.


Dětství.

Princezna Beatrix se narodila 20. dubna 1884 v Eastwell Park v Kentu jako dcera prince Alfréda, druhého syna královny Viktorie a prince Alberta. Její matka, Marie Alexandrovna Romanovová, byla jedinou přeživší dcerou cara Alexandra II. a Marie Alexandrovny.  Pokřtěna byla v Eastwell Park 17. května 1884 Reverendem Williamem Lloydem, otcovým kaplanem; mezi jejími kmotrami byla teta z otcovy strany, princezna Beatrix.  Beatrix strávila většinu raného dětství na Maltě, kde její otec sloužil v Královském námořnictvu. Spolu se starší sestrou Alexandrou byla družičkou na svatbě svého bratrance vévody z Yorku s Marií z Tecku 6. července 1893.  Po smrti otcova strýce Arnošta II., vévody sasko-kobursko-gothajského, stal se jeho dědicem právě princ Alfréd, vévoda z Edinburghu. Princ z Walesu, jeho starší bratr, se totiž práva na následnictví vévodství zřekl. Vévoda Alfréd s manželkou a pěti dětmi odcestoval krátce poté do Coburgu.

Manželské vyhlídky.

V roce 1902 měla Beatrix románek s ruským velkoknížetem Michailem, mladším bratrem cara Mikuláše II. a tou dobou domnělým dědicem carského trůnu. V září 1902 od něj začala dostávat dopisy, a ačkoli on byl ruským velkoknížetem a ona nyní německou princeznou, dopisovali si v angličtině a on jí přezdíval "Sima". Velkoknížete si však vzít nemohla, protože Ruská pravoslavná církev zakazuje manželství mezi prvními bratranci. Přestože takové sňatky byly v dynastii Romanovců dříve povoleny (velkokněžně Kateřině Pavlovně, jež odmítla sňatek s Napoleonem I., bylo dvakrát povoleno provdat se za své první bratrance), pobožný Mikuláš II., oficiální hlava ruské církve, odmítl uvolnit pravidla kvůli svému bratrovi.  V listopadu 1903 Michail napsal Beatrix vysvětlení o tom, proč se s ní nemůže oženit. Situaci zhoršil dopis, který Beatrix obdržela od své starší sestry Viktorie Melity ("Ducky"), v níž byl Michail obviňován z toho, že neopatrně zahájil odsuzovaný románek. Ponížená Beatrix byla poslána do Egypta, aby se z hlubokého žalu zotavila, ale chřadla a psala Michailovi až do roku 1905 vyčítavé dopisy.  O Beatrix se pak mluvilo jako o nevěstě krále Alfonse XIII., ale ukázalo se to jako mylná zpráva, král Alfons se oženil s její sestřenicí Viktorií z Battenbergu. Na jejich svatbě se Beatrix setkala s Alfonsovým bratrancem Alfonsem de Orleans y Borbón, španělským infantem a 5. vévodou z Galliery. Španělská vláda vznesla námitky proti navrhovanému sňatku infanta s britskou princeznou, která na rozdíl od královny Viktorie Evženie nesouhlasila s konverzí na římské katolictvíː král byl povinen páru ujasnit, že pokud se uskuteční svatba, budou manželé muset žít v exilu.  Přesto se Beatrix a Alfonso v Coburgu 15. července 1909 vzali. Konal se římskokatolický i luteránský obřad. Pár se usadil v Coburgu, dokud mu v roce 1912 nebylo dovoleno vrátit se do Španělska a jeho titul "Infant" byl obnoven.  V srpnu 1913 byla Beatrix přijata do římskokatolické církve.

Skandál a exil.

Během manželství měl král Alfons XIII. četné aféry a kratičké poměry, z nichž vzešlo několik nemanželských dětí. Údajně usiloval i o princeznu Beatrix, která ho však rázně odmítla. Král ji i jejího manžela vykázal ze Španělska, pod záminkou vyslání infanta na misi do Švýcarska. Tou dobou králův okruh přátel, který opovrhoval jak Beatrix, tak královnou Enou, začal šířit zlomyslné fámy, mluvící o tom, že byla Beatrix vykázána ze Španělska kvůli svému špatnému chování, což nebyla pravda.

Potomci.

Beatrix měla s Alfonsem tři synyː

Občanská válka.

Rodina se přestěhovala do Anglie, kde se jejich tři synové vzdělávali na Winchester College. Španělská královská rodina nakonec ustoupila a Beatrix s rodinou se mohla vrátit do Španělska.  Ve 30. letech 20. století nastaly pro rodinu nešťastné časy, kdy se zhroutila španělské monarchie a následně vypukla občanská válka, která vedla ke ztrátě rodinného majetku. Po zřízení Druhé Španělské republiky v roce 1931 odešel král Alfons s rodinou do exilu v Itálii. V následujících letech se situace ve Španělsku zhoršovala, jak spolu různé skupiny soupeřily o moc. Ke konci 30. let se konflikt rozrostl v totální občanskou válku. Beatrix a Alfonso ztratili za války pozemky a prostředního syna, který byl zabit v boji proti republikánům.

Pozdější život.

Beatrix zemřela v El Botánico v Sanlúcar de Barrameda 13. července 1966. Manžel ji přežil o devět let. Jejich syn Ataulfo zemřel svobodný v roce 1974. Děti měl pouze nejstarší syn Alvaro.  Beatrix byla posledním žijícím potomkem prince Alfréda a velkokněžny Marie Alexandrovny.

Beatrix Sasko-Koburská (20. dubna 1884 – 13. července 1966) byla členkou britské královské rodiny, vnučka královny Viktorie. Provdala se do španělské královské rodiny, za infanta Alfonsa z Galliery, bratrance krále Alfonsa XIII. Rodina jí říkala "Baby Bee".

Princess Beatrice of Saxe-Coburg and Gotha (Beatrice Leopoldine Victoria; 20 April 1884 – 13 July 1966) was a member of the British royal family, a male-line granddaughter of Queen Victoria. She later married into the Spanish royal family, and was the wife of Prince Alfonso de Orleans y Borbón, Infante of Spain, a first cousin of Alfonso XIII of Spain.


Historie.

V dubnu 2003, tři roky od druhé intifády, založila Anarchisty proti zdi malá skupina povětšinou izraelských anarchistických aktivistů, která již dělala různou politickou práci na okupovaných územích. Skupina byla ustavena při formování protestního stanu ve vesnici Mas'ha, kam se přibližovala bezpečnostní bariéra, která měla zabrat 96 % vesnické půdy ve prospěch Izraele. Tábor tvořený palestinskými, izraelskými a mezinárodními aktivisty se skládal ze dvou stanů na pozemcích vesnice, které měly být zabrány. Stálá přítomnost aktivistů vydržela čtyři měsíce. Během nich se stal tábor střediskem šíření informací a základem pro rozhodování na principech přímé demokracie. V táboře se plánovalo a připravovalo několik přímých akcí proti bezpečnostní bariéře, jako například 28. července 2003 přímá akce ve vesnici Anin. Při této akci se palestinským Arabům, Izraelcům a mezinárodním aktivistům podařilo přimět otevřít bránu ve zdi přesto, že byli napadeni izraelskou armádou.  Později, v srpnu 2003, když byla zeď kolem Mas'ha téměř dokončená, se tábor přesunul k domu, který očekávala demolice. Následovaly dva dny blokování buldozerů a hromadného zatýkání. Dům byl zbourán a tábor ukončen, ale duch odporu žil dál.  V roce 2004 začala proti zdi bojovat vesnice Burdus a Anarchisté proti zdi se připojili k jejím každodenním demonstracím. Díky své vytrvalosti v mobilizaci komunity, boji a lidovém odporu byla vesnice schopna dosáhnout významných vítězství. Vedle obracení se na izraelské soudy to byl především lidový odpor, díky němuž se vesnici podařilo odklonit trasu zdi téměř úplně mimo svou půdu. Úspěch z Burdus inspiroval mnoho dalších vesnic k budování lidového odporu. Během roku se téměř každá vesnice, které se stavba zdi dotkla, postavila proti. Anarchisté proti zdi se přidali ke každé vesnici, která je vyzvala ke spolupráci. Nejvíce akcí Anarchistů proti zdi je soustředěno kolem vesnice Bil'in severozápadně od Ramalláhu.

Anarchisté proti zdi (anglicky: "Anarchists Against the Wall, AATW") je izraelská anarchistická skupina, jež vznikla v roce 2003 jako odpověď na vznik izraelské bezpečnostní bariéry, kterou Izrael staví na hranici mezi západním břehem Jordánu a Izraelem. Skupina pracuje v kooperaci s palestinskými Araby na společném nenásilném boji proti okupaci. Od svého vzniku se skupina podílela na stovkách demonstrací a přímých akcích nejen proti zdi, ale obecně proti okupaci, všude na území Západního břehu. Všechna práce skupiny na území Palestinské autonomie je koordinována skrze místní lidové výbory jednotlivých vesnic a je v podstavě vedena palestinskými Araby.

Anarchists Against the Wall (AAtW), () sometimes called "Anarchists Against Fences" or "Jews Against Ghettos", is a direct action group composed of Israeli anarchists and anti-authoritarians who oppose the construction of the Israeli Gaza Strip barrier and Israeli West Bank barrier.


Klubová kariéra.

Real Madrid.

Javi García si odbyl svůj debut za Real Madrid již jako sedmnáctiletý, v zápase, ve kterém „Bílý balet“ porazil Levante 5:0. Bylo to 28. listopadu 2004. Za první tým odehrál ještě dva další zápasy, poté figuroval až do konce sezóny 2005/06 v rezervě. V létě 2006 vyhrál se španělskou reprezentací do 19 let Mistrovství Evropy ve fotbale hráčů do 19 let, do prvního týmu mu to však nepomohlo.

CA Osasuna.

V srpnu 2007 se klub rozhodl jej prodat a přes zájem Liverpoolu, či španělských týmů Atlética Madrid a Deportiva La Coruña nakonec skončil v týmu Osasuny, za přibližně 2,5 miliónu eur. V prvních šesti zápasech, ve kterých nastoupil dokázal vstřelit dvě branky, konkrétně při výhrách nad Levante 4:1 a nad Villarealem 3:2.

Real Madrid.

Jelikož měl García ve smlouvě dodatek o zpětném odkoupení ve výši 4 miliónů eur a Real se rozhodl tuto klauzuli aktivovat, stěhoval se García zpět na Estadio Santiago Bernabéu. V sezóně 2008/09 však za madridský tým nastoupil pouze v 15 utkáních.

Benfica Lisabon.

21. června 2009 podepsal Javi García pětiletý kontrakt s Benficou, která za něj zaplatila přibližně 7 miliónů eur. Ve své první sezóně v klubu nastoupil mnohokrát v základní sestavě a vstřelil také tři branky. Benfica také v sezóně 2009/10 vyhrála po pěti letech portugalskou Primeira Ligu.

Manchester City.

31. srpna 2012 přestoupil Javi García z Benficy do Manchesteru City za částku kolem 16 miliónů liber.

Zenit Petrohrad.

V srpnu 2014 přestoupil do ruského prvoligového klubu Zenit Petrohrad, kde podepsal pětiletou smlouvu.

Francisco Javier „Javi“ García Fernández (* 8. února 1987 Murcia) je španělský fotbalista, který v současné době hraje za ruský klub Zenit Petrohrad. Hraje na pozici defenzivního záložníka, může také nastupovat jako stoper.

Francisco Javier "Javi" García Fernández (; born 8 February 1987) is a Spanish professional footballer who plays for Real Betis. A defensive midfielder by nature, he can also appear as a central defender.


Historie psů asistentů.

Jako první se začali cvičit psi pro zrakově postižené. Výcvik psů pro vozíčkáře začal v 70. letech v USA a odtud se postupně dostávají informace do celého světa. V České republice je několik neziskových organizací (občanských sdružení či obecně prospěšných společností), které se výcviku a předávání asistenčních psů klientům věnují. Asistenční pes není v ČR uznán jako kompenzační pomůcka pro postižené a není tedy hrazen státem. Toto postavení má v českých zákonech pouze pes vodicí. Organizace zabývající se výcvikem asistenčních a dalších psů pro postižené klienty tedy náklady na pořízení, přípravu, výcvik psa a následné služby klientům hradí ze sponzorských darů, dotací a příspěvků dobrovolníků.

Co umí asistenční pes.

Každý pes je cvičen individuálně pro konkrétního klienta. Všichni psi musejí ovládat povely základní poslušnosti (sedni, lehni, vstaň, zůstaň, přivolání, aport). K těmto povelům se přidávají specifické úkony dle potřeb postiženého. Celkový počet povelů, které pes ovládá, je kolem 50, na příklad:

Výcvik asistenčního psa.

Pečlivě vybrané štěně přibližně ve věku 8 týdnů opouští matku a vydává se do tzv. "pečovatelské rodiny". Zde o štěně 24 hodin denně pečuje dobrovolník, který jej hravou formou učí socializaci, hygienickým návykům i základním povelům poslušnosti. Až nastane doba vhodná k začátku výcviku (většinou v jednom roce věku, kdy je již ukončen fyzický růst i psychický vývoj psa), vrací se pes k mateřské organizaci a nastává pro něj školní období. Pes projde sérií zdravotních testů, aby se vyloučila onemocnění neslučitelná s "profesí" asistenčního psa. Výcvik konkrétních povelů u zkušených cvičitelů je zakončen zkouškou pod dohledem státních orgánů. Pes se za pomoci cvičitelů seznamuje s novým pánem, jeho potřebami a prostředím a po vzájemném secvičení odchází ke klientovi domů.

Asistenční pes je pes vyškolený na pomoc, či asistenci osobě se zdravotním postižením. Asistenční psi bývají vyškoleni buď ve specializovaných organizacích, nebo mohou být vyškoleni jejich majitelem (někdy s pomocí profesionálního cvičitele).

In general, an assistance dog, known as a service dog in the United States, is a dog trained to aid or assist an individual with a disability. Many are trained by an assistance dog organization, or by their handler, often with the help of a professional trainer.


Základní údaje.

Region se rozkládá na území o rozloze 6 413 km2 a podle údajů ze sčítání lidu z roku 2002 v něm žije 207 598 obyvatel. Region je poměrně řídce osídlen a obyvatelstvo je z více než poloviny (přesněji 54 %) arménské národnosti, zbytek tvoří Gruzínci a několik národnostních menšin (Rusové, Oseti, Pontští Řekové). Tento region býval domovem meschetských Turků, kteří byli v roce 1944 na Stalinův příkaz vystěhováni.  Pro region Samcche-Džavachetie je charakteristická velká nadmořská výška Malého Kavkazu. Nejvyšší horou v kraji je se svými 3301 metry Didi Abuli. Horskými údolími protéká řeka Kura, která se pak stáčí směrem ke Kaspickému moři. V kraji se nachází i několik větších horských jezer.  V regionu se nachází pouze 5 měst, 6 Sídlo městského typu, 67 větších vesnic ("sakrebulos") a 268 vesnic. Žádné sídlo neobývá více než 50 tisíc obyvatel.

Hospodářství.

Samcche a Džavachetie jsou velice chudé a odlehlé kraje, kde situaci ještě navíc zhoršují národnostní spory mezi většinovými Armény a centrální vládou v Tbilisi. Arméni jsou nespokojeni především se svým nedostatečným vlivem na regionální politiku, která je takřka v gruzínských rukou, a špatnou ekonomickou situací a obrovskou mírou nezaměstnanosti v kraji. Situaci komplikuje i zrušení ruské vojenské základny v Achalkalaki, které požaduje po Rusech gruzínská vláda. Se zrušenou základnou by totiž mnoho dalších lidí přišlo o práci. Tradičně zemědělský kraj tak v současné době žije hlavně z příjmu z turistického ruchu, neboť region má ze své historie co nabídnout. Jedním z nejvýznamnějších turistických atrakcí je jeskynní klášter Vardzia, který byl zřízen na příkaz královny Tamary ve 12. století.. Podobnou památkou je i skalní klášter z 8. století Vanis Kvabebi, který se nachází poblíž města Aspindza.  Kraj se však potýká s velkými problémy v zemědělství, které nastaly v souvislosti s událostmi počátku devadesátých let, kdy přestaly do kraje plynout dotace. V dnešní době se zemědělství začíná díky pomoci ze zahraničí pomalu vzpamatovávat. V Samcche-Džavachetii má význam produkce sýru.  Krajem prochází ropovod Baku-Tbilisi-Ceyhan souběžně s Jihokavkazským plynovodem.

Administrativní členění.

Region se dále dělí do šesti okresů.

Samcche-Džavachetie (), je gruzínský kraj (region, gruz. "mchare") v jižní části země, kde hraničí s Arménií. Je tvořen dvěma historickými zeměmi Meschetie a Džavachetie. Krajským městem je Achalciche. Kraj sousedí na západě s Adžarií a Gurií, na severu s Imeretií a Šida Kartli a na východě s regionem Kvemo Kartli.

Samtskhe–Javakheti (, ), is a region (mkhare) in southern Georgia which includes the historical Georgian provinces of Meskheti, Javakheti and Tori. Akhaltsikhe is its capital.


Historie.

Zahrada byla založena v Padově podle rozhodnutí Senátu Benátské republiky. Zahrada měla být věnována pěstování léčivých rostlin, tzv. „jednoduchých rostlin“ ("Orto dei semplici"), které produkují přírodní léčiva, a také mohou pomoci studentům rozlišit skutečné léčivé rostlin od falešných.  Kruhová zeď byla postavena na ochranu zahrady od častých nočních krádeží, ke kterým docházelo i přes kruté tresty (pokuty, vězení, exil). Botanická zahrada byla postupně obohacena o rostliny z celého světa, především ze zemí, které obchodovali s Benátkami. V důsledku toho Padova měla vedoucí úlohu při zavádění a studiu mnoha exotických rostlin a léčivých bylin. Herbář a knihovna a mnoho laboratoří se stalo postupně součástí botanické zahrady.  V současné době, Botanická zahrada umožňuje intenzivní výukové činnosti, stejně jako důležité výzkumy prováděné na jejich pozemcích. Také se stará o zachování mnoha vzácných druhů. V roce 1997 byla Orto Botanico di Padova uvedena do UNESCO jako světového kulturního dědictví UNESCO z následujících důvodů: „"Botanická zahrada v Padově je nejpůvodnější ze všech botanických zahrad po celém světě, a představuje zrození vědy, vědecké výměny a pochopení vztahu mezi přírodou a kulturou. Byla hlubokým přínosem pro rozvoj mnoha moderních vědeckých disciplín, a to zejména oborů botanika, medicína, chemie, ekologie a farmakologie."“

Dřeviny.

Až do roku 1984, se Botanická zahrada chlubila keřem drmku "Vitex agnus-castus", který pocházel z přinejmenším z roku 1550. V současné době je nejstarší rostlinou palma vysazená v roce 1585 s názvem „Palma di Goethe“, protože ji básník zmiňuje ve své eseji „Proměny rostlin“, tento strom se nachází ve skleníku v"Ortus Sphearicus", kde je i ginkgo a magnolie z poloviny 18. století, které jsou považovány za nejstarší exempláře těchto rostlin v Evropě. Obrovský platan ve vnějším arboretu pochází z roku 1680, má dutý kmen, kvůli úderu blesku. V arboretu je také kmen jilmu, který uhynul v roce 1991, s výrazným letokruhy.

Sbírky.

Vzhledem k nedostatku skleníků, jsou rostliny většinou umístěny venku. Šest tisíc druhů rostlin je v současné době pěstováno a seřazeno podle taxonomických, utilitárních, ekologických a historických měřítek. Systematické sbírky jsou soustředěny ve čtyřech největších centrálních záhonech. Mezi utilitárními sbírkami jsou léčivé rostliny nejdůležitější. Ty jsou klasifikovány podle Englerovy taxonomie, na základě fylogenetických vztahů mezi rodinami. Každá rostlina je označena jeho vědeckým jménem a jeho hlavními terapeutickými vlastnostmi. Sbírka jedovatých rostlin byla nedávno zřízena s didaktickými cíli. Mnoho z těchto jedovatých rostlin se vyskytuje také v oblasti léčivých rostlin, protože ve vhodných množstvích mohou být jedovaté rostliny použity k léčbě nemocí a chorob.  Sbírky na zahradě také obsahují

Botanická zahrada v Padově (Orto Botanico di Padova) je botanická zahrada ve městě Padova v severní Itálii. Založena byla v roce 1545. Je nejstarší akademickou botanickou zahradou na světě, která je stále na svém původním místě. Je spojena s universitou v Padově, v současné době pokrývá plochu zhruba 22 000 m2, a je známa pro svou speciální sbírky a historický vzhled.

The Orto Botanico di Padova is a botanical garden in Padua, in the northeastern part of Italy. Founded in 1545 by the Venetian Republic, it is the world's oldest academic botanical garden that is still in its original location. The garden, affiliated with the University of Padua, currently covers roughly 22,000 square meters, and is known for its special collections and historical design.


Mládí.

Pocházel z kozácké rodiny. Po škole odešel v roce 1924 za příbuznými do Moskvy, zde se živil příležitostnými pracemi. O dva roky později, v 19 letech, vstoupil do Rudé armády.

Život.

V armádě střídal studium a službu u útvarů. Jeho kariéra nabrala rychlost v roce 1937, kdy se stal velitelem elitní tankové jednotky. V roce 1938 byl, přes svůj rozhodný odpor, vybrán ke studiu na Akademii generálního štábu. V září 1939 byl s dalšími posluchači přidělen ke štábu Ukrajinského frontu, který obsadil západní Ukrajinu.  Po skončení studia byl umístěn do generálního štábu. Zde sloužil v blízkovýchodním oddělení, po začátku války přechodně v jihozápadním. Od června 1942 vedl blízkovýchodní směr (tj. staral se zejména o vojska v Íránu). Od konce roku 1942 zastupoval často se střídající náčelníky operační správy, v květnu 1943 byl postaven do jejího čela.  V nyní už stabilizovaném vedení generálního štábu, které zůstalo beze změn do konce války, zaujal "de facto" druhé místo za Antonovem, 1. zástupcem náčelníka (formální náčelník generálního štábu Vasilevskij trávil většinu času na frontě).  Společně se svými zástupci A. A. Gryzlovem a N. A. Lomovem zpracovával plány a podílel se na přípravě prakticky všech akcí Rudé armády v druhé polovině války. Doprovázel Stalina na Teheránskou konferenci. Působil jako vedoucí štábu u představitelů Stavky na frontách, v dubnu – květnu 1943 v Severokavkazském frontu u G. K. Žukova, koncem roku 1943 v Přímořské armádě u Vorošilova, v únoru – březnu 1944 v 1. a 2. pobaltském frontu u Timošenka. Dozíral jako představitel Stavky na přípravu ofenzív v dubnu 1944 u Západního frontu, v červnu 1944 2. běloruském frontu, v červenci 1944 3. pobaltském frontu.  Vrcholu kariéry dosáhl v roce 1948, když byl jmenován náčelníkem generálního štábu. V roce 1952 však byl odvolán a přeložen do Německa. Po Stalinově smrti byl nakrátko vrácen do Moskvy. Od války udržoval dobré vztahy s Berijou, v červenci 1953 byl ovšem jako jeho člověk degradován a odvolán. Do roku 1956 sloužil v regionech. Georgij Konstantinovič Žukov mu vrátil hodnost a prosadil jeho návrat do generálního štábu, ale zakrátko, v souvislosti s Žukovovým pádem, byl opět degradován a přeložen. Zpět do Moskvy se vrátil až roku 1962. Kariéru ukončil ve funkci náčelníka štábu sjednocených ozbrojených sil zemí Varšavské smlouvy, ve které se stala jeho první a nejvýznamnější akcí invaze do Československa v roce 1968.

Sergej Matvejevič Štemenko (, stanice Urjupinská – 23. dubna 1976, Moskva) byl sovětský generál druhé světové války, náčelník generálního štábu Sovětské armády v letech 1948–1952, člen komunistické strany.

Sergei Matveevich Shtemenko (; – 23 April 1976) was a Soviet general who served as the Chief of the Soviet Armed Forces' General Staff from 1948 to 1952.


Život.

Mládí.

Narodil se v Tverské oblasti v rolnické rodině jako nejmladší ze šesti dětí. Vychodil základní školu a v roce 1913 se odstěhoval za starším bratrem do Petrohradu, kde pracoval jako dělník. Začal být politicky aktivní, řečnil na demonstracích a roku 1917 vstoupil do bolševické strany.

Občanská válka.

Vojenskou kariéru zahájil v březnu 1917, kdy vstoupil do petrohradských Rudých gard, se kterými se účastnil útoku na Zimní palác a pacifikace petrohradské vojenské posádky. Vysloužil si doporučení pro vstup do čerstvě založené Rudé armády a během roku 1918 již jako její příslušník studoval na petrohradské dělostřelecké škole. V letech 1919 a 1920 bojoval v jižním Rusku, kde se osvědčil a dosáhl velitelských funkcí. V té době absolvoval i kurz pro štábní důstojníky.

Meziválečné období.

Po skončení občanské války sloužil stále v jižním Rusku jako štábní důstojník, mezi lety 1925 a 1928 pak studoval na fakultě logistiky na Frunzeho vojenské akademii. Po ní nastoupil na post zástupce velitele organizačně-mobilizačního oddělení Běloruské vojenské oblasti, kde si různí velitelé povšimli jeho štábních schopností. V letech 1932 a 1933 se vrátil na Frunzeho akademii a studoval na operační fakultě, v letech 1936 a 1937 pak na nově založené Akademii generálního štábu. Vystřídal více důležitých štábních funkcí, roku 1940 dosáhl generálské hodnosti a jako náčelník štábu 12. armády se zúčastnil okupace Besarábie.

Velká vlastenecká válka.

Celou válku absolvoval ve funkcích náčelníků štábů různých frontů. Začal 10. července 1941 severozápadním operačním sektoru, kde se bojovalo o přístupy k Leningradu, pod velením Klimenta Vorošilova, jehož neschopnost se částečně projevila i na Zacharovově hodnocení. Naštěstí to na jeho kariéru nemělo velký vliv. Načas sloužil pod Šapošnikovem jako zástupce náčelníka generálního štábu pro logistiku, v závěru roku byl pak jmenován náčelníkem štábu před Moskvou bojujícího Kalininského frontu, kde působil celý rok 1942 a první část roku 1943. Před započetím bitvy v Kurském oblouku byl jmenován náčelníkem štábu Rezervního frontu, posléze přejmenovaného na Stepní front a později na 2. ukrajinský front. Zde sloužil nejprve pod Koněvem a od května 1944 pod Malinovským. Zúčastnil se osvobozování Ukrajiny, Moldávie, Rumunska a Maďarska.  Po konečné porážce Německa se společně Malinovským přesunul na dálný východ. Malinovskij velel Zabajkalskému frontu, který nesl hlavní tíhu útoku na Kwantungskou armádu rozmístěnou v Mandžusku. Spolu se svým náčelníkem štábu se úkolu zhostili skvěle. V září 1945 obdržel titul Hrdina Sovětského svazu.

Po druhé světové válce.

Na podzim 1945 se stal náčelníkem Akademie generálního štábu, kde setrval do roku 1949 a získal čestný titul profesora. Poté vystřídal funkce náčelníka generálního štábu pro bojový výcvik, hlavního inspektora Sovětské armády a velitele Leningradské vojenské oblasti. Roku 1957 nastoupil do funkce velitele sovětských okupačních vojsk ve východním Německu, kde bylo jeho největším úkolem zapracovat nově vzniklou východoněmeckou armádu do struktur Varšavské smlouvy a zajistit její bojovou součinnost s okupačními vojsky. 14. května 1959 byl povýšen do hodnosti Maršála Sovětského svazu a v dubnu 1960 se stal náčelníkem generálního štábu. V Moskvě vstoupil jako jeden z hlavních aktérů do boje za zachování Akademie generálního štábu, která byla ze snahy Nikity Chruščova načas zrušena, a stal se opět jejím náčelníkem. Po Chruščovově pádu v roce 1964 se vrátil zpět do funkce náčelníka generálního štábu. Jeho zdravotní stav se zhoršoval, přesto v roce 1967 vedl přes již pokročilý věk jednu z delegací organizující vojenskou pomoc Egyptu proti Izraeli. Poslední zahraniční cestu absolvoval roku 1971 opět do Egypta na pohřeb svého přítele prezidenta Gamála Násira. Téhož roku byl podruhé jmenován Hrdinou Sovětského svazu, ale již musel ze zdravotních důvodů odejít na odpočinek. Zemřel 31. ledna 1972.

Matvěj Vasiljevič Zacharov (, 17. srpna 1898 Tver – 31. ledna 1972 Moskva) byl sovětský generál a později maršál během druhé světové války.

Matvei Vasilevich Zakharov (, August 17, 1898 – January 31, 1972) was Marshal of the Soviet Union, Chief of the General Staff, Deputy Defense Minister.


Biografie.

Narodil se v Moskvě a ve dvaceti letech byl jedním z prvních sovětských Židů, kteří za vlády Leonida Brežněva imigrovali do Izraele. Získal izraelské občanství, žil v kibucu Bejt ha-Šita a studoval hebrejštinu v ulpanu. Podle svých slov původně zamýšlel sloužit v izraelské armádě, ale nakonec se přestěhoval do Francie, kde založil překladatelskou firmu. V roce 1982 pak firma "Gaydamak Translations" otevřela pobočku v Kanadě. V té době se začal věnovat mezinárodnímu obchodu, a to jak importu, tak exportu. Po pádu Sovětského svazu navázal vztahy s Ruskem a Kazachstánem a založil řadu firem po celé Evropě.  Ve Francii si v 90. letech vysloužil uznání vlády za pomoc při záchraně dvou zajatých francouzských pilotů ve válce v Bosně, stejně jako dvou francouzských agentů tajné služby zajatých rebely na Kavkaze. Podle Gajdamaka byly tyto operace tajné. Nadto si vysloužil uznání za své přispění v oblasti zemědělství. Bývalý francouzský ministr vnitra Charles Pasqua potvrdil, že někdejší prezident Jacques Chirac osobně schválil veřejné vyzdvižení Gajdamakových zásluh.  Gajdamakovi bylo uděleno čestné občanství Angoly a je držitelem francouzského, kanadského, ruského a izraelského pasu. Vlastní dům v Caesarei, je ženatý s Irene Cirolnikovou a má tři děti. Hovoří rusky, francouzsky a anglicky. Má též základní znalost portugalštiny a hebrejštiny.  V prosinci 2008 se objevily zprávy, že se Gajdamak přestěhoval z Izraele do Moskvy. V únoru následujícího roku pak zprávy, že Gajdamak usiluje o získání ruského občanství, o které přišel emigrací do Izraele.

Angolská aféra.

V říjnu 2009 byl Gajdamak společně s francouzským magnátem Pierrem Falconem usvědčen z prodeje zbraní do Angoly během občanské války, která v zemi panovala v letech 1993 až 1998, o celkovém objemu 790 milionů dolarů, a porušení Lusackého protokolu. V nepřítomnosti byl odsouzen k šesti letům odnětí svobody, avšak jeho odsouzení bylo 29. dubna 2011 zrušeno odvolacím soudem. Gajdamak žije v Izraeli a Francie se neúspěšně pokoušela o jeho vydání (mezi tím se izraelské právo změnilo a vydání svých občanů k trestnímu stíhání již umožňuje).

Politika.

V únoru 2007 Gajdamak založil stranu Sociální spravedlnost, zaměřující se na socioekonomická témata. Ačkoli byla organizace založena jako sociální hnutí, již při jejím vzniku oznámil, že může být v případě jistých okolností transformována na politickou stranu. K tomu došlo v červenci téhož roku a koncem roku 2007 se strana přihlásila do komunálních voleb, které se konaly v roce 2008.  Gajdamak se neúspěšně ucházel o post jeruzalémského starosty, avšak získal pouze 3,6 % hlasů a jeho strana se nedostala do městské rady. Během předvolební kampaně se ucházel i o hlasy palestinských Arabů žijících ve východním Jeruzalémě. Oslovil velkého jeruzalémského muftího Muhammada Ahmada Husseina, palestinské politické představitele a získal pro volbu jistou formu podpory.  Svoji politiku označuje jako „aktivní pomoc“, zaměřenou na různé části izraelské společnosti. Ve svém projevu ze srpna 2008 se však vyslovil proti jeruzalémskému pochodu Gay Pride a prohlásil, že by raději zemřel, než aby umožnil, aby se tato akce opakovala.

Sportovní kluby a média.

V červenci 2005 se stal sponzorem basketbalového klubu ha-Po'el Jeruzalém. Následující měsíc daroval 400 tisíc dolarů izraelsko-arabskému fotbalovému klubu Bnej Sachnin. Téhož dne ohlásil koupi majoritního podílu (55 %) fotbalového klubu Bejtar Jeruzalém a dva dny na to oznámil koupi celého klubu. Je patronem řady židovských charit a prezidentem Kongresu židovských náboženských komunit a organizací Ruska (KEROOR), což je nejstarší ruská zastřešující organizace židovských institucí. V létě 2008 oznámil, že je jeho syn Alexandr majitelem fotbalového klubu Portsmouth, což bylo potvrzeno Premier League. V březnu 2006 ohlásil svou nabídku ke koupi francouzského deníku "France Soir", prostřednictví své společnosti "Moscow News". Již v roce 2004 zakoupil ruský deník "Moskovskie Novosti", propustil několik výše postavených novinářů, a učinil z deníku provládní tisk, přičemž do jeho čela jmenoval proputinovského šéfredaktora. Tento počin byl v souvislosti se svobodou slova vnímán negativně a vyvolal otázky na Gajdamakovy možné vazby na Kreml.  V červenu 2007 vyjednával dohodu o zakoupení řetězce nekošer supermarketů Tiv Ta'am. Podle médií plánoval uzavření obchodů během šábesu a ukončení prodeje vepřových produktů. O několik dní později však dohoda zkrachovala, což vedlo k soudnímu sporu.  V červenci 2009 oznámil své rozhodnutí vzdát se majitelství klubu Bejtar Jeruzalém ve prospěch Jicchaka Kornfeina a Gumy Aguiara, kteří budou mít na starost nákup a prodej hráčů, respektive financování klubu.

Filantropie a služba komunitě.

Gajdamak věnoval finanční prostředky řadě izraelských organizací, mezi něž patří například Magen David Adom či Hacola. Přislíbil též dar ve výši 50 milionů dolarů pro Židovskou agenturu, ale nabídku stáhl, když byla agentura varována před možným podezřezním z praní špinavých peněz. Nakonec této organizaci věnoval 10 milionů dolarů.  Během druhé libanonské války v roce 2006 nechal Gajdamak na pláži u kibucu Nicanim postavit stanovou vesnici pro tisíce rodin, které uprchly z ostřelovaného severu země a neměly kam jít. Celkem Gajdamak přispěl částkou 15 milionů dolarů (500 tisíc denně). V listopadu 2006 financoval týdenní dovolenou v Ejlatu pro stovky obyvatel jihoizraelského Sderotu, kteří jsou ohrožováni neustálými raketovými útoky z Pásma Gazy.

Aféra banky ha-Po'alim.

V říjnu 2009 byl Gajdamak obviněn Telavivským distriktním soudem z pro podezření z praní špinavých peněz prostřednictvím banky ha-Po'alim. Obviněno bylo dále několik manažerů banky a italsko-izraelský podnikatel Nachum Galmor.

Arkadij Alexandrovič Gajdamak ( ארקדי אלכסנדרוביץ' גאידמק, Аркадий Александрович Гайдамак; * 8. duben 1952) je izraelsko-ruský podnikatel, filantrop a nositel Řádu čestné legie. V dubnu 2011 jej pařížský odvolací soud zprostil obvinění z nezákonného obchodování se zbraněmi. V minulosti byl majitelem izraelského fotbalového klubu Bejtar Jeruzalém a v únoru 2007 oznámil založení izraelského sociálního hnutí Sociální spravedlnost, které se v červenci téhož roku stalo politickou stranou. V komunálních volbách v roce 2008 se neúspěšně ucházel o post starosty Jeruzaléma, avšak ve volbách získal pouze 3,6 % hlasů.

Arcadi Aleksandrovich Gaydamak (; ; born 8 April 1952 in Moscow, USSR) is a Russian-born French-Israeli businessman, philanthropist, and President of the Congress of Jewish Religious Communities and Organizations of Russia (KEROOR). He emigrated to Israel at the age of 20 and lived on a kibbutz, then moved to France and opened a translation bureau.


Život a dílo.

Narodil se v roce 1929 v Suchumi v Sovětském svazu. Byl synem íránského otce a matky, pocházející z kavkazského Čegemu (přesněji z Kabardsko-balkarské republiky). V době, kdy mu bylo 9 let, však o otce přišel, neboť ten byl v roce 1938 ze SSSR deportován do Íránu, kde byl poslán do pracovního tábora, v němž nakonec v roce 1957 zemřel. Mladého Fazila i jeho sourozence tak vychovávala jeho matka za pomoci širší rodiny, a tak trávil letní prázdniny v horách u příbuzných, kteří ho zasvětili do abchazských dějin a folkloru.  Po maturitě Abcházii opustil, aby studoval v Moskvě na Gorkého literárním institutu, kde promoval v roce 1954. Ještě v době studií začal psát první básně a po promoci začal svou kariéru jako novinář v Brjansku a v Kursku, pak se v roce 1956 vrátil zpět do Abcházie, kde nastoupil do Abchazského státního nakladatelství. Zde o rok později vydal svou první básnickou sbírku "Horské cesty (Горные тропы)" a v dalších letech ji následovala další díla. V roce 1962 opět opustil Abcházii a natrvalo se přestěhoval do Moskvy (ačkoliv se do Abcházie pravidelně vracel na návštěvy), kde začal pracovat v redakci časopisu Junosť. V Moskvě dále tiskli jeho první krátká prozaická díla, a tak se Iskander stával v SSSR pozvolna známý svou prózou. Zlom nastal v roce 1966, když v literárním časopise Novyj Mir vyšla první a také zároveň jedna z nejznámějších Iskanderových novel, "Patálie s kozloturem (Созвездие Козлотура)", jež vypráví příběh o mladém novináři, který se vrátil do Abcházie, kde vznikl kozlotur jako výsledek experimentů s křížením koz a divokých turů. V knize paroduje teorie agronoma a genetika Trofima Lysenka a vysmívá se nejen jemu, ale i nedávno padlé Chruščovově administrativě, zvláště v souvislosti se zemědělskou politikou, a obecně celé společnosti. Souhvězdí kozoroha bylo dvakrát navrženo na Státní cenu za literaturu, avšak hodnotící kritika to v roce 1966 i 1968 zamítla z důvodu přílišné kritiky režimu a popisu Sovětského svazu ve špatném světle. Knižně toto dílo vyšlo až v roce 1970.  Od roku 1966 do 1973 vydal další krátké novely a pozvolna začal sepisovat svůj nejznámější román na pokračování "Strejček Sandro z Čegemu (Сандро из Чегема)", jehož první kapitola byla uveřejněna už v roce 1966 v časopise Nedělja. Celkem osm dílů bylo dále vydáno opět v Novém Miru, ale byly kvůli cenzuře výrazně zkráceny na téměř polovinu, avšak Iskander tuto cenzuru toleroval z důvodu, aby toto dílo mohlo být aspoň takto vydáno v jeho vlasti. Prvních osm dílů pak bylo v roce 1977 vydáno knižně. Tento román se stal díky spolupráci se společností Ann Arbor Publisher Ardis v roce 1979, spolu s ostatními třinácti dosud nezveřejněnými díly v roce 1981, světoznámý (tentokrát bez cenzury) a byl přeložen do mnoha jazyků, včetně češtiny, a v anglických zemích autora přirovnali k Marku Twainovi. V díle se odehrává běžný život v jedné fiktivní horské vesničce Čegem ve 20. století až po zhruba 70. léta. Strýčku Sandrovi z Čegemu nechyběla ironie, vzpomínání na dětství a mládí ani magičnost, a tak byl Iskander považován též za představitele magického realismu a přirovnáván k jihoamerickému autorovi Gabrielu Garcíovi Márquezovi, avšak sám Iskander takováto srovnání odmítal. Iskander byl kvůli vydání tohoto díla v USA vyšetřován sovětskými úřady, avšak nebyl nijak postihnut díky tvrzení, že je mu to jedno a že se rukopis zřejmě nějak dostal do samizdatu. Navíc dříve téhož roku, 1979, si Iskander spolu s 22 dalšími autory vysloužil pozornost spisem "Metropol (Метрополь)", zprvu pětidílným souborem satir, básní a krátkých próz od zkušených i začínajících autorů, u kterého požadovali uveřejnění bez cenzury. Svaz sovětských spisovatelů však Metropol odmítli vydat, a tak se dostal do samizdatu, byl propašován do USA a nakonec ho vydala v zahraničí opět společnost Ardis, za což si mnoho přispěvatelů do Metropole vysloužilo zničující kritiku a bylo ze Svazu sovětských spisovatelů vyloučeno, jiní sami z organizace vystoupili a Vasilij Aksjonov se rozhodl emigrovat ze země. Iskander však ve Svazu sovětských spisovatelů setrval a nebyl vyloučen, avšak ocitl se na černé listině a přední vydavatelé odmítali několik let vydávat jeho další romány. Dle Iskandera samotného ho však tato kauza nijak vážněji neohrozila v souvislosti s vydáním Strejčka Sandra z Čegemu v zahraničí, neboť přehnaná reakce sovětských orgánů na Metropol vytvořila v zahraničí až tak negativní dojem v tisku, že se úřady rozhodly ho potom za Sandra nijak vážněji netrestat. Samotné dílo Strejček Sandro z Čegemu se stalo předlohou pro pět filmů.  V roce 1982 vydal další známé dílo, "Králíci a Hroznýši (Кролики и удавы)", které v reakci na problémy s Metropolem a Strejčkem Sandrem znamenal změnu v pojetí, neboť zcela chyběla témata vzpomínek na dětství a mládí, smysl pro veselost a také nepopisoval život na Kavkazu. Místo toho nešetřil kritikou a popsal tam projevy nevraživosti mezi jednotlivými králičími klany, na které útočí hroznýši. Tímto alegoricky a pohádkově popsal spory uvnitř Svazu sovětských spisovatelů a politiky, navíc toto dílo v SSSR odmítli uveřejnit úplně. Bylo tedy také publikováno v zahraničí společností Ardis, dle komentáře Karen Ryan-Hayesové jako facka sovětským cenzorům, kteří svými skutky ničili kreativitu. V SSSR se dočkalo zveřejnění až v roce 1987 v souvislosti s uvolňováním díky politice Glasnosť. V roce 1986 též došlo k dotisku všech dosud neuveřejněných dílů románu Strejček Sandro z Čegemu v časopisu Znamja. Bylo vydáno i mnoho dalších dosud neuveřejněných děl.

Angažmá v politice.

Od 80. let se jako respektovaná autorita dotýkal i politiky a opakovaně publikoval vyjádření, v nichž podporoval malé národy a vyzýval k jejich ochraně. Také připojoval své podpisy pod petice žádající svobodu pro deportované spisovatele. Stal se poslancem Nejvyššího sovětu Abchazské ASSR a byl na rok 1989 jako jeden z jedenácti představitelů opozice vůči vládnoucímu režimu zvolen členem Nejvyššího sovětu SSSR pro 12. sjezd, kde setrval až do rozpadu SSSR v roce 1991. Po rozpadu SSSR se již dále politikou nezabýval a distancoval se od Vladislava Ardzinby, vůdce abchazských separatistů. Během války v Abcházii setrval v ústraní a nikdy nevydal žádné prohlášení ohledně nezávislosti své vlasti. Naopak, dle pamětí Stanislava Rassadina litoval, že se nestavěl otevřeně proti nacionalizmu, proti odtržení Abcházie od Gruzie a nevyzýval, aby se raději řešily ekonomické problémy Abchazské ASSR. Připomněl podobné případy Basků ve Španělsku, Irů v Severním Irsku, a byl proto přesvědčen o tom, že jiné cesty než setrvat v Gruzii není, jinak je čeká krvavá slepá ulička jako v Karabachu.  Za svůj postoj byl v Abcházii kritizován a v roce 1995 přišla reakce i od Ardzinby, jenž se mezitím stal prvním prezidentem Abcházie. Iskanderovi vytkl, že se během svého politického angažmá stokrát vyjadřoval na obranu různých národů, avšak po celou dobu trvání války Abcházie s Gruzií ani jednou nezvýšil hlas na obranu své rodné Abcházie, kde ho znají všichni v každém domě.

Závěr života.

Po opuštění politiky byl spolupředsedou sekretariátu rady Svazu spisovatelů SSSR (do 1991), členem komise pro lidská práva (do roku 1996). Dále byl místopředsedou ruského klubu PEN (1989) a znovu se pustil do literární činnosti. Byl členem redakcí časopisů a almanachů Kontinent, Akademické tetrady, Kruh čtení, časopisů Znamja, Junosť, Družba národů, Čtení Ruska a dalších.  Iskander zemřel 31. července 2016 na své dače v Peredělkinu nedaleko Moskvy ve věku 87 let. 2. srpna téhož roku byl pochován na Novoděvičím hřbitově v Moskvě, kde spočinul po boku mnoha jiných významných literátů. V Abcházii byl téhož dne vyhlášen státní smutek.  Dle vyjádření Alexandra Mitrofanova, českého novináře, který v Sovětském svazu v mládí studoval, byl Fazyl Abdulovič Iskander „"posledním mohykánem a velkým spisovatelem ruské literatury"“.

Fazyl Abdulovič Iskander (; ; 6. března 1929, Suchumi, Abchazská SSSR – 31. července 2016, Peredělkino nedaleko Moskvy) byl sovětsko-ruský spisovatel abchazského původu, píšící rusky.

Fazil Abdulovich Iskander (; ; 6 March 1929 – 31 July 2016) was a Soviet and Russian writer and poet known in the former Soviet Union for his descriptions of Caucasian life. He authored various stories, most famously "Zashita Chika", which features a crafty and likable young boy named "Chik".


Život.

Alice Prinová se narodila ve městě Châtillon-sur-Seine v departementu Côte-d'Or. Jako nemanželské dítě žila v bídě a chudobě a starala se o ní její babička. Ve věku dvanácti let byla poslána za svou matkou do Paříže, aby si tam našla práci. Nejprve pracovala v obchodech a pekárnách, ale ve čtrnácti letech začala stát modelem pro sochaře, který se nepohodl s její matkou.  Kiki z Montparnassu stala symbolem společenské scény Montparnassu, byla populární umělkyní a modelkou pro desítky umělců, mezi jinými byli například i Chajim Soutine, Julian Mandel, Tsuguharu Foujita, Francis Picabia, Jean Cocteau, Arno Breker, Alexander Calder, Per Krohg, Hermine David, Pablo Gargallo, Mayo a Tono Salazar. Moise Kisling namaloval portrét Kiki z Montparnassu s názvem "Nu assis", který se stal jedním z jeho nejznámějších děl.  Společníkem a souputníkem Prinové po většinu dvacátých let byl fotograf Man Ray, který nasnímal několik stovek jejích portrétů. Kiki z Montparnassu je na některých jeho nejlepších a nejznámějších obrazech, včetně pozoruhodného surrealistického díla "Le violon d'Ingres" a "Noire et blanche".  Alice Prinová zemřela v roce 1953 v Paříži ve věku padesát jedna let, zřejmě po komplikacích s alkoholismem nebo kvůli drogové závislosti. Jejího pohřbu se zúčastnil velký zástup umělců a jejích obdivovatelů.

Dílo.

Jako malířka malovala Alice Prinová portréty, autoportréty, společenské aktivity, fantaskní zvířata a zasněné krajiny v lehkém expresionistickém stylu, který byl odrazem jejího snadného způsobu života a nekonečného optimismu.  Její autobiografie byla vydána v roce 1929 pod názvem "Kiki's Memoirs" ve spolupráci Ernestem Hemingwayem a Tsuguharu Foujitou, kteří napsali úvodní slovo.

Filmografie.

Alice Prinová se objevila v devíti krátkých a často experimentálních filmech bez jakéhokoliv honoráře.

Alice Ernestine Prinová řečená Kiki z Montparnassu (2. října 1901 – 29. dubna 1953) byla modelka pařížských umělců, zpěvačka v nočních klubech, herečka a malířka.

Alice Ernestine Prin (2 October 1901 – 29 April 1953), nicknamed the Queen of Montparnasse, and often known as Kiki de Montparnasse, was a French artist's model, literary muse, nightclub singer, actress, memoirist and painter. She flourished in, and helped define, the liberated culture of Paris in the 1920s.


Život.

Narodil se do nižší šlechtické rodiny v Bavorsku. Jeho otec sloužil jako královský notář. Krafft vstoupil do královské bavorské armády v roce 1881 jako důstojník-čekatel. V prosinci 1883 mu byla udělena hodnost podporučíka ("Sekondeleutnant"). Po ukončení bavorské vojenské akademie sloužil jako důstojník generálního štábu u řady jednotek. V roce 1902 se ve Vídni oženil s Helene Zöhrer, se kterou měl později dva syny a jednu dceru.  V předválečném období Konrad Krafft von Dellmensingen postupoval v hodnostním žebříčku nahoru, až se 1. října 1912 stal náčelníkem generálního štábu v královské bavorské armádě. Tuto pozici si podržel až do mobilizace v srpnu 1914.

První světová válka.

Po mobilizaci se generálmajor Konrad Krafft von Dellmensingen stal náčelníkem generálního štábu německé 6. armády. Sloužil jako velitel během bitvy na hranicích (7. srpen – 13. září 1914) a tzv. závodu k moři. Krátce po svém jmenování na generálporučíka ("Generalleutnant"), byl 27. května 1915 jmenován velitelem nově vzniklou divizi "Alpenkorps". Jednotku vedl až do února 1917.  1. března 1917 se Krafft von Dellmensingen stal náčelníkem generálního štábu armádní skupiny Albrechta von Württemberga, kde sloužil do 9. září 1917. Poté se stal náčelníkem generálního štábu u 14. armády pod velením Otty von Below, kde pomohl s plánováním operace, která vstoupila do dějin pod názvem bitva u Caporetta. 2. února 1918 byla 14. armáda v Itálii rozpuštěna a von Below se svým generální štáb převzal velení nad nově zformovanou 17. armádou, která se připravovala na Ludendorffovu ofenzívu ve Francii. Krátce poté byl Krafft von Dellmensingen jmenován generálem dělostřelectva a získal velení nad II. královským bavorským armádním sborem ("II. Königlich Bayerisches Armee-Korps"), který vedl až do konce války.

Po válce.

Krafft von Dellmensingen odešel z armády v prosinci 1918. Ve 20. letech se účastnil příprav oficiální historie bavorské armády během první světové války.

Odkaz.

V roce 1937 byl v Garmisch-Partenkirchenu po Krafftovi von Dellmensingen pojmenován kasárenský komplex ("Krafft-von-Dellmensingen-Kaserne"). Název byl zrušen po skončení druhé světové války. V roce 1975 bylo kasárnám vráceno jejich původní jméno. Název "Krafft-von-Dellmensingen-Kaserne" umístěný před komplexem byl 29. června 2011 z místa odebrán.

Konrad Krafft von Dellmensingen (24. listopadu 1862 Laufen, Bavorské království – 21. února 1953 Seeshaupt, Německo) byl bavorský armádní generál, během první světové války velel elitní horské jednotce "Alpenkorps". Před válkou sloužil jako náčelník generálního štábu v královské bavorské armádě.

Konrad Krafft von Dellmensingen (24 November 1862 – 21 February 1953) was a Bavarian Army general in World War I. He served as Chief of the General Staff of the Royal Bavarian Army before World War I and commanded the elite Alpenkorps, the Imperial German Army's mountain division formed in 1915.


Popis.

Zástupci rodu kurbaryl jsou středně velké až mohutné stálezelené stromy s listy složenými ze 2 lístků. Z narušeného kmene vytéká pryskyřice. Listy jsou kožovité, tuhé, s prosvítavě tečkovanou čepelí a krátkým řapíkem až téměř přisedlé. Květy jsou středně velké, nejčastěji bílé, uspořádané v bohatých vrcholových vrcholičnatých latách. Kalich je dužnatý, se 4 laloky a zvonkovitou kališní trubkou. Korunních lístků je 5, řidčeji 3, jsou nestejně velké, volné, vrchní korunní lístek bývá největší a obrácený dovnitř. Tyčinek je 10, jsou volné, lysé. Semeník nese nitkovitou čnělku zakončenou krátkou bliznou. Plodem je tlustě kožovitý až dřevnatý nepukavý lusk připomínající peckovici a obsahující několik semen obklopených suchou dužninou.

Rozšíření.

Rod zahrnuje asi 25 až 30 druhů a je rozšířen především v tropické Americe od jižního Mexika po Brazílii a Paraguay, méně v Africe a na Madagaskaru ("H. verrucosa").

Taxonomie.

Rod "Hymenaea" je v rámci taxonomie bobovitých řazen do podčeledi "Detarioideae". Někdy je jako areál rozšíření tohoto rodu udávána pouze tropická Amerika. Je to dáno tím, že africký druh "Hymenaea verrucosa" byl dříve řazen do samostatného rodu "Trachylobium" (jako "Trachylobium verrucosum").

Význam.

Kurbaryl obecný ("Hymenaea courbaril"), druh rozšířený od Mexika po Brazílii, poskytuje všestranný užitek. Tvrdé dřevo je používáno v truhlářství a na stavbu kánoí a lodí a je použitelné jako náhrada dřeva dubu, akátu nebo ořechovce. Je obchodováno pod názvem courbaril. Běl je 6 až 12 cm široká, šedohnědá, jádrové dřevo je oranžové až tmavě červenohnědé a často tmavě žilkované. Gumovitá hořká pryskyřice vytékající z kmene je známa jako kopál a byla používána při léčení astmatu, revmatismu, vředů a některých pohlavních chorob a také jako vykuřovadlo v kostelích a k výrobě trvanlivých laků na dřevo. Dužnina plodů je jedlá, za zralosti vysychá v moučnatý prášek který se přidává do pokrmů. Z dužniny rozmíchané ve vodě se připravuje nápoj nebo se nechává zkvasit. Jedlou dužninu má i druh "Hymenaea martiana".

Kurbaryl ("Hymenaea") je rod tropických stromů z čeledi bobovité. Zahrnuje asi 30 druhů rozšířených především v tropické Americe. Kurbaryl obecný ("Hymenaea courbaril") poskytuje pryskyřici zvanou kopál a plody mají jedlou dužninu.

Hymenaea L. is a genus in the flowering plant family Fabaceae (legume family). Of fourteen living species in the genus, all but one are native to the tropics of the Americas, with one additional species ("Hymenaea verrucosa") on the east coast of Africa. Some authors place the African species in a separate monotypic genus, "Trachylobium". In the neotropics, "Hymenaea" is distributed through the Caribbean islands, and from southern Mexico to Brazil. Linnaeus named the genus in 1753 in Species Plantarum for Hymenaios, the Greek god of marriage ceremonies. The name is a reference to the paired leaflets.


Soutěže.

První mezinárodní úspěch zaznamenal v roce 2005 sedmým místem na 100 m prsa na světovém mistrovství ve vodních sportech. Při mistrovství Evropy v krátkém bazénu v prosinci téhož roku zaplaval na 100 m prsa 59.05 s, což znamenalo čtvrté místo a nový norský rekord. Stal se prvním Norem, který zaplaval tuto vzdálenost pod 1 minutu. Při norském šampionátu v krátkém bazénu o dva měsíce později zlepšil tento čas na 58,81 s, což byl nejlepší světový výkon v roce 2006. V roce 2006 na mistrovství světa FINA v krátkém bazénu v Šanghaji získal bronzovou medaili na 100 m prsa za Olegem Lisogorem a Brentonem Rickardem. Stal se prvním Norem, který získal medaili na světovém šampionátu v plavání. O čtyři měsíce později v témže roce na ME 2006 získal stříbrnou medaili na 100 m prsa v novém skandinávském rekordu 1:00.63 ( v dlouhém bazénu). Svou první medaili v krátkém bazénu získal v roce 2006 na ME v krátkém bazénu v Helsinkách, a to bronz za dvěma Ukrajinci na 100 m prsa v novém osobním nejlepším čase 58.70 s. V roce 2007 při MS skončil druhý v rozplavbě v novém skandinávském rekordu 1:00.34, v semifinále byl třetí, ale ve finále zaplaval čas nad 1:01. Stejně tak zopakoval lepší výkon v semifinále než ve finále na ME v krátkém bazénu v roce 2007. Po čase 58.60 s, novém osobním rekordu a druhém nejrychlejším čase v semifinále zaplaval ve finále čas 58.81 s a skončil pátý, 0.24 s za zlatem. V roce 2008 však ovládl evropský šampionát. V rozplavbách zaplaval nejlepší čas 1:00.11 a zároveň svůj osobní rekord, byl nejrychlejší i v semifinále a ve finále zaplaval evropský rekord 59.76 s a o 0.02 s zvítězil před Huguesem Duboscqem, který si též zaplaval osobní rekord. Na letních olympijských hrách v roce 2008 získal pro Norsko první olympijskou medaili v plavání vůbec, a to stříbrnou v závodě na 100 m prsa. Na MS v Shangahi v roce 2011 zvítězil na 100 m prsa v čase 58.71 s, o 0.71 s před Fabio Scozzolim. To byla první norská zlatá medaile z mistrovství světa v plavání. Jeho vítězství získalo značný ohlas díky emoční odezvě na útoky v Oslu při vyhlašovacím ceremoniálu, ke kterým došlo několik dní předtím.

Osobní rekordy.

Krátký bazén (25 m).

NR = norský národní rekord

Uznání.

2. srpna 2012 maďarský plavec Dániel Gyurta, který vyhrál 200 m prsa na letní olympiádě v Londýně, na počest přátelství s Oenem nabídl jeho rodině kopii zlaté medaile. Cameron van Burgh z Jihoafrické republiky, který vyhrál 100 m prsa v novém světovém rekordu, uvedl, že ho Oen nadchnul k plavání, byl jedním z jeho nejbližších přátel a největším soupeřem.

Alexander Dale Oen (Norská výslovnost:[ɑlɛk'sɑndər 'dɑ:lə 'u:ən]) (21. května 1985 – 30. dubna 2012) byl norský plavec a reprezentant. V Norsku soutěžil za kluby Vestkantsvømmerne (1995–2010) a Bærumsvømmerne (2011–2012). Jeho zlato z roku 2008 na mistrovství Evropy z něho učinilo prvního norského medailistu na významnějším mezinárodním závodu v dlouhém bazénu. 30. dubna 2012 okolo 19:50 MST byl nalezen v bezvědomí v hotelové koupelně poté, co utrpěl infarkt, způsobený chronickou, neodhalenou koronární srdeční vadou, ojedinělým onemocněním pro člověka jeho věku a tělesné zdatnosti. Nalezl ho týmový kolega a byl po resuscitace převezen do Flagstatt Medical Center, kde byl v 21:00 MST prohlášen za mrtvého. V této době byl Dale Oen s norským plaveckým týmem na výcvikovém táboře ve Flagstaff (Arizona, USA).

Alexander Dale Oen (; 21 May 198530 April 2012) was a Norwegian swimmer. He represented the clubs Vestkantsvømmerne (1995–2010) and Bærumsvømmerne (2011–2012). Dale Oen's gold at the 2008 European Championships made him the first Norwegian male to win a medal at a major international long course championship.


Vývoj a popis.

Bomba byla vyvinuta inženýry v testovacím středisku námořních zbraní ("Naval Ordnance Test Center", později "Naval Weapons Center") v China Lake v Kalifornii. 29. ledna 1963 byla v China Lake z letounu YA-4B Skyhawk svržena první bomba Walleye. Bomba přesně zasáhla svůj cíl. Společnost Martin obdržela první kontrakt na dodání bomb Walleye v roce 1966 a následujícího roku vstoupila do služby jak u námořnictva (US Navy), tak u letectva (USAF). Původní bomba Walleye měla hmotnost 499 kg (1 100 liber) a dolet až 30 km.  AGM-62 Walleye byla první řízená puma z rodiny přesně naváděné munice, která byla navržena pro přesné zasažení cíle s minimálními druhotnými škodami. Měly být používána hlavně proti vybraným cílům, mezi které patřily nádrže s palivem, tunely, mosty, radarové stanice, přístavní zařízení a muniční sklady. Tato „chytrá bomba“ neměla žádný pohon, ale mohla manévrovat prostřednictvím televizního řídicího systému, který ovlivňuje klouzavý let bomby k cíli po jejím odhození z mateřského letounu. Když pilot klesavým letem mířil na cíl, televizní kamera na špici bomby přenášela obraz na monitor v kokpitu. Jakmile pilot získal na monitoru ostrý obraz cíle, označil na obraze cílový bod, uzamknul jej a vypustil pumu. Bomba poté pokračovala v samostatném klouzavém letu k vyznačenému cíli. Bomba pracovala plně v režimu „vypusť a zapomeň“, protože jakmile byla jednou odhozena, mohl letoun okamžitě změnit směr letu pryč od cíle. Bomba Walleye manévrovala pomocí čtveřice vlastních velkých řídicích ploch. Pozdější verze byly vybaveny obousměrným přenosem dat (ERDL), což umožňovalo pilotovi sledovat let pumy na cíl a dokonce i za letu upravovat uzamčený cílový bod.  Úspěšnost zásahu byla silně závislá na kontrastu cíle proti okolí. Cíl, který se zřetelně rýsoval proti pozadí, byl zasažen zcela spolehlivě, ale schopnost naváděcího systému uzamknout se na nezřetelný cíl byla neuspokojivá.

Historie operačního nasazení.

Od května 1967 piloti námořnictva Spojených států svrhli několik bomb Walleye ve Vietnamu, a to s velkým úspěchem. 19. května 1967, v den 77. narozenin Ho Či Mina, letouny US Navy z letadlové lodi USS "Bon Homme Richard" (CV-31) dosáhly pomocí bomb Walleye přímého zásahu elektrárny v Hanoji. Námořnictvo tuto elektrárnu zasáhlo znovu o dva dny později, čímž vyřadilo z provozu hlavní zdroj energie v Hanoji.  Zatímco lehčí cíle, jako například elektrárny, bomba ničila spolehlivě, s odolnějšími cíli to bylo horší. Zbraň o hmotnosti 1 100 liber na ně nestačila. Ani přímé zásahy odolných cílů, ke kterým patřily například dobře postavené železniční mosty, často neměly za účinek úplné zničení cíle.  Na pumy Walleye připadlo jen necelých 6 % zásahů přesnou municí během války ve Vietnamu. Přesto si však tento systém zachoval vynikající přesnost a účinnost za předpokladu použití za optimálních podmínek. Námořnictvo Spojených států často používalo tuto zbraň proti důležitým a nejtěžším cílům. Po skončení války ve Vietnamu pokračovalo US Navy ve vylepšování zbraně, takže se dočkala i použití během operace Pouštní bouře.

Varianty.

Během let používání zbraně vzniklo postupným vývojem mnoho verzí a modifikací této zbraně. V zásadě existovaly tři základní varianty: Walleye I (menší hmotnost), Walleye II (větší hmotnost proti odolnějším cílům) a Walleye I/II ERDL ("Extended Range Data Link"/Prodloužený dosah datového spojení).  Walleye vybavené systémem ERDL měly proti standardním pumám Walleye nespornou výhodu. Zbraň vybavená systémem ERDL přenášela obraz cíle od vypuštění až do zasažení cíle. Toto datové spojení bylo obousměrné a umožňovalo i po vypuštění změnit cíl dopadu nebo upřesnit cílový bod. Pumu mohlo řídit buď letadlo, které pumu vypustilo nebo jiný letoun, který byl vybaven příslušným zařízením (AN/AWW-9B) Nesporná výhoda spočívala v tom, že puma mohla být vypuštěna v dostatečné vzdálenosti od cíle, a až později mohlo být upřesněno místo zásahu. Tím byla odstraněna jedna z největších nevýhod – původní puma musela být zaměřena ještě před odhozením z letounu, a to znamenalo obvykle nebezpečné přiblížení k silně bráněným důležitým cílům.

Walleye II „Fat Albert“.

Aby byla odstraněna hlavní nevýhoda pumy (nedostatečná účinnost proti odolným cílům), vyvinulo středisko v China Lake verzi o hmotnosti 2 000 liber (907 kg). Tato nová verze byla dodána do Vietnamu právě v době, kdy prezident Richard Nixon zahájil operaci Linebacker. Nová bomba Walleye II, neboli „Fat Albert (Tlustý Albert)“ jak byla přezdívána podle komiksové postavy. Tato zvětšená puma měla větší průměr, délku i hmotnost.  27. dubna 1972 zaútočily letouny USAF laserem naváděnými pumami a bombami Walleye II o hmotnosti 2 000 liber na most Thanh Hoa. Oblačnost nad cílem však znemožnila použití laserem naváděných zbraní, ale pět pum Walleye II bylo navedeno na cíl, což způsobilo těžké poškození mostu. 13. května letectvo svou práci dokončilo použitím laserem naváděných bomb, což způsobilo zřícení mostu. Vietnamci však most dokázali rychle opravit, což vedlo k mnoha dalším operacím proti tomuto mostu.

Specifikace (Walleye I MK 1 MOD 0).

"Technické údaje pocházejí z webu „designation-systems.net“."

Specifikace (Walleye II MK 5 MOD 4).

AGM-62 Walleye je televizním signálem řízená klouzavá letecká puma vyráběná společností Martin Marietta a používaná ozbrojenými silami Spojených států od 60. let 20. století. Označení bomby "Walleye" jako „střela vzduch-země“ (AGM/Air-to-Ground Missile) je však zavádějící, protože bomba nemá vlastní pohon, ale jen naváděcí avioniku a využívá klouzavého letu. Tím se podobá modernějším zbraním GBU-15. Bomby Walleye byly časem nahrazovány střelami AGM-65 Maverick.

The AGM-62 Walleye is a television-guided glide bomb which was produced by Martin Marietta and used by the United States Armed Forces during the 1960s. Most had a 250 lb (113 kg) high-explosive warhead; some had a nuclear warhead. The designation of the "Walleye" as an "air-to-ground missile" is a misnomer, as it is an unpowered bomb with guidance avionics, similar to the more modern GBU-15. The Walleye was superseded by the AGM-65 Maverick.


Organizace.

S cenami EBBA přišla Evropská komise. Udělují se za celou Evropskou unii. Vítěze cen vybírá a slavnostní ceremoniál jejich udělování pořádá nizozemská organizace Noorderslag Foundation, jejímž úkolem je propagovat evropskou populární hudbu.

Kritéria pro výběr vítězů.

Zpěváci nebo skupiny nominovaní na cenu EBBA se vybírají na základě těchto kritérií:

Cena publika.

Kromě „hlavní“ ceny se od roku 2010 na základě veřejného internetového hlasování vyhlašuje Cena publika. První vítězem se stal belgický zpěvák Milow. V roce 2011 vyhrála německá rock'n'rollová skupina The Baseballs.

Ceremoniál předávání cen.

Od roku 2009 se slavností ceremoniál předávání cen koná vždy v lednu, během festivalu Eurosonic Noorderslag, v nizozemském Groningenu. Večer uvádí moderátor BBC a hudebník Jools Holland. Během večera (jako ostatně i na celém festivalu) musejí ocenění interpreti vystoupit živě. Hosty programu jsou také vítězové předchozích ročníků. Večer přenáší nizozemský veřejnoprávní televizní kanál NOS/NTR a pořad vysílá kanál NET3. Lze jej sledovat na několika evropských televizních kanálech.

Kontext.

S myšlenkou cen EBBA přišla Evropská komise a první ročník se konal v roce 2004. Cílem cen je propagovat evropské interprety populární hudby za hranicemi jejich země a upozornit na bohatost a rozmanitost evropské hudby. Ceny EBBA jsou udělovány s podporou programu „Kultura“ Evropské unie. Jeho cílem je vyšší mobilita umělců a pracovníků z oblasti kultury, méně překážek bránící mobilitě kulturní tvorby a uměleckých děl a intenzivnější mezikulturní dialog.

Ceny EBBA 2012.

Cena publika: Selah Sue

Ceny EBBA 2011.

Cena publika: The Baseballs

Ceny EBBA 2010.

Cena publika: Milow

Každoročně se cenou EBBA (European Border Breakers Awards) odměňuje deset začínajících zpěváků nebo hudebníků, kteří už mají své publikum i mimo svou zemi (vydali v uplynulém roce už své první mezinárodní Název alba). Cenu EBBA např. obdrželi Adele, Tokio Hotel, The Baseballs, Zaz, Lykke Li, Milow, Katie Melua, Damien Rice, Caro Emerald, Stromae nebo Mumford and Sons.

The European Border Breakers Award (EBBA) was an annual prize awarded to recognise the success of ten emerging artists or groups who reached audiences outside their own countries with their first internationally released album in the past year. Winners of a European Border Breakers Award include Adele, Dolores O'Riordan, MØ, Tiziano Ferro, Lykke Li, Katie Melua, Damien Rice, Mumford and Sons and Dua Lipa. In 2019 the prize was renamed as Music Moves Europe Talent Awards.


Hráčská kariéra.

Finsko.

Mezi lety 1995 a 1998 hrál v juniorském týmu IFK Helsinky a za stejný klub odehrál v sezóně 1997/1998 svůj první profesionální zápas. Celkově odehrál osm zápasů a vstřelil v nich svůj první gól. V sezóně 1998/1999 cestoval mezi juniorským a seniorským týmem IFK a následně byl poslán na celou sezónu do Espoo Blues.  Ačkoli jej v roce 1999 draftoval ve třetím kole jako celkově sedmdesátého hráče tým Florida Panthers do NHL, zůstal ve Finsku a sezónu 1999/2000 odehrál v dresu Kärpätu Oulu, který v té době soutěžil ve finské druhé lize. Se stejným týmem v následující sezóně postoupil do nejvyšší finské ligy. V sezóně 2000/2001 nastřílel 28 gólů a stal se tak druhým nejlepším střelcem týmu Kärpat Oulu.

NHL.

V sezóně 2001/2002 opustil Hagman Finsko, aby hájil barvy týmu Florida Panthers. Ve své první sezóně v NHL odehrál 78 zápasů, nastřílel 10 gólů a celkově nasbíral 28 bodů. V březnu 2002 byl jmenován nováčkem měsíce a přestože v sezóně 2002/2003 nasbíral pouze 23 bodů, hrál v týmu mladých hvězd v NHL All-Star Game roku 2003.  Za sezónu 2003/2004 v NHL nasbíral rovněž 23 bodů a na sezónu 2004/2005 odešel z důvodu přestávky NHL do švýcarského HC Davos. Zde odehrál 44 zápasů a získal 40 bodů a pomohl svému týmu k zisku mistrovského titulu. Sezónu 2005/2006 začal opět v NHL v týmu Florida Panthers, ale po 30 zápasech byl vyměněn do týmu Dallas Stars za právo výběru v sedmém kole draftu.  Svůj stý bod v NHL získal v zápase proti Vancouver Canucks 23. října 2006. Ve své nejlepší sezóně 2007/2008 nastřílel celkem 27 gólů a nasbíral 41 bodů. Pomohl Dallasu osmi vítěznými góly a 28. ledna 2008 v zápase proti Chicago Blackhawks nastřílel svůj první hattrick. V této sezóně také podepsal čtyřletý kontrakt za 12 miliónů dolarů s Toronto Maple Leafs.  Na cestě ke své druhé dvacetigólové sezóně 2008/2009 dosáhl mnoha úspěchů. 17. listopadu 2008 hrál proti Boston Bruins svůj pětistý zápas v NHL, 22. února 2009 proti New York Rangers získal svůj dvoustý bod a 28. března vstřelil Bostonskému týmu svůj stý gól. Většinu sezóny 2009/2010 strávil v Torontu, a se dvaceti góly byl nejproduktivnějším střelcem týmu, avšak 31. ledna 2010 se stál součástí velké výměny. Toronto jej spolu s Jamalem Mayersem, Mattem Stajanem a Ianem Whitem vyměnilo za Diona Phaneufa, Fredrika Sjöstörma a Keitha Aulieho do týmu Calgary Flames. Hagman dokončil sezónu s 25 góly a celkovými 44 body rozdělenými mezi Toronto a Calgary.  V prvních čtrnácti zápasech (z nichž ještě šest strávil na střídačce) sezóny 2011/2012 vstřelil pouze jeden gól a získal tři asistence. Následně byl vyřazen z týmu a 11. listopadu přesunut do týmu Abbotsford Heat z nižší americké soutěže a Flames jej nabídli jako volného hráče k prodeji za polovinu platu. 14. listopadu 2011 byl přesunut do týmu Anaheim Ducks s podmínkou, že Flames doplatí zbylou polovinu platu po celou dobu smlouvy. Pro následující sezónu se vrátil do Evropy, kde podepsal smlouvu s ruským týmem Lokomotiv Jaroslavl z KHL.  Za sezónu v Jaroslavli odehrál 49 zápasů, ve kterých si připsal 12 gólů a 8 asistencí. V dalších šesti zápasech playoff zůstal bez bodu.  V červenci 2013 jej na jednu sezónu angažoval Ässät Pori z nejvyšší finské ligy.

Reprezentace.

Hagman poprvé reprezentoval Finsko na Mistrovství světa juniorů v roce 1998, které se odehrávalo v Helsinkách. Finové, přes všechna očekávání, turnaj vyhráli. Na tomto mistrovství vstřelil Hagman vítězný gól v prodloužení proti Rusku a následně popsal vítězství na domácím turnaji jako jeden z největších milníků své kariéry. V roce 1999 se také zúčastnil juniorského mistrovství světa, zde však finský tým úspěch nezopakoval a skončil na pátém místě.  Zranění Ville Peltonena krátce před Olympijskými hrami v roce 2002, otevřelo Hagmanovi dveře k možnosti poprvé reprezentovat svou zemi na seniorském turnaji. Ve čtyřech zápasech ve finském dresu vstřelil jeden gól. Později, na jaře roku 2002, odehrál první ze svých čtyř po sobě jdoucích Mistrovství světa. Na světovém poháru 2004 byl součástí týmu, který skončil na druhém místě, on sám vstřelil za celý turnaj jednu branku v pěti zápasech.  Druhá Hagmanova účast na Olympijádě se odehrála v Turíně roku 2006. V osmi odehraných utkáních získal pouze jednu asistenci, nicméně byl součástí silné týmové obrany, která v sedmi zápasech dostala pouze pět gólů. Tažení finského týmu na těchto hrách skončilo až prohraným finálovým zápasem. Tento zápas skončil 3:2 a Finové tak získali stříbrnou medaili. Pro Hagmana byl tento výsledek zklamáním zvláště proto, že tým podlehl svému odvěkému hokejovému rivalovi ze Švédska.  Po drtivé porážce 6:1 od hokejistů USA na Olympijádě ve Vancouveru v roce 2010, následoval zápas o třetí místo s týmem Slovenska. Slováci měli na začátku třetí třetiny jasně nakročeno k zisku bronzových medailí. Hagman však svým gólem na začátku poslední třetiny odstartoval finskou kanonádu a pomohl otočit zápas z 3:1 na konečných 3:5 a získal tak svou druhou olympijskou medaili.

Osobní život.

Hagmanův otec Matti byl prvním finským hráčem v NHL, a společně se také stali první finskou dvojicí otec a syn, kteří oba hráli v NHL. Jeho strýc je Kai Haaskivi, bývalý profesionální fotbalista a člen národního týmu.  Na jaře 2005 oznámil své zasnoubení s Pirrittou Hanulou s vicemiss Finska 2003. 8. července 2006 byli oddáni v Helsinkách, v únoru 2007 se jim narodil syn Lukas a v září 2009 dcera Lila.

Niklas Hagman (* 5. prosince 1979, Espoo, Finsko) je finský profesionální lední hokejista hrající v současnosti za tým HC Fribourg-Gottéron ve Švýcarské hokejové lize. V roce 1999 jej ve třetím kole jako celkově 70. hráče draftoval tým NHL Florida Panthers. Svůj první zápas v NHL odehrál v roce 2001. Dále hrál za týmy NHL Dallas Stars, Toronto Maple Leafs, Calgary Flames a Anaheim Ducks, v KHL za tým Lokomotiv Jaroslavl, ve finské lize za IFK Helsinky, Espoo Blues a Kärpät Oulu a ve švýcarské lize za HC Davos.

Niklas Hagman (born December 5, 1979) is a Finnish former professional ice hockey forward. He was a third round pick of the Florida Panthers, 70th overall, at the 1999 NHL Entry Draft and made his National Hockey League (NHL) debut with Florida in 2001. He has also played for the Dallas Stars, Toronto Maple Leafs, Calgary Flames and Anaheim Ducks in the NHL, Lokomotiv Yaroslavl in the KHL, HIFK, Espoo Blues and Kärpät in the SM-liiga and HC Davos in the Swiss National League A.


Vzhled.

Hlemýžď zahradní má kulovitou pravotočivou (levotočivost je rarita) ulitu z uhličitanu vápenatého širokou 32–50 mm a vysokou 30–50 mm. Tělo je dlouhé asi 10 cm. Základní stavba těla je stejná jako u ostatních stopkookých plžů. Hlava nese 2 páry tykadel, z nichž delší pár nese oči a kratší pár je orgánem čichu a hmatu. Ústní otvor obsahuje radulu, pilníkovitou chitinovou destičku. Svalnatá noha vylučuje hlen, který slouží k pohybu. Vnitřní orgány jsou uloženy v útrobním vaku v ulitě. U mladých hlemýžďů má ulita tmavě hnědou nebo žlutohnědou barvu, stárnutím hlemýždě je barva stále světlejší.

Chování.

Hlemýžď se pohybuje pouze během deště a potom asi den po dešti. Poté se přilepí k podkladu (např. kameni, rostlině atd.) a nepřemísťuje se až do dalšího deště. Když je v ohrožení, nejprve zatáhne oči a potom i tělo. Část těla vyčnívá a hlemýžď po opětovném bezpečí opět vyleze z ulity a vytáhne tykadla. V zajetí musí mít vytvořené přirozené prostředí.

Potrava.

Hlemýžď je býložravec. Živí se rostlinami, které ukusuje pomocí raduly, denně zkonzumuje tolik potravy, kolik sám váží. Dokáže trávit celulózu.

Vývoj a rozmnožování.

Hlemýžď je hermafrodit, vývoj je přímý. Ve střední Evropě se hlemýždi páří zpravidla v květnu. Dva hlemýždi k sobě přilnou spodními ploskami a napřímí se do vztyčené polohy. Páření trvá dlouhé hodiny. Hlemýždi využívají každé příležitosti ke spáření. Po spáření jedinec naklade do dutiny, kterou si sám vyhrabal v zemi, 25 až 50 vajíček. Hlemýžď se dožívá pěti až sedmi let.

Využití hlemýždě člověkem.

V některých zemích slouží jako potrava pro člověka (kdysi i tradiční součást české kuchyně), pořádají se hlemýždí závody a někdy se také barví hlemýžďům ulity jako okrasný prvek na zahradu. Jejich chov k jídlu byl znám už za dob Římanů. Dnes je konzumováno přibližně 15 druhů rodu "Helix". Masový chov, který by pokryl poptávku, se stále nedaří. Získávají se tedy většinou sběrem v přírodě. To může ovšem v některých lokalitách znamenat vážné ohrožení populace. Hlemýždí sekret se pro svoje hojivé účinky také používá v kosmetice.

Rozšíření a ohrožení.

Hlemýžď zahradní žije na vlhkých a stinných místech v trávě, v křoví, na okrajích lesů. Objevuje se také na zahradách (někdy považovaný za škůdce). Centrum areálu rozšíření je ve střední a jihovýchodní Evropě. Je uveden v příloze V směrnice o stanovištích.  Je rozšířen v Belgii, v Česku (málo dotčený druh), ve východní Francii, v severní Itálii, v Německu (uveden jako zvláště chráněný druh v příloze 1 Spolkového nařízení o ochraně druhů) v Nizozemsku, v Rakousku, v západní části Ruska, na Slovensku, na Ukrajině a v zemích Balkánu.  Po roce 2015 byl na základě molekulárně-genetických analýz od tohoto druhu odlišen druh nový, a to hlemýžď pruhovaný ("Helix thessalica"), který se vyskytuje i na území České republiky, konkrétně v údolí řeky Jihlavy mezi Mohelnem a Moravskými Bránicemi. Od hlemýždě zahradního jej lze odlišit i na základě některých drobných morfologických znaků.

Hlemýžď zahradní ("Helix pomatia") je druh suchozemského plže z čeledi hlemýžďovití. Se svou velikostí 40-50 mm je to jeden z největších ulitnatých plžů žijících v České republice. Má žlutohnědou, tmavě hnědou nebo bílou schránku s tmavými pásky. Dožívá se přibližně šesti let, v zajetí ale až deset. Vyskytuje se v křovinách a hájích, ale často i v zahradách. Zimu přečkává vytvořením vápenatého „víčka“ (epifragma).

Helix pomatia, common names the Roman snail, Burgundy snail, edible snail or escargot, is a species of large, edible, air-breathing land snail, a pulmonate gastropod terrestrial mollusc in the family Helicidae. It is a European species. In the English language it is called by the French name "escargot" when used in cooking ("escargot" simply means'snail'). Although this species is highly prized as a food, it is difficult to cultivate and rarely farmed commercially.