Historie.

Vznikla jako následovník Christlichsoziale Partei, kterou založil Karl Lueger. ÖVP byla založena 17. dubna 1945 ve Vídni Leopoldem Kulschakem, Hansem Pertnerem, Loisem Weinbergrem, Juliem Raabem a Felixem Hurdesem. Většina členů ÖVP byla před tím členy Křesťanskosociální strany Rakouska.  Pět dní před založením ÖVP byla Vídeň osvobozena Rudou armádou. Karl Renner (SPÖ) byl pověřen sestavením vlády, tvořené všemi stranami (SPÖ, ÖVP a KPÖ).  Do roku 1966 byla členem velké koalice s SPÖ. Ve volbách 6. března 1966 získala ÖVP 4 mandáty navíc a tím i absolutní většinu. Josef Klaus sestavil první vládu jedné strany Druhé republiky. V roku 1970 však SPÖ získala většinu (ÖVP ztratila 7 hlasů). SPÖ vytvořila vládu s účastí FPÖ.  V roku 1979 odstoupil předseda strany Josef Taus; novým předsedou se stal Alois Mock, který zahájil reformu ÖVP.  Od roku 1986 do roku 1995 a od roku 2006 je ÖVP členem velké koalice s SPÖ.  V září 2008 se konaly předčasné volby, které vyhrála opět SPÖ. Strana následně znovu utvořila velkou koalici s ÖVP, čímž vznikla první vládu Wernera Faymanna. Novým předsedou ÖVP se stal Josef Pröll. Po dalších volbách v roce 2013 ÖVP znovu utvořila koalici se sociálními demokraty a její zástupci zasedli ve druhé vládě Wernera Faymanna, později i s novým kancléřem Christianem Kernem (SPÖ). Od srpna 2014 do května 2017 byl v čele ÖVP Reinhold Mitterlehner, který vystřídal Michaela Spindeleggera.  Lidová strana Rakouska vyhrála parlamentní volby roku 2017 se ziskem 31,47 % hlasů, což bylo o 7,66 % více než v roce 2013. Získala tak 62 poslaneckých mandátů ze 183, tedy o 16 více. Současným předsedou strany je nový spolkový kancléř Sebastian Kurz.

Rakouská lidová strana (: Österreichische Volkspartei, ÖVP) je jednou z dvou největších politických stran Rakouska. Je vnímána jako křesťansko-sociální strana a je zaměřena zejména na konzervativní voliče. Od roku 1945 se účastnila 14 z 26 vlád Rakouska.

The Austrian People's Party (, ÖVP) is a conservative and Christian-democratic political party in Austria. An unofficial successor to the Christian Social Party of the late 19th and early 20th centuries, it was founded immediately following the reestablishment of the Republic of Austria in 1945 and since then has been one of the two largest Austrian political parties with the Social Democratic Party of Austria (SPÖ). In federal governance, the ÖVP has spent most of the postwar era in a grand coalition with the SPÖ. However, the ÖVP won the 2017 Austrian legislative election, having the greatest number of seats and formed a coalition with the right-wing populist Freedom Party of Austria (FPÖ). Its chairman Sebastian Kurz is the youngest Chancellor in Austrian history and currently the world's youngest leader.


Taxonomie.

Řád recentních (soudobých) červorů se dělí na deset čeledí:

Popis.

Připomínají bezobratlé kroužkovce (např. žížaly). Mohou dosahovat délky až 1,5 metru.  Červovitý vzhled jim dodává prstencovitá segmentace těla. Počet prstenců odpovídá počtu obratlů. Tělo je válcovité, bez končetin, ocas krátký. Hlava je tupá, ve tvaru projektilu, lebka je kompaktní; silná dolní čelist. Hlava slouží jako nástroj k vrtání chodeb v půdě, ve které červoři žijí. Na každé straně hlavy mezi nozdrou a okem jsou vysunovatelná tykadélka (tentakuly), pomocí nichž červoři vyhledávají potravu. Chybí sternum; žebra mají červoři nejvyvinutější ze všech obojživelníků. Plíce jsou protáhlé, levá plíce je často redukovaná; alveolární strukturu má jen pravá plíce; červorovec Eiseltův ("Atretochoana eiselti") plíce nemá. Ledviny červorů si zachovávají segmentární (metamerní) uspořádání. Oči a uši jsou zakrnělé (redukované oči jsou přerostlé průhlednou kůží; sluchové vnímání je omezeno). Samci mají kopulační orgán (phallodeum) tvořený vychlípitelnou částí stěny kloaky. Oplození je vnitřní. Vývoj potomstva může být v závislosti na druhu vnitřní (živorodost) i vnější (vejcorodost), v druhém případě přímý i nepřímý přes stadium vodní larvy. Potravu tvoří různí bezobratlí, u větších druhů i drobní obratlovci.  Kůže červorů je hladká, pokrytá osifikovanými šupinami (uhličitan vápenatý); přítomno je tzv. kožní dýchání.

Rozmnožování.

Červoři jsou jedinou skupinou obojživelníků s výhradně vnitřním oplozením. Samci při kopulaci vsunou kopulační orgán do samičí kloaky na 2–3 hodiny. Některé druhy jsou vejcorodé (asi 25 % druhů), některé živorodé (asi 75 %). Živorodé druhy se vyvíjejí v těle samice a živí se speciálními buňkami samice (např. ukousávání děložní sliznice matky).  U samic byla zaznamenána péče o potomstvo, např. samice cecilky "Microcaecilia dermatophaga" jednak hlídá nakladená vajíčka, jednak se vylíhlá mláďata živí buňkami její pokožky, které jsou bohaté na tuk (okusují je speciálními zoubky). Mláďata cecílie kroužkované se živí sekretem žlázy na konci matčina ocasu a okusováním její pokožky. Samice červora cejlonského ("Ichthyophis glutinosus") ovíjejí vajíčka (viz obr.).

Červoři (Gymnophiona) čili beznozí (Apoda) jsou jeden z řádů obojživelníků. Mají protáhlé červovité tělo s redukovanými končetinami. Žijí většinou skrytě v půdě, příp. ve vodě.

Gymnophiona is the group of amphibians that includes the legless caecilians and all amphibians more closely related to them than to frogs or salamanders (the "stem-caecilians"). The name derives from the Greek words γυμνος ("gymnos", naked) and οφις ("ophis", snake), as the caecilians were originally thought to be related to snakes. The body is cylindrical dark brown or bluish black in colour. The skin is slimy and bears grooves or ringlike markings; there are minute dermal scales.


Taxonomie.

Druh popsal švédský entomolog Arvid David Hummel v roce 1823. Pro mola šatního se taktéž používají následující pojmenování:

Popis.

Vajíčko.

Samička naklade 50–80 vajíček v jedné až dvou snůškách na vlněnou látku v tmavých, vlhkých a teplých místech. V případě, že je vyrušována, kladení vajíček neproběhne. Vajíčka však nejsou nijak upevněna, a proto je lze mechanicky odstranit, například je vyklepat či vykartáčovat ze zasažených tkanin. Nicméně jiný zdroj uvádí, že vajíčka jsou přichycena přilnavým sekretem. Za dva týdny se líhnou larvy a okamžitě se začínají živit okolním materiálem. Jiný zdroj uvádí, že za tepla se vajíčka líhnou během 4 až 10 dnů a za zimy pak okolo 21 dní.

Housenka.

Z nakladených vajíček se přibližně za dva týdny líhnou malé bílé housenky s tmavší hlavičkou a válcovitým tělem o velikosti 1 mm. Okamžitě po vylíhnutí začínají některé larvy spřádat v napadených tkaninách chodbičky z hedvábí, ve kterých následně probíhá celý jejich vývoj a které larvy mola neopouštějí. Nicméně jsou známy i případy, kdy si larva chodbičku po několik dní netvořila. Za potravu housenkám slouží srst zvířat obsahující keratin (česky "rohovina") a tedy i všechny materiály, které se ze srsti vyrábí (například vlněné oblečení či koberce). V případě nedostatku této vhodné potravy jsou housenky mola schopné poškozovat i látky neobsahující keratin, tedy například výrobky z bavlny a lnu. Byly popsány dokonce i případy, kdy larvy mola požíraly své vlastní výkaly, tzv. koprofagie.  Housenka se během svého vývoje svléká ze své schránky, která se jí stává malá. Svlékání probíhá 11 až 17krát a je ovlivňováno množstvím a kvalitou potravy a teplotou okolního prostředí. Pokud housenka mola šatního žije v lidském obydlí, má celoročně zajištěné vhodné podmínky pro svůj vývoj. Vývoj housenky trvá obvykle 35 dní, ale v případě nedostatku potravy, teplotě a vlhkosti se může prodloužit až na 2,5 roku. Před zakuklením dosahuje larva velikosti okolo 12 mm.

Kukla.

Housenka po zakuklení vytvoří štíhlou kuklu okrové barvy nacházející se na konci chodbičky z hedvábí, kterou si housenka během svého vývoje stavěla. Délka hedvábného vlákna může dosahovat délky až 8 mm. Na stavbu kokonu potřebuje housenka 8 až 10 dní v létě a v případě zimy 3 až 4 týdny. Po zakuklení zůstává v tomto stádiu přibližně 6 týdnů (jiný zdroj uvádí 50 až 90 dní, ale v případě nepříznivých podmínek až 4 roky).

Dospělec.

Mol šatní je drobný motýlek, jeho světle okrová přední křídla měří 4 až 8 mm. Samička je menší než sameček. Na křídlech se nenachází žádná kresba, nicméně jsou vysoce lesklá a na okrajích křídel se nachází dlouhé třásně stejné barvy. Mol má dlouhé tenké nohy i tykadla. Na přední straně se nachází pár černých očí.  Dospělci se objevují převážně na jaře a v létě, kdy vylétávají ze svého úkrytu. Ve večerních hodinách jsou aktivní hlavně samečci, kteří poletují po prostoru. Naproti tomu samičky žijí převážně usedle ve svých skrýších, které opouštějí jen zřídka, například během vyrušení člověkem či jiným zvířetem. V takovém případě se samičky snaží utéci do bezpečí během, nikoliv letem.  Dospělci mola šatního nemají vyvinuté ústní ústrojí a nepřestavují tak přímé nebezpečí pro oblečení a další věci, jelikož se nepodílí na konzumaci vláken. Ta požírají pouze larvy. To by nás ale nemělo zmást. Škodlivost dospělců spočívá v tom, že se dále šíří a přivádějí na svět nové generace.  Mol šatní se, v případě ideálních podmínek, dožívá od vajíčka po dospělce 65 až 90 dní.

Výskyt.

Tento druh se nachází po celém světě, nicméně ve státech se suchým klimatem jako je například americké Colorado není tak běžný. Jen zřídka létá v noci za světlem podobně jako jiné můry, namísto toho obvykle obývá tmavé místa jako jsou šatníky, prostor pod kobercem, pod skříněmi atd. Dospělec i larva mola šatního je schopna se protáhnout i úzkou mezerou, což jim umožňuje snadné prostupování celými budovami.  Dospělci létají hlavně od dubna do října (jiný zdroj uvádí květen až září), ale uvnitř budov může létat celoročně. Nicméně většina poletujících motýlků jsou samci, jelikož samice dávají přednost běhu. Larvy jsou aktivní po celý rok.

Potrava.

Housenka mola šatního nejvíc napadá tkaniny s obsahem keratinu (vlna, kůže či peří), nicméně v případě nedostatku této vhodné potravy jsou housenky mola schopné poškozovat i látky neobsahující keratin, tedy například výrobky z bavlny a lnu. Naproti tomu syntetické tkaniny jsou před ním v bezpečí.

Rozmnožování.

V případě ideálních podmínek je mol šatní schopen za rok vyvést až čtyři generace potomků. Po oplodnění samička vyhledává úkryt, kde položí jednu až dvě snůšky o počtu 40 až 50 vajíček (jiný zdroj uvádí 50 až 80), jelikož se z ní stane špatný letec. Vajíčka snáší během 2 až 3 týdnů. Po snůšce samička následně umírá.  Oproti tomu sameček po spáření dále žije a pokračuje v rozmnožování do konce života.

Ekologické vztahy.

Paraziti.

Bylo pozorováno, že larvy mola šatního jsou napadány parazity. Konkrétně se jedná o druhy z čeledi lumčíkovitých, a to "Chremylus rubiginosus" a "Apanteles carpatur".

Význam pro lidstvo.

Tento motýlek je v lidské společnosti považován za škůdce, jelikož je schopen poškodit výrobky obsahující keratin. Způsobuje tak škody v šatníku na oblečení, ale taktéž v rámci různých sbírek vycpaným exponátům, které proti němu nejsou dostatečně chráněny.  Je natolik rozšířen, že boj s ním je téměř zbytečný. Z bytu do bytu se zejména v panelových domech dostává snadno šachtami vyplněnými izolačními materiály a textiliemi, které konzumují housenky.

Ochrana materiálů.

Před ničivými nálety můžeme své věci ochránit důkladnou čistotou ukládaných věcí, odstraňováním zbytků vln, větráním (jelikož moli nesnášejí průvan), vyklepáváním a vystavováním věcí mrazu. Dále lze do úložných prostor zavěsit speciální aromatické odpuzovače, či pytlíky naplněné bylinkami jako například sušenou mařinkou vonnou, rozmarýnem, vratičem, sušenou pomerančovou kůrou, levandulí, pelyňkem atd. Moly odpuzuje též vůně mýdla uloženého mezi oděvy či cedrového dřeva, které se vkládá do skříní ve formě špalíčků (doporučuje se po přibližně čtvrt roku povrch dřeva opět zdrsnit, aby se opět obnovil únik vůně).  Vyjma těchto metod je možné pro odstranění mola využít i širokou škálu chemických prostředků jako například 1,4-dichlorbenzen či naftalen či tzv. lapačů napuštěných feromony. Lapače následně lákají samečky mola šatního, který se na lapač přichytí a následně hyne.

Mol šatní ("Tineola bisselliella") je drobný motýlek z čeledi molovitých o velikosti mezi 4 až 8 milimetry, který je známý a obávaný škůdce v mnoha domácnostech. Motýlek je zajímavý tím, že k životu nepotřebuje pít, protože si potřebnou vodu vytváří metabolismem. Nicméně samotným škůdcem není dospělec motýlka, ale jeho larvy živící se keratinem neboli rohovinou obsaženou v některých přírodních materiálech. Jedná se tak o jeden z mála živočišných druhů, který je schopen trávit vlnu.

Tineola bisselliella, known as the common clothes moth, webbing clothes moth, or simply clothing moth, is a species of fungus moth (family Tineidae, subfamily Tineinae). It is the type species of its genus "Tineola" and was first described by Arvid David Hummel in 1823. The specific name is commonly misspelled "biselliella" – for example by G. A. W. Herrich-Schäffer, when he established "Tineola" in 1853.


Komunikace po síti.

Webová služba je reprezentována softwarovým nebo hardwarovým agentem; ti mohou být různí, ale webová služba zůstává stále stejná. Během transakce je jeden agent "žádajícím o službu" a druhý "poskytujícím službu". Standardy používané specifikací webových služeb mají za úkol zajistit totožnou sémantiku obou agentů.  Specifikace při provádění webové služby počítá se třemi účastníky. Jsou jimi již zmínění žadatel o službu a poskytovatel služby, třetí entitu představuje "registr služeb". Poskytovatel zveřejňuje definici služby v registru pomocí protokolů UDDI a WSDL. Žadatel o službu ji vyhledá, a pomocí definice, která mu byla poskytnuta registrem služby, se s poskytovatelem spojí.  Webové služby používají pro přenos informací mezi stroji již zavedených protokolů. Důvodem je nedůvěra firewallů pro příchozí zprávy. Mechanismus tunelování tedy funguje tak, že SOAP zpráva se zabalí do obecného protokolu (např. HTTP, SMTP nebo MQseries), kterému firewall důvěřuje; po průchodu firewallem se příjemci dostane požadovaná zpráva.  Protokol SOAP, který se stará o realizaci přenosu dat mezi žádajícím a poskytujícím agentem, umožňuje realizace komunikace typu: a definuje dva druhy účastníků přenosu zprávy:

Pohled na službu ze strany stroje.

Služba je strojem chápána jako množina síťových koncových bodů nebo portů, které jsou kontaktovány pomocí portů. Jednotlivé operace jsou reprezentovány jednotlivými typy portů. Porty chápejme jako adresy pro připojení k webové službě.

Přínosy webových služeb.

Hlavním přínosem webových služeb je přijetí jejích protokolů jako standardů mezi-systémové komunikace a tak vytvářejí vhodný nástroj pro komunikaci mezi firemními systémy a tím i zefektivnění Business-to-Business operací.  Jako vedlejší přínos, ale stále velmi významný, se jeví přijetí protokolu SOAP jako standardu pro přenášení zpráv mezi programy nebo systémy. Mnoho programů tak nabízí rozhraní pro využívaní jejich nástrojů prostřednictvím zpráv SOAP.

Webová služba je softwarový systém umožňující interakci dvou strojů na síti. Je popsána ve strojově zpracovatelném formátu, konkrétně WSDL. S webovou službou ostatní stroje komunikují způsobem, který je předepsaný v popisu služby, pomocí protokolu SOAP přepravené pomocí jiných, již zavedených protokolů, tzv. Tunelování firewallu. Důvodem pro tunelování je nedostatek důvěry ze strany firewallů již zavedených systémů.

The term Web service (WS) is either: In a Web service a Web technology such as HTTP—originally designed for human-to-machine communication—is used for transferring machine-readable file formats such as XML and JSON.


Historie.

To, že Imhotep skutečně žil a nejde jen o mytickou postavu, dokazuje podstavec Džoserovy sochy, na němž je zapsáno jeho jméno spolu s tituly: Jeho jméno je uvedeno také na několika kamenných nádobách nalezených v podzemí Džoserovy pyramidy. Dalším dokladem Imhotepovy historicity je nápis tuší na obvodní zdi nedokončeného pyramidového komplexu Džoserova nástupce Sechemcheta.  Tradicí nejpozději z doby přelomu 11. a 12. dynastie je Imhotepovi připisováno autorství nejstarší tzv. Knihy moudrých rad do života, tj. v Egyptě velmi oblíbeného veršovaného literárního útvaru s didaktickým zaměřením (dnes jsou tyto skladby označovány jako egyptská naučení), takže je nejstarším známým egyptským mudrcem a spolu s dalšími (např. Hardžedefem nebo Ptahhotepem) byl součástí historické paměti Egypťanů nepřetržitě po celý starověk. Žádný z doposud objevených textů tohoto druhu ovšem nelze Imhotepovi připsat.

Imhotep jako architekt.

Viditelným projevem Imhotepovy činnosti je Džoserova stupňovitá pyramida v Sakkáře, vůbec první stavba svého druhu na světě. Podle výše uvedeného nápisu lze usoudit, že jeho dílem byla i nedokončená pyramida Džoserova nástupce Sechemcheta.

Imhotep jako bůh.

Po smrti byl Imhotep zbožštěn. Náznaky jeho božského statutu lze vysledovat už v době 19. dynastie, zbožštěn byl v Pozdní době. Byl prohlášen za syna boha Ptaha a bohyně Sachmety, s nimiž vytvořil mennoferskou triádu (nahradil v ní boha Nefertuma). Místo Sachmety je někdy jako jeho matka zmiňována pozemská žena Chereduanch. Pro umocnění Imhotepova božství ovšem i jí mohl být přičítán božský původ – mohla být považována za dceru boha Banebdžedeta.  Nejdůležitějším centrem Imhotepova kultu byl Mennofer, resp. dnešní Sakkára, kde byl v období 26. dynastie (kolem roku 600 př. n. l.) kromě jiných památek rekonstruován také Imhotepem postavený Džoserův pyramidový komplex a nad zdejší údajnou Imhotepovou hrobkou byla zbudována svatyně. Vystupoval jako bůh písařů, písemnictví a vzdělanosti.  Za Ptolemaiovců se Imhotepův kult rozšířil po celém Egyptě. Jeho svatyně v Sakkáře nazývaná Asklépeion se v této době stala pro celém Středomoří jedním z míst zázračných uzdravení: bůh Imhotep zde lidem prostřednictvím snu sděloval návod, jak dosáhnout uzdravení. V řeckém prostředí této doby proto Imhotepa ztotožňovali s řeckým bohem Asklépiem, jak dokládá řecky píšící egyptský kněz Manehto zpracovávající pro ptolemaiovské panovníky egyptskou historii: Imhotep této doby byl především bohem léčení. Za svého pomocníka jej speciálně pokládali bezdětní manželé toužící po početí syna. Podle mínění egyptologa Erika Hornunga Imhotep na konci ptolemaiovského období získal v Mennoferu větší úctu než zde od počátku historické doby uctívaný starobylý bůh Ptah.  V oblasti Vesetu, kde hlavní centrum jeho uctívání bylo v tehdy už dávno nefunkčním zádušním chrámu Džeser-Džeseru panovnice Hatšepsut v dnešním Dér el-Bahrí, tvořil Imhotep kultickou dvojici s Amenhotepem, synem Hapuovým.

Ikonografie.

Způsob Imhotepova zobrazování se ustálil krátce po vzniku jeho kultu v době 26. dynastie. Jde o drobnější bronzové sošky muže sedícího na židli s rozvinutým papyrovým svitkem s vyrytým Imhotepovým jménem v rukou jako symbolem moudrosti a vzdělanosti. Oděn bývá do dlouhé kněžské suknice, hlavu má holou nebo krytou přiléhavou pokrývkou ikonograficky odkazující na jeho božského otce Ptaha. Podle Hornunga měla Imhotepova ikonografie důstojného starce vliv na pozdější představu Herma Trismegista.

Imhotep (v egyptštině „Ten, který přichází v míru“ nebo „Vítaný“, v řeckém přepisu Imúthés) byl egyptský vezír, kněz, architekt a mudrc žijící v době 3. dynastie za vlády panovníka Džosera; někteří badatelé jej pokládají za Džoserova syna. Prozatím neprokázanou literární tradicí je mu připisováno sestavení prvního ze staroegyptských naučení. V pozdější době byl pokládán za jednoho z bohů.

Imhotep (; Egyptian: "ỉỉ-m-ḥtp" "*jā-im-ḥātap", in Unicode hieroglyphs: <unk>:<unk>*<unk>, "the one who comes in peace"; fl. late 27th century BC) was an Egyptian chancellor to the pharaoh Djoser, probable architect of the Djoser's step pyramid, and high priest of the sun god Ra at Heliopolis. Very little is known of Imhotep as a historical figure, but in the 3000 years following his death, he was gradually glorified and deified.


Rozdělení obsahu sebeobrany dle nauky.

Sebeobranu dělíme podle reálné použitelnosti na několik typů.

Rozdělení sebeobrany dle použití.

Sebeobrana se dělí na dvě základní odvětví podle použití a to na civilní sebeobranu a profesní sebeobranu. Rozdíl v těchto dvou odvětvích je poměrně zásadní, neboť civilní sebeobrana - má za úkol odrazit prvotní útok pachatele a pokud možno co nejrychleji utéci do bezpečí. Naproti tomu profesní sebeobrana - má za úkol nejen odrazit útok na sebe, či na zákonem chráněný cíl (civilní osoby) ale především, má za cíl útočníka zpacifikovat, zadržet na daném místě, nebo eskortovat do vazby apod. Navíc policisté jsou často svázáni nesmyslným pojetím zákonů a nemohou vůči pachateli postupovat dosti účinně tak, aby započatý úkon, nebo zákrok, vedený vůči pachateli, dokončili co nejdříve a bez poškození svého zdraví.  Civilní sebeobrana - cíl odrazit útok a utéci do bezpečí, přivolat pomoc.  Profesní sebeobrana - odrazit útok, zpacifikovat pachatele, omezit jej na osobní svobodě, eskortovat apod.

Reálná sebeobrana a její základní pravidla.

I když reálná sebeobrana jako taková žádná pravidla nemá, tedy říká útoč vším, co máš po ruce a útoč na taková místa, abys rychle ukončil případný útok, tak přece jen z logiky věci je nutné dodržovat určité základy sebeobrany.  a) rozhlížet se kolem sebe a vnímat co se kolem mě děje, pokud totiž o útoku nevím, nemůžu na něj včas reagovat.  b) kontrolovat co lidé kolem mě dělají, co vytahují z kapes (kapesník? nůž?) a reagovat zavčas na dané signály.  c) pokud to lze, vždy v obranné situaci použít něco, co mi poskytne výhodu nad útočníkem (pepřový sprej? obušek? židle?).  d) dodržovat si bezpečný distanc (odstup) od pachatele, udává se minimální vzdálenost 1,5m od útočníka.

Právní posuzování sebeobrany.

Nejprve je nutno říct, že pojem sebeobrana v zákoně neexistuje. Zákony ČR znají jednání v nutné obraně a krajní nouzi. Především institut nutná obrana slouží k tomu účelu, aby nebyl potrestán obránce, pakliže se brání v rámci zákonných norem. Bohužel výklad zákona je strohý a neříká jak můžu a jak už nemůžu útočníka poranit, ale říká, že ten, kdo je nucen se bránit, pokud se na něj někdo chystá zaútočit, nebo na něj útok již vede, může poškodit do jisté míry pachateli zdraví, avšak nebude za toto jednání trestán, protože jednal v rámci nutné obrany, tedy chránil své zdraví, nebo zdraví svých blízkých. (nejedná se o přesnou definici,ale strohý výklad autora pro laiky)  Sám jsem byl účasten několika soudů, kdy v hlavní roli byla "sebeobrana" avšak jednotný názor, na posouzení toho, zda obránce jednal v rámci nutné obrany, nebo krajní nouze, (tabulkově) neexistuje. Soud posuzuje jednotlivé skutky, úkony a stavy, které mohly mít vliv na danou situaci a vyhodnocuje, zda dané jednání nese známky spáchání přestupku, trestného činu, nebo se užije institut nutné obrany či krajní nouze a na obránce se hledí, jako by nespáchal žádné protiprávní jednání.  Pokud na Vás pachatel vytáhne nůž a hodlá Vás okrást, je sice z taktického hlediska vhodné mu raději všechny věci co žádá vydat, ale nálezy ústavního soudu již několikrát potvrdily, že obránce nemusí užívat prvky sebeobrany až jako poslední možnost a může se začít bránit ihned. Pokud tedy místo peněženky vytáhnete pepřový sprej a nastříkáte jej do očí útočníka a z povzdálí přivoláte policii, lze se domnívat, že soud uzná Vaši nevinu (přestupek proti občanskému soužití, napadení, výtržnictví apod.) a nebudete za své jednání trestáni.  Pokud ovšem místo peněženky, spreje, nebo obušku, vytáhnete střelnou zbraň a bez ústního varování, varovných výstřelů, nestřelíte útočníka do nohou, ale přímo do srdce nebo hlavy, budete se ocitat ve velmi složité právní situaci, která obvykle končí odsouzením obránce. Bude záležet pouze na Vás, jak dokážete, že jste se cítili v přímém ohrožení života a že nebylo možné odvrátit útok jinak než přímým usmrcením pachatele. (Řekněme si na rovinu, že je lepší dát pachateli peněženku, kde si všechny platební karty zablokuji a doklady nechám udělat nové, než ho na místě zastřelit - podobný pohled bude mít i soud)

Sebeobrana podle druhu nácviku.

Sebeobrana lze nacvičovat několika možnými způsoby. Účinnost různých nácviků, je přímo úměrná účinnosti sebeobranných technik funkčních při obraně na ulici. Je samozřejmé, že i sebeorbanu je nutno nacvičovat pravidelně.  a) formou kolektivní  Jedná se o cvičení, kdy se sejde neurčitý počet osob v tělocvičně a nacvičují sebeobranu. Nevýhodou je, že trenér se musí věnovat mnoho žákům a není zaručeno, že každý dostane potřebný díl pozornosti. Výhodu můžeme spatřovat v nižší ceně za trénink.  b) formou soukromých lekcí  Jedná se o cvičení, kde cvičí pouze trenér a zájemce. Obrovskou výhodou je, že lze cvičení přizpůsobit konkrétním požadavkům zájemce, jeho zdravotním indispozicím a trenér se věnuje zájemci celou cvičební dobu. Nevýhodou mohou být zvýšené náklady na jednu hodinu.  c) formou seminářů  Seminář je vlastně jednorázová akce, která může trvat hodinu, nebo také 2 dny. Sejde se určitý, obvykle omezený počet osob a cvičí se sebeobranné prvky s určitým zaměřením. Výhodou může být fakt, že pokud někdo nemůže navštěvovat pravidelné lekce, nebo si domlouvat pravidelné soukromé hodiny, může tento cvičební deficit, nahradit touto jednorázovou akcí. Nevýhodou je fakt, že trenér se opět věnuje většímu počtu osob a nemusí být zaručena dostatečná péče pro každého účastníka po celou dobu semináře a navíc návštěva semináře jednou za 6měsíců, není dostatečná pro účinný nácvik. Seminář je tedy vhodný spíše jako doplněk k běžnému cvičení a rozšíření informací.  d) formou kempů  Kemp, to je obvykle více denní akce, kde se účastníci věnují mnoha oblastem použití sebeobrany a vícero nácvikům v různých prostředcích a jedná se tak o intenzivní nácvik, který probíhá po celou dobu kempu. Například ráno, odpoledne, večer a akce mohou probíhat i v noci, či nad ránem. Výhodou je obrovský přínos pro každého zájemce, který projde obvykle velmi fyzicky i psychicky náročným tréninkem a je tak připraven na možné konfliktní situace na ulici. Nevýhodou je pak časová náročnost a mnohdy i velmi vysoká cena.

Pravidla v sebeobraně.

Reálnou sebeobranu, na rozdíl od bojových umění a sportů, dělí jeden propastný fakt. Bojové sporty, či umění, mají jistá pravidla a to na tréninku a stejně tak na zápasech, v konečné fázi i na ulici. Nesmí se bodat do očí, kopat do rozkroku, nesmí se vzít židle a rozbít partnerovi lebku, nesmím jít do šatny pro nůž a partnera pobodat. Reálná sebeobrana, má však jiný názor na řešení konfliktu. Reálná sebeobrana má v podstatě jedno důležité pravidlo. Braň se za jakékoliv okolnosti, proti jakémukoliv útoku, čímkoli co máš po ruce a bojuj, jako by ti šlo o život. Od tohoto "pravidla" pak odvozujeme další logické myšlenkové pochody.  Níže si můžete všimnout, že všechna doporučená pravidla, nemají se zápasem na žíněnce nic společného. Nicméně proto reálná sebeobrana opravdu funguje.  1) zbraň > kop > úder > páka (tedy pravidlo čtyř) říká, že pokud to lze, vždy použij nejdříve něco (zbraň) kterou můžeš posílit svou obranu a zesílit svou akci, pokud zbraň nemáš, nebo ti zbraň selže, udrž si útočníka od těla a vyřaď ho kopem, pokud nemůžeš kopat, tvrdě a opakovaně udeř, pokud nemůžeš udeřit, zajisti útočníka pákou.  2) udržuj si bezpečnou vzdálenost, respektive, čím dál je útočník ode mě, tím méně mi může ublížit a tím méně poškození mi hrozí.  3) pokud budeš nucen bránit se, útoč na citlivá místa na těle (koleno, rozkrok, oči, ohryzek, brada, klouby).  4) bojuj nečestně, na ulici ti jde o život, ne o body, či medaile.

Sebeobrana je sled úkonů, s jejichž pomocí se napadený objekt snaží zabránit útočníkovi ve způsobení možných tělesných zranění či jiných závažných škod. Sebeobranu lze provádět aktivně − beze zbraně (chvaty, údery, kopy atp.), se zbraní (pistole, nůž atp.) nebo "pasivně" − (útěk, zavolání policie). Za sebeobranu již nelze považovat situaci, kdy napadený využije nepřiměřených prostředků, např. útočník se vzdá a napadený i přesto pokračuje v jeho likvidaci. Sebeobrana je předmětem vědecké disciplíny sindefendologie.

Self-defense (self-defence in some varieties of English) is a countermeasure that involves defending the health and well-being of oneself from harm. The use of the right of self-defense as a legal justification for the use of force in times of danger is available in many jurisdictions.


Historie.

Většina prvních nosných raket, vyvinutých v druhé polovině padesátých let 20. století, byla odvozena od vojenských balistických raket, zejména mezikontinentálních. První z nich byla raketa Sputnik odvozená z R-7. Rakety rodiny R-7 se poté staly základem pro sovětský kosmický program. V USA byla zahájena přestavba vojenských raket na kosmické až po neúspěchu rakety Vanguard, která byla vyvíjena pro vynášení amerických vědeckých družic téhož jména v rámci Mezinárodního geofyzikálního roku 1957-1958. Mezi prvními přestavěnými byly rakety PGM-11 Redstone, PGM-17 Thor (později rakety Delta) a SM-65 Atlas. V této době začal kosmický závod mezi USA a Sovětským svazem a inženýři na obou stranách museli řešit složité problémy, hlavně s chodem raketových motorů a stabilitou rakety. Koncem padesátých již startovaly první špionážní družice a začínaly první vědecké programy na výzkum vesmíru (Sputnik, Explorer Pionner, Luna). Nejznámějšími raketovými konstruktéry té doby byli Wernher von Braun a Sergej Pavlovič Koroljov. Pod jejichž vedením byly později v šedesátých letech vyvíjeny obrovské rakety pro cesty k Měsíci, sovětská N-1 a americký Saturn V  V šedesátých létech byly vyvíjeny řadou států nosiče, které nebyly odvozeny od vojenských raket (např. Proton v SSSR, Diamant ve Francii a Saturn a Scout v USA). Přesto však byly vyvíjeny firmami, které měly zkušenosti se stavbou vojenských balistických raket a jejich vývoj byl většinou financován z prostředků určených na obranu. Výjimkou byl americký Saturn I, který byl již odpočátku šedesátých let financován výhradně civilní agenturou NASA. V této době bylo zahájeno mnoho programů na výzkum ostatních planet, což kladlo nové požadavky na nosné rakety. Byly proto vyvíjeny silné horní stupně, jako například americký Centaur, díky nimž bylo možno dopravit do kosmu větší a těžší náklady. Nejpoužívanějšími raketami této dekády byly rakety Atlas a Delta na americké straně a rakety rodiny R-7 na sovětské straně. Zároveň probíhal vývoj a testy raket Titan, Proton (nosná raketa) a dalších, které se později staly úspěšnými nosiči. Samostatnou kapitolu tvoří rakety řady Saturn, které byly určeny pouze pro potřeby programu Apollo. Desetiletí bylo ukončeno přistáním na Měsíci a sovětským neúspěchem s N-1.  V roce 1975 byl ukončen vesmírný závod, když se americká a sovětská loď setkaly na oběžné dráze při misi Sojuz-Apollo. Sedmdesátá léta pak byla ve znamení pokračujícího výzkumu hlubších částí vesmíru. USA i Sovětský svaz tou dobou vylepšovaly své nosné rakety. Do služby se dostaly nové verze raket Delta, Titan, Atlas, Proton, Sojuz a další. K USA, SSSR a Francii přibyly další země se schopností vypustit náklad do vesmíru pomocí vlastních raket. Byla to Velká Británie, Čínská lidová republika a Japonsko. Roku 1979 odstartovala první raketa Ariane, čímž se do „kosmického klubu“ zapsala, jako první mezinárodní organizace, evropská agentura ESA.  V osmdesátých létech 20. století začaly pronikat na toto pole i komerční organizace, zejména v souvislosti s rostoucími požadavky na vypouštění stacionárních telekomunikačních družic. Na poli pilotovaných kosmických letů byly nosné rakety používané pouze Sovětským svazem, který používal prověřenou raketu Sojuz (nosná raketa). Naproti tomu, přešla americká NASA na lety pomocí opakovatelně použitelného raketoplánu Space Shuttle. Nehoda raketoplánu Challenger však způsobila dočasné snížení americké nosné kapacity a vyústila ve vývoj několika nových raket. Byla to řada Delta II, Titan 4 a Atlasy I a II. V Evropě pokračoval vývoj raket řady Ariane. Do „kosmického klubu“ přibyla Indie a Izrael. Sovětský svaz pokračoval ve zdokonalování svých úspěšných a prověřených raket Sojuz a Proton, ale také pracoval na vývoji vlastního raketoplánu Buran, jenž měl být vynášen raketou Eněrgija. Eněrgija se sice nakonec neuplatnila, ale její vývoj přinesl novou raketu Zenit, která byla odvozena z pomocného motoru Eněrgije.  Pád sovětského svazu na počátku devadesátých let přinesl uvolnění i na poli raketové techniky. Nově vzniklá samostatná Ukrajina vypustila svou první kosmickou nosnou raketu v roce 1999. Devadesátá léta také otevřela cestu ke komerčnímu využití mezikontinentálních balistických raket, které byly vyřazovány na obou stranách. Takto vznikly například ruské rakety Rokot a Dněpr (raketa) a v USA byly soukromými společnostmi vyvinuty rakety Pegasus, Taurus a Athena. Uvolnění napětí mělo také pozitivní vliv na obchod mezi Ruskem a USA. Výsledkem byly nosné rakety Atlas III a Atlas V, které byly vybaveny motory RD-180 ruské výroby. V Číně se do služby dostaly rakety řady Čchang Čeng 2 a Čchang Čeng 3.  V současnosti disponuje vlastními nosnými prostředky devět států světa, jedna nadnárodní organizace a další země svoje nosné prostředky vyvíjejí.

Současné nosné rakety.

V současné době jsou dominantními provozovateli nosných raket stále Spojené státy americké a Rusko. Pilotované lety, zejm. pro obsluhu Mezinárodní kosmické stanice v současnosti provádí jen Rusko s raketami Sojuz. USA respektive NASA si prostor na těchto raketách pro své potřeby pronajímá. ISS také zásobují rakety Falcon americké společnosti SpaceX a Antares americké společnosti Northrop Grumman. Mezi Ruské nosné rakety patří například řady Sojuz, Proton a Rokot. Řada Sojuz pochází z balistické rakety R-7 a v současné době se používá v kombinaci se stupněm Fregat. Podle verze se označuje Sojuz U, Sojuz FG, a nejnovější Sojuz 2. Nejčastější náklady tvoří kosmické lodi Sojuz a Progres směřující k ISS a dále vojenské a komerční družice. Rakety Proton a Rokot jsou vyvinuty z vojenských raket UR 100 a UR 500 a jejich hlavní náklady tvoří komerční satelity.  Americké rakety patří, stejně jako Ruské, do dlouhé vývojové linie, která začíná již v polovině padesátých let dvacátého století. Patří mezi ně rodiny raket Delta a Atlas, jejichž soušasnými zástupci jsou Delta II, Delta IV a Atlas V. Tyto rakety jsou provozovány soukromou společností United Launch Alliance, která zajišťuje výrobu i provoz. Náklady tvoří vojenské, vědecké a komerční družice a meziplanetární sondy. Řada slabších nosných raket je provozována společností Orbita Science. Patří sem ze vzduchu odpalovaná raketa Pegasus a konvenčně startující Taurus a Minotaur. Tyto rakety jsou používány pro malé komerční a vědecké satelity. V roce 2008 vstoupila svým prvním úspěšným startem na trh nová raketa Falcon 1, společnosti SpaceX, ale vykonala jen dva úspěšné lety, poté byl její provoz ukončen. V současné době provozuje SpaceX střední v raketu Falcon 9. NASA provozovala do roku 2011 raketoplány Space Shuttle, jejich užívání skončilo s poslední misí raketoplánu Atlantis 21. července 2011. Původně, v rámci programu Constellation, začal už v době provozu raketoplánů vývoj raket Ares I a Ares V, prezidentský návrh rozpočtu z února 2010 už ale tento program nezahrnoval a návrh raket Ares I a Ares V byl v roce 2011 transformován do rakety SLS, která je v současné době vyvíjená a měla by umožnit lety s lidskou posádkou dále od Země.  Dalšími provozovateli nosných raket jsou ESA, Ukrajina, Čína, Japonsko a mezinárodní konsorcium Sea Launch. ESA používá raketu Ariane 5, jejíž kapacita je využívána k vynášení komerčních i vědeckých družic a dříve také zásobovací lodi ATV k ISS. Dále pak disponuje lehkou raketou na tuhá paliva Vega (raketa) středním Sojuz 2. Ukrajina provozuje rakety Dněpr a Zenit. Ukrajinské rakety vycházejí, podobně jako Ruské, ze sovětských balistických raket a raketa Zenit je odvozena z pomocného startovacího stupně rakety Eněrgia. Zenit je používán také konsorciem Sea Launch, které je odpaluje z plovoucí základny. Čína je po USA a Rusku jedinou zemí, která je schopna vyslat loď s posádkou. Rodinu raket Čchang Čeng používá Čína již od sedmdesátých let a v současné době jsou v aktivní službě verze Čchang Čeng 2, Čchang Čeng 3 a Čchang Čeng 4. Čchang Čeng 2 slouží pro vynášení kosmické lodi Šen-čou. Volná kapacita slouží ke komerčním účelům. Japonsko začalo v roce 2001 provozovat nové rakety rodiny H-IIA, navržené pro vynášení nákladů na geostacionární oběžnou dráhu. Rakety jsou využívané pro vynášení vojenských, komerčních i vědeckých družic. Dalšími zeměmi schopnými dopravit náklad alespoň na nízkou oběžnou dráhu jsou Izrael, Indie a Írán. V roce 2012 Severní Korea úspěšně vyslala vlastní družici. V roce 2013 také Jižní Korea úspěšně vyslala vlastní družici. Brazílie vyvíjí vlastní nosnou raketu na základě rodiny sondážních raket VLS, měla by mít nosnost kolem 380 kilogramů na nízkou oběžnou dráhu.

Srovnání.

Porovnání vybraných typů moderních nosných raket:

Nosná raketa (též kosmický nosič) je dopravní prostředek, poháněný raketovými motory a určený pro vynášení užitečných nákladů (umělých družic, kosmických sond, kosmických lodí) do vesmíru.

A launch vehicle or carrier rocket is a rocket-propelled vehicle used to carry a payload from Earth's surface to space, usually to Earth orbit or beyond. A launch system includes the launch vehicle, launch pad, vehicle assembly and fuelling systems, range safety, and other related infrastructure.


Žurnalistický žánr.

Glosa je krátký postřeh a zamyšlení psaná slohovým postupem úvahovým. Od poznámky se liší nepřímým pojmenováním a užitím syžetu. Je obdobná sloupku (bezfabulový). Je zde přítomná ironie, pointování, sarkasmus, vyjádření svého vztahu k tématu. Oproti sloupku je to kratší připomínka k zásadnímu společenskému problému.

Škola glosátorů římského práva.

Po pádu západořímské říše se v raném středověku i na italském území vytratila dřívější znalost římského práva. Např. právnická škola v Pavii se zabývala jen germánskými zákoníky, ačkoli některé z nich zachovaly římské právo pro původní obyvatelstvo (Alarichův breviář). Ovšem na přelomu 11. a 12. století došlo k obratu, když se na boloňské univerzitě stal základem právní výuky dochovaný rukopis "Corpus iuris civilis", zásadního zákoníku východořímského císaře Justiniána, zvaný zde "Littera Vulgata" nebo také "Littera Bononiensis". V Bologni postupně vznikla celá glosátorská škola, neboť učitelé do tohoto zákoníku vpisovali své poznámky, jimiž jeho text vysvětlovali. Poznámky byly buď mezi řádky (interlineární glosy) nebo na okraji stránky (marginální glosy) a měly skutečně vědeckou úroveň, proto se k nim obvykle připojovala i značka konkrétního glosátora. Protože škola působila po několik generací, už ve 13. století bylo nutné je uspořádat, čímž vznikl tzv. aparát, který zahrnul více než 90 tisíc glos a který býval k rukopisům zákoníku připojován tak, že zcela obklopoval původní text ve středu stránky. Takto pak byly uspořádány i první tisky justiniánské kodifikace, tzv. inkunábule. Význam boloňské školy glosátorů spočívá nejen v tom, že zpřístupnila římské právo praxi, která tehdy v zájmu „obnovy říše“ (Svatá říše římská) požadovala jednotný právní řád, ale i v tom, že objevila vnitřní kvalitu římského práva a současně položila základy pro rozvoj novodobé právní vědy.  Zakladatelem školy a tvůrcem prvních glos byl "Irnerius" (jeho glosy jsou označeny značkou „y“). Byl také veřejně činný, dosáhl velké vážnosti a jeho současníci ho nazývali „lucernou práva“ ("lucerna iuris"). Jeho přímí žáci byli tzv. „čtyři doktoři“ ("quatuor doctores") nebo také „lilie práva“ ("lilia iuris"). Byl to "Bulgarus", "Martinus", "Jacobus" a "Hugo", kteří se stali poradci císaře Fridricha Barbarossy. Ten poté vzal boloňskou univerzitu pod svou ochranu a nechal na ni zasílat své výnosy, kde byly připojovány k justiniánskému zákoníku. Svého vrcholu dosáhla škola na přelomu 12. a 13. století, nejznámějším byl tehdy glosátor "Azo", tvůrce kodexové summy. V polovině 13. století vyučovali v Bologni ještě např. "Odofredus" a především "Accursius", který vytvořil tzv. řádnou glosu ("glossa ordinaria"), shrnutí všech glos do jednoho aparátu. Její význam byl natolik velký, že byla nakonec uznávána jako samostatný pramen práva. Škola glosátorů se neomezila jen na italské území, zahrnují se do ní i tzv. zaaplští doktoři ("doctores ultramontani"). Např. v jihofrancouzském Montpellier působil "Placentinus" a v anglickém Oxfordu učil "Vaccarius". Jeho studijní příručka "Liber pauperum" byla sice oblíbenou, římské právo se ale v Anglii na rozdíl od kontinentální Evropy neprosadilo, protože místní právníci upřednostňovali domácí právo.

Biblické glosy.

Glosami byly ve velké míře opatřovány biblické texty, neboť se jednalo o texty staré, jejichž zřejmý smysl se se změnou doby, kultury a jazyka pomalu začínal vytrácet. Předpokládá se, že glosami opatřovali biblický text ještě před jeho fixací a kanonizací samotní židovští písaři a že mnoho takových glos a vysvětlivek napsaných na okraji textu bylo při (nepozorném?) opisování svitků zahrnuto do samotného textu.

Glossa ordinaria.

Biblické glosy jsou však známé především z křesťanského středověku. Původně chaotické a neuspořádané krátké glosy se rozšiřovaly, až se z nich vyvinul pravidelný a uspořádaný systém komentáře na posvátný text. Glosované rukopisy Bible existovaly již od dob Karla Velikého, ale první opravdu systematickou úplnou glosu vytvořil Anselm z Laonu († 1117) a jeho bratr Radulf († 1131/1133). Jejich dílo se nazývá obvykle "Glossa ordinaria" a mělo velký vliv na veškerou pozdější exegezi Bible. Velmi často byla tato glosa tištěna spolu s Vulgátou.  Anselmův komentář bývá nazýván také "glossatura minor" („malá glosa“), neboť byl později rozšířen magistrem a Anselmovým spolupracovníkem Gilbertem Porretánským (tzv. "glossatura media" čili „střední glosa“) a nakonec Petrem Lombardským ("glossatura maior" neboli „velká glosa“).  "Glossa ordinaria" je první systematickou, nejznámější a ve středověku nejrozšířenější glosou na téměř celou Bibli. Její autorství bývalo od 16. století omylem připisováno Walafridu Strabonovi, opatovi z Reichenau. Pod tímto jménem se nachází také v Migneho vydání latinské patrologie "Patrologiae latinae cursus completus", sv. 113–114. Nachází se zde však pouze "glossa marginalis", chybí zde, z praktických důvodů, celá "glossa interlinearis".

Struktura a typy glos.

Glosy uvnitř biblického textu se podle svého typu a obsahu dělí několika způsoby:  Někdy docházelo i k tomu, že byla glosami opatřována samotná již existující a ustálená glosa.

Zánik glosování.

Komentování biblického textu pomocí glos začalo ustupovat s nástupem nové scholastiky a osamostatňováním teologických diskuzí od biblického textu od konce 12. století. Bible sice i nadále zůstávala hlavním pramenem teologického poznání, ale začal se měnit postup: zatímco původně se komentoval biblický text, a teologické otázky se řešily, když se přišlo na nějaké obtížné nebo teologicky významné místo v textu, nyní se kladly teologické otázky a řešily se za pomocí biblických textů. Z glos se začalo přecházet na sentence a quaestiones. Významnou osobou v tomto ohledu byl Petr Lombardský († 1160) a jeho Čtyři knihy sentencí. Přesto se již existující glosy, zvláště Anselmova Glossa ordinaria, i nadále hojně používaly.  Na úrovni komentářů byly glosy nahrazeny postilami, souvislými komentáři.

Glosa (z řeckého γλώσσα "glóssa" „jazyk“ [starší γλώττα "glótta"]) je ve středověké literatuře a v exegezi poznámka na okraji nebo uvnitř textu, jejímž úkolem je blíže objasnit nebo upřesnit význam nesnadno pochopitelné pasáže či slova. Písař, který opatřuje text glosami, se nazývá obvykle "glosátor".

A gloss (from ; from, meaning 'language') is a brief notation, especially a marginal one or an interlinear one, of the meaning of a word or wording in a text. It may be in the language of the text or in the reader's language if that is different.


Stavba.

Hlavní část těla kanonaki tvoří trojstranná dřevěná plochá deska, na níž je podélně nataženo obvykle 26 strun. Struny bývaly vyrobeny ze zvířecích střev, dnes se vyrábí ze syntetických vláken. Dřevěná deska bývá 95 a 100 centimetrů dlouhá, 38 až 40 centimetrů široká a 4 až 6 centimetrů silná a obvykle je vyrobena z ebenu nebo růžového dřeva. Do dřevěné desky jsou vyvrtány dírky, které jsou hojně dekorovány. Součástí hudebního nástroje jsou mosty, které se přikládají na struny, aby se tak docílilo požadovaných tónů. Na struny se hraje pomocí brnkátek podobně jako na kytaru, nebo pomocí dvou konečků prstů. Jeden tón se skládá ze tří současně zahraných tónů. Hráč si položí kanonaki vsedě na kolena a za užití brnkátek nebo prstů hraje podobně jako na cimbál nebo kytaru.  Podoba kanonaki se stát od státu liší, a to jak v rozměrech, počtu strun, počtu mostů, tak i v konečných detailech, tvarech a zdobení.

Historie.

Kanonaki znamená "zákon", nebo "pravidlo". Qanun byl jako hudební styl středoevropské oblasti znám přinejmenším z desátého století našeho letopočtu. Jen těžko lze však vystopovat pravý původ tohoto hudebního nástroje. Rané verze hudebního nástroje kanonaki se objevily ještě před vypuknutím éry antiky. Ve středověku je znám se skript a kostelních fresek byzantského a pobyzantského období. Do Evropy se pravděpodobně dostal z Malé Asie. Jiní tvrdí, že původem kanonaki je Egypt, kde se objevil nástroj obdobných tvarů a velikostí. Do našich končin se zřejmě dostal po moři společně s loděmi mořeplavců plujících za obchodem. Až do patnáctého století se na kanonaki hrálo ve stoje, nechávajíc hudební nástroj na vrchní polovině těla opřené například o hruď. Od patnáctého století se na tento nástroj hraje již dodnes známým způsobem, tedy vsedě na klíně.  Kanonaki se stalo velice oblíbeným hudebním nástrojem v dnešním Turecku. Po postupném přizpůsobování rytmů a vlivu Turecka, Persie a Arábie (ze všech uvedených jako poslední) se do církevních a byzantských skladeb dostaly obvyklé rytmické liché rytmy, nejčastěji pak 9/8 a 7/8. V Malé Asii byla typická hudba z přístavních tavern s odlehčenou zábavou, zatímco v Řecku se uchytily emotivní, smutné žalmy. S migrací obyvatel se však hudební styly začaly míchat a posledním výrazným vlivem byl přesun tureckých Řeků zpátky do Řecka po skončení první světové války. Řekové kanonaki již dávno znali, turečtí Řekové však ovlivnili soudobou hudbu co se týče stylu hudby.

Současnost.

Z církevních a obřadních rituálů, během nichž v hudebních tělesech bylo kanonaki používáno, stal se dnes poslech této hudby zajímavou záležitostí. Lidé mohou navštěvovat hudební školy, kde se lze zúčastnit lekcí za účelem naučit se hrát na kanonaki. Pro pasivní milovníky této hudby jsou pak připraveny koncerty a turné hudebních skupin specializujících se na tradiční hudbu. Církevní a byzantské rytmy byly postupně doplněny styly perskými, arabskými a tureckými. Mezi soudobé známé osobnosti zabývající se hrou na kanonaki patří zejména "N. Stefanidis, P. Tampouris, P. Dimitrakopoulos, M. Koutsaggelidis, M. Karpathios" a mnoho dalších. Kanonaki však není nástrojem určeným ryze pro klasickou hudbu, jak nám demonstruje metalová skupina Kawir, jejíž hlavní představitel ovládá hru na tento hudební nástroj. Co se týče české hudební scény, můžeme si kanonaki vyslechnout během představení Hudebního souboru Lycea Řekyň v České republice. Tento hudební soubor má svůj vlastní kalendář akcí, v němž nalezneme data konání koncertů a vystoupení. Další možností, kde si můžeme tuto hudbu vyslechnout je česká hudební skupina "Anatoli", zformovaná z bývalých členů hudební skupiny "Baharat", která se specializuje na hraní tradiční řecké maloasijské hudby.

Kanonaki je strunný hudební nástroj a orientální citera, též známý jako kanoni, psaltirio (řecky) a dulcimer (anglicky), též obdobný cimbálu. V dnešní době je nástroj hojně používán zejména v tradiční turecké a řecké hudbě, obvykle za doprovodu dalších hudebních nástrojů jako je například Panova flétna.

The qanun, kanun, ganoun or kanoon (; ;, "qanon";, "qānūn"; ; ; ; ) is a string instrument played either solo, or more often as part of an ensemble, in much of the Middle East, North Africa, West Africa, Central Asia, and southeastern regions of Europe. The name derives from the Arabic word "qanun", meaning "rule, law, norm, principle", which is borrowed from the ancient Greek word and musical instrument (rule), which in Latin was called canon (not to be confused with the European polyphonic musical style and composition technique known by the same name). Traditional and Classical musics executed on the qanun are based on Maqamat or Makamlar. Qanun trace its origins to a stringed Assyrian instrument from the Old Assyrian Empire in Mesopotamia, specifically from the nineteenth century BC. This instrument came inscribed on a box of elephant ivory found in the Assyrian capital Nimrud (old name: Kaleh), which is about 35 km from the city of Mosul in Iraq. The instrument is a type of large zither with a thin trapezoidal soundboard that is famous for its unique melodramatic sound.


Příčiny.

Během první koaliční války přešla francouzská vojska v roce 1793 do protiútoku a obsadila postupně země dnešního Beneluxu i celý prostor západně od řeky Rýna. Na těchto územích byli drobní vládci i velcí pozemkoví vlastníci z řad aristokracie vyvlastněni a z těchto území vyhnáni. Poté, co protifrancouzská koalice podepsala s Francií nevýhodný mír v Campo Formio (1797), začalo se hovořit o kompenzaci říšských světských vládců na úkor duchovních knížectví. Realizace těchto plánů ale byla v důsledku druhé koaliční války odložena. Teprve po podpisu míru v Lunéville (1801) bylo možno tyto plány znovu sledovat. Grandiózní plány na sekularizaci duchovních států plně zapadaly do záměrů prvního konzula tehdejší Francouzské republiky Napoleona Bonaparta, který chtěl oslabit prohabsburské síly ve Svaté říši římské i katolickou církev jako takovou. Proto si tyto sekularizace vynutil ve formě čl. VII mírových ujednání z Lunéville.

Únorová ujednání.

Mimořádný říšský sněm, který byl svolán do Řezna po podepsání mírových smluv s Francií od srpna 1802 do března 1803, musel řešit situaci ochuzených, ale často i zcela vyvlastněných říšských vládců. Poměrně rychle bylo rozhodnuto o sekularizaci duchovních knížectví a států. Tyto sekularizace neznamenaly jen zánik duchovních států a státečků jako suverénních a správních jednotek, ale, a to především, vyvlastnění většiny církevního majetku a majetku duchovních knížat-biskupů a říšských prelátů. To byl rozdíl oproti tzv. mediatizaci, ke které docházelo v říši zejména od r. 1806. Sekularizace se netýkaly jen suverénních duchovních států, nýbrž i majetků klášterů či biskupství stojících na panství světského suveréna. Celá sekularizace byla spojena s masivním rušením klášterů, které nezřídka začaly sloužit jako zámecké rezidence nových zeměpánů. Kompenzace ztrát měly proběhnout formou předání nového území či formou renty (doživotní, časově omezené či "věčné"), případně kombinací obojího. Renty byly vázány na výnosy ze sekularizovaných území a jejich výplatou byl pověřen nový držitel. Brzy se ukázalo, že anexe duchovních území nestačí a rozhodlo se též o likvidaci říšských měst. Majetkových přesunů využili francouzskou agresí relativně málo postižní "velcí hráči", především vévoda württemberský a markrabě bádenský, kteří si na sekularizacích a následných mediatizacích v roce 1806 zvětšily svoje země o více než třetinu. I oni však byli povinni vyplácet renty těm, kteří byli na území nedostatečně odškodněni. Celé usnesení vešlo v platnost císařskou ratifikací z 27. dubna 1803.

Zástupci jednotlivých stran dohody.

Rozsáhlé změny se také týkaly nové organizace říšského sněmu. Protože v říši platil již od r. 1582 tzv. teritoriální princip hlasů, tedy hlas na sněmu byl vázán na určité území, nezanikly hlasy duchovních knížat a stavů ani hlasy, nýbrž byly převedeny na nové zeměpány. Změny se dotkly i kurfiřtského kolegia, kde katolíci ztratili svou dosavadní, nepřetržitě drženou většinu. Zánik dvou duchovních kurfiřtství byl vyvážen povýšením Bádenska, Württemberska, Hesensko-Kasselska a sekularizovaného Salcburska na nová kurfiřtství.  Z 51 říšských měst zůstalo nezávislých pouze šest: Hamburk, Brémy, Lübeck, Norimberk, Augsburg a Frankfurt. Z duchovních knížat přežilo pouze Mohučské kurfiřtství, byť se značně proměněným územím a dále na zásah císaře také řádové knížectví Řádu německých rytířů (velmistr byl pravidelně vybírán z habsburského rodu) a na přímluvu ruského cara ještě okněžněné velkopřevorství Řádu maltézských rytířů (car byl formálně velmistrem řádu).

Přehled států a panovníků s jejich zisky na základě usnesení z r. 1803.

"Tento seznam byl sestaven na základě přehledu publikovaném v práci právního historika Carla Wilhelma von Lancizolle, publikované roku 1830. Lancizolleho omyly jsou opraveny a doplněny. Místní názvy jsou uvedeny v Lancizollem uváděné podobě, která odpovídá dobovému úzu roku 1803. Elektronické odkazy (funkční i nefunkční) jsou v podobě současné. Kurzívou jsou označeni ti ze suverénů, těžících z usnesení říšské deputace, kteří následkem míru v Lunéville přišli o všechna svá suverénní území."

Důsledky v diecézní organizaci.

Likvidace knížecích biskupství i řady diecézí prakticky rozvrátila katolickou církev v Německu. Protože po napoleonských válkách již návrat k původním poměrům nebyl možný, bylo nutné církev stabilizovat na novém základě, který by přihlížel ke změně mocenských poměrů. V letech 1817-1824 vydal Svatý Stolec řadu bul a circumscripcií, které narovnaly vztahy papežství a jednotlivých nástupnických německých států. Hranice diecézí byly nově vytyčeny, ovšem vlastních knížectví se německým biskupům již nedostalo.

Hlavní usnesení mimořádné říšské deputace německy "Hauptschluss der außerordentlichen Reichsdeputation", často jen "Reichsdeputationshauptschluss" bylo rozhodnutí vynesené na sněmu Svaté říše římské v Řezně dne 25. února 1803 o likvidaci duchovních knížectví, sekularizaci katolických klášterů a mediatizaci svobodných říšských měst a přenesení jejich majetků na světská knížata.

The (formally the ', or "Principal Conclusion of the Extraordinary Imperial Delegation"), sometimes referred to in English as the Final Recess or the Imperial Recess of 1803, was a resolution passed by the'(Imperial Diet) of the Holy Roman Empire on 24 March 1803. It was ratified by the Emperor Francis II and became law on 27 April. It proved to be the last significant law enacted by the Empire before its dissolution in 1806.


Popis.

Prha arnika je vytrvalá, živě zelená přímá bylina s krátkým, tlustým, šikmo plazivým oddenkem. Kvetoucí lodyha dorůstá výšky 15 až 70 cm. Listy jsou uspořádány v přízemní růžici, několik listů je i na lodyze. Přízemní listy jsou přisedlé, celokrajné, obvejčité až eliptické, obvykle 6 až 15 cm dlouhé a 1,5 až 5 cm široké, s 5 až 7 souběžnými žilkami. Lodyžní listy jsou vstřícné nebo výjimečně (anomálie) střídavé, v 1 až 2 (až 3) oddálených párech. Úbory jsou nečetné, jednotlivé na vrcholu lodyhy a koncích větví, v počtu 1 až 7. Kvete od června do srpna. Úbory mají 5 až 8 cm v průměru a jsou podepřené polokulovitým zeleným zákrovem. Na okraji úboru je asi 15 až 25 jazykovitých květů s 18 až 30 mm dlouhou, žloutkově žlutou ligulou. Trubkovité středové květy jsou tmavě žluté. Nažky jsou 5 až 7 mm dlouhé, světle hnědé až černé, úzce vřetenovité. Na vrcholu nesou bledě žlutý, 7 až 11 mm dlouhý chmýr.

Rozšíření.

Arnika roste v ČR zejména v českých pohraničních horách (nejhojněji na Šumavě a v Krkonoších) a v některých oblastech podhůří, např. v Brdech, Předšumaví, Třeboňské pánvi. Na Moravě se již vyskytuje dosti zřídka, např. v Jeseníkách, Beskydech, na Svitavsku a ve Vsetínských vrších. Vyhledává kyselé silikátové půdy a vyhýbá se bazickým horninám. Nejčastěji ji lze nalézt na horských pastvinách, mokrých a rašelinných loukách, ve světlých jehličnatých lesích, v kosodřevině, na vřesovištích a podél lesních cest. Je to světlomilný druh, ve stínu vytváří pouze přízemní růžice a nekvete. Druh ve druhé polovině 20. století silně ustoupil zejména vlivem hnojení a zániku vhodných stanovišť a na mnohých lokalitách v nižších polohách zcela vymizel. Na našem území představuje arnika alpský migrant.  Prha arnika je evropský endemit, ovšem s rozsáhlým areálem výskytu. Je rozšířena porůznu téměř po celé Evropě mimo její jihovýchodní části (Řecko, Bulharsko, Turecko), téměř celého Apeninského poloostrova a Britských ostrovů. Na východ její areál sahá po Lotyšsko, Bělorusko a nejzápadnější část Ruska. Centrum výskytu je v horách Střední Evropy, stabilní populace jsou zejména ve Śvýcarsku a v ukrajinských Karpatech. V Alpách vystupuje až do alpínského stupně, v Pyrenejích do výšky 2500 metrů. V jihozápadní Evropě (Španělsko, Portugalsko a jz. Francie mimo Pyrenejí) roste poddruh "Arnica montana" subsp. "atlantica".

Význam.

Arnika náleží mezi léčivé rostliny s dlouhou tradicí používání. Nejčastější lékovou formou je tinktura. Je používána zejména zevně při léčbě drobnějších poranění, otoků a podobně. Vnitřně se používá zejména v kardiologii, neboť působí na prokrvení věnčitých cév. Vniřní užívání náleží do rukou kvalifikovaného odborníka, neboť při nesprávném dávkování hrozí otrava. Z tohoto důvodu se zcela upustilo od používání arniky v čajích. Při zevním používání se využívá protizánětlivého účinku. Ředěná tinktura je aplikována ve formě obkladů na drobnější poranění, vředy, křečové žíly, artritidu, záněty ústní sliznice, záněty kloubů, bodnutí hmyzem a podobně. Z tinktury lze připravit také mast. Nedoporučuje se aplikace přímo do otevřené rány.

Obsahové látky.

Arnika obsahuje silici (v květu až 0,14%, v oddenku až 1,5%), hořčiny, karotenoidy, třísloviny, mastné kyseliny, thymol, seskviterpenoidní laktony a flavonoidy. Obsahuje též stopy netoxických pyrrolizidinových alkaloidů (tussilagin a isotussilagin). Mezi zásadní laktony náleží zejména helenalin a 11,13-dihydrohelenalin a jejich estery s mastnými kyselinami. Z flavonoidů jsou to zejména glykosidy a glukuronidy spinacetinu, hispidulinu, patuletinu a isorhamnetinu.

Jedovatost a kontraindikace.

Při nadměrném dávkování může arnika způsobit otravu, která se projevuje zejména změnami v tepové frekvenci, bušením srdce, zrychleným dechem, gastroenteritidou a paralýzou svalstva. Byl dokonce zaznamenán případ úmrtí po požití 70 gramů tinktury z květů. Pacientům s alergií na jiné hvězdnicovité rostliny (např. slunečnici, aksamitník nebo řimbabu) by měla být arnika podávána obezřetně, neboť při kontaktu může vyvolat dermatitidu. Případy dermatitidy byly popsány i u nealergických jedinců při dlouhodobém nadměrném používání arnikové tinktury. Arniku by neměly užívat těhotné a kojící ženy.

Sběr.

Protože arnika náleží v České republice mezi chráněné rostliny, její sběr není povolen a droga se dováží ze zahraničí. V rámci Evropy je sběr v určitém omezeném množství povolen např. ve Švýcarsku. Nejčastěji se sbírá květ, zatímco od sběru oddenku se z ekologických důvodů upouští. Někdy se též sbírá celá kvetoucí nať. Květ se sbírá od června do srpna a sbírají se obvykle pouze jednotlivé květy bez zeleného zákrovu a květního lůžka. Oddenek se sbírá na podzim, v září či říjnu. Suší se rychle a ve stínu, přičemž teplota nemá překročit 40 °C. Sušená droga je slabě aromatická a má ostře kořenitou, nahořklou chuť.

Podobné rostliny.

Arnika může být zaměněna s jinými žlutě kvetoucími hvězdnicovitými bylinami, jako je oman ("Inula"), kamzičník ("Doronicum"), hadí mord ("Scorzonera"). Dosti podobný je zejména hadí mord nízký ("Scorzonera humilis"), který navíc často roste na podobných stanovištích. Liší se zejména řapíkatými přízemními listy, úzkými a střídavými lodyžními listy a obsahem mléčné šťávy (arnika nemléčí). V Alpách a na Slovensku může dojít k záměně také s kamzičníkem Clusiovým ("Doronicum clusii").

Použití v homeopatii.

Homeopatická tinktura se připravuje z usušeného práškovaného oddenku nebo z květů, které se sbírají před rozkvětem i se zákrovem. Tinktura se ředí lihem až do potence D12. Její použití je dosti široké a zahrnuje pohmožděniny, podlitiny, vyvrknuté klouby, neuralgie, ischias, pooperativní péči, šokové stavy, bolesti svalů a kloubů, srdce, žaludek aj. a také některé negativní stavy mysli. Homeopatická arniková tinktura bývá podávána jako první pomocný prostředek k ošetření šoku např. po úrazu, lékařských zákrocích, ztrátě blízkého člověka, návštěvě zubaře a podobně.

Prha arnika ("Arnica montana"), nazývaná též arnika horská nebo prostě arnika, je vytrvalá bylina z čeledi hvězdnicovité ("Asteraceae"). Vyznačuje se přízemní růžicí listů, lodyhou s 1 nebo 2 páry vstřícných lodyžních listů a velkými úbory žlutooranžových květů. Prha arnika je rozšířena výhradně v Evropě. Vyskytuje se i v České republice, kde patří k ohroženým druhům a je chráněna zákonem. Arnika je ceněná léčivá rostlina, používaná zejména zevně na poranění a záněty. Je jedovatá.

Arnica montana, also known as wolf's bane, leopard's bane, mountain tobacco and mountain arnica, is a moderately toxic ethnobotanical European flowering plant in the sunflower family. It is noted for its large yellow flower head. The names "wolf's bane" and "leopard's bane" are also used for another plant, aconitum, which is extremely poisonous.


Historie.

Po příchodu do oblasti Rwandy vypudili Hutuové původní obyvatelstvo kmene Twa (pygmejští lovci). Postupně až do příchodu Tutsiů ve 14.–15. století zde získali politickou a ekonomickou nadvládu. Mnoho Hutů uprchlo během občanské války a genocidy v roce 1994 do sousední Demokratické republiky Kongo. Z důvodu tamější občanské války v roce 1996 se jich však mnoho navrátilo zpět do země.

Náboženství.

Asi čtvrtina Hutů vyznává nativní náboženství, zbytek jsou převážně římští katolíci, což je výsledkem působení evropských, hlavně francouzských misionářů v tomto regionu v 19. století. I pokřtění Hutuové si ale udržují mnoho prvků tradičního náboženství. Vyznavači tradičních náboženství věří v nebeského boha "Imaana", jehož hlavním úkolem bylo chránit svět lidí proti bohu smrti a dalším silám zla. Hutuové věří, že dodržováním tabu a rituálů posilují "Imaanovu" moc, zatímco když předpisy porušují, "Imaana" je oslaben a síly zla nad ním nabývají navrch. Dále věří v předky zemřelých "abazihma" (singulár "mzihmu"), kteří mohou působit nemoci lidí i zvířat a neštěstí na majetku. Abazihmu je možné si usmířit oběťmi jídla a domácích zvířat.

Jazyk.

Hutuové, ale také Tutsiové a Twaové, hovoří centrálními bantuskými jazyky. V Burundi se nazývá kirundi a ve Rwandě pak rwandština (kinyarwanda). Tyto dvě verze se jen mírně liší ve výslovnosti a některých slovech. Ti, kteří jsou zainteresováni v obchodu, obyvatelé měst a obyvatelé hraničních oblastí s Tanzanií používají svahilštinu a vysoce vzdělaní Hutuové hovoří také francouzsky, ale je to poměrně malá část.  Často mají součástí svého jména také jméno francouzské a jejich jména se dají snadno přeložit a mají jasný význam. Pokud se např. muž jmenuje „Mutarambirwa“, pak to znamená, že je někým, kdo se nikdy neunaví. Jen asi polovina lidí ve Rwandě a Burundi umí číst a psát ve svém rodném jazyce. Ještě méně umí číst a psát francouzsky. Vzdělané osoby mluví francouzsky. Vzdělávací systém byl narušen v roce 1994 konfliktem.

Rodina a společnost.

Mezi příslušníky kmene Hutu je častá sociální kategorizace (vzhledem k příslušníkům kmene Tutsiů), a příslušnost k rodu se dědí patrilineárně, tj. pokud má dítě matku z kmene Tutsi a otce z kmene Hutu, pak je toto dítě příslušník kmene Hutu. Pokud má však jiné dítě matku z kmene Hutu a otce z kmene Tutsi, tak se toto dítě stane Tutsiem. Toto rasové dělení potomků není tedy rovnocenné. Tyto rasy se jako první pokusil zkoumat J. H. Spake v roce 1862, který postupně zjišťoval, že interakce takto odlišných ras nutně vede ke konfliktu. Když se narodí hutuské ženě dítě, zůstávají spolu po dobu 7 dní doma a v den sedmý je ceremonie, kdy dítě dostává jméno. Této události se účastní také děti z okolí.  Sňatek je zlegalizován, když rodina ženicha zaplatí věno (dobytek, kozy atd.) rodině nevěsty. Byliny a mléko zabezpečují nevěstinu čistotu během obřadu. V minulosti byly sňatky často domlouvány rodinou ženicha i nevěsty, toto už ale téměř neplatí a mladí lidé si sami vybírají svého partnera. Sňatky mezi Hutuy a Tutsii byly vždy vzácností, ačkoli hutuskému muži je toto podle zákona umožněno. V dnešní době jsou taková manželství častější, ale stále poměrně výjimečná. Mladí hutuští lidé se setkávají navzájem prostřednictvím skupinových aktivit, jako jsou tanec a církevní události. Západní styl seznamování je praktikován bohatšími Hutuy ve městech.  Pohřeb je doprovázen modlitbami a rituály. Po pohřbu v období smutku příbuzní zemřelého nepracují na poli a nemají sexuální styk.

Bydlení a obživa.

Většina Hutuů byli vždy zemědělci, jsou často přezdívaní jako „horské gorily“ (díky tvrdé práci). Chov a pastva dobytka jsou významnější než pěstování plodin. Hutuské ženy se starají o chod domácnosti, kosí a kypří půdu. Muži a chlapci pečují o hospodářské zvířectvo a připravují pole na setbu.  V minulosti Hutuové nosili sukně z látky z kůry stromu a pláště ze zvířecí kůže. Toto bylo nahrazeno stylem oblékání moderních společností, ozdobné předměty jako korálky, náhrdelníky a náramky však Hutuové nosí stále.  Většina Hutuů žije ve venkovských oblastech a v oblastech roztroušených mezi horami Rwandy nebo Burundi. Tradiční obydlí Hutuů představují chaty ve tvaru včelího úlu ze dřeva, rákosí a slámy. Vysoké živé ploty slouží jako oplocení. K základním potravinám patří fazole, kukuřice, proso, čirok, sladké brambory a kasava, mléko a hovězí maso hrají též významnou roli. Mezi obvyklé potraviny patří také kozí mléko a maso.

Kultura a svátky.

Hudba, tanec a bubnování jsou důležitou součástí života na venkově. Muži a ženy mají různé tance. Tanečníci při tanci pohybují velmi rychle rukama a tělem. Lidé zpívají sami nebo ve sboru. Mezi známé písně patří lovecké, ukolébavky, a písně ke chválení skotu („ibicuba“).  Populárním lidovým hrdinou je „Samadari“, který představuje toho, kdo porušil pravidla a koho mají Hutuové následovat. Vysmívá se majetným a mocným a uráží bohaté vlastníky dobytka. Oblíbenou společenskou hrou je „igisoro“ (v jiných částech Afriky zvaná též „mankala“). Hlavním divácky velmi oblíbeným sportem je jak ve Rwandě, tak v Burundi fotbal.  K tradičním řemeslům patří výroba keramiky, dřevěných výrobků, šperků, zámečnických prací a pletených košíků.  Hutuové slaví dny nezávislosti Rwandy a Burundi, První máj, Nový rok a hlavní křesťanské svátky.

Hutuové, též Hutu, Wahutu nebo Bahutu je etnikum žijící ve střední Africe, především v zemích Rwanda a Burundi. Značná část žije též v Demokratické republice Kongo, přičemž tato část představuje především uprchlíky vyhnané občanskou válkou a genocidou. Příbuznými kmeny jsou Tutsiové a Twaové.

The Hutu, also known as the Abahutu, are a Bantu ethnic or social group native to the African Great Lakes region of Africa, an area now primarily in Burundi and Rwanda. They mainly live in Rwanda, Burundi, and the eastern Democratic Republic of the Congo, where they form one of the principal ethnic groups alongside the Tutsi and the Twa.


Historie.

Na místě chráněném ze tří stran řekou Regou vznikla slovanská opevněná osada již v devátém století. Archeologický průzkum z let 1931–1932 odhalil zbytky budov, zlomky slovanské keramiky a římské mince použité pravděpodobně jako obětiny v Perunově svatyni.  První písemná zmínka pochází z roku 1170, kdy pomořanský kníže Kazimír I. věnoval jedenáct vesnic a patronátní práva nad kostelem v Trzebiatowě osadníkům ze švédského Lundu, kteří v nedalekých Białobokách založili mužský klášter. Třinácté století je spojeno s rozvojem obchodu na pobřeží Baltského moře. V roce 1277 uzavřel kníže Barnim I. dohodu s klášterem o otevření knížecí mincovny a správě města. Ze stejného roku pochází listina, která osadu povyšuje na město. Spolu s ní získalo město privilegia, ke kterým patřilo právo na volnou přepravu zboží po řece a opevnění hradbami. Białobokovský klášter měl dostávat polovinu městských platů. Za účast v bitvě u Stargardu v roce 1283 získalo město právo pečetit červeným voskem. Roku 1416 se Trzebiatów stal hanzovním městem. Obchodoval se sledi, pivem, solí, sladem a cibulí a perníkem. Zavedl úzkou spolupráci s Kolobřehem, ale obchodoval i s dalšími městy na pobřeží Baltského moře (např. s Kodaní). V roce 1465 však bylo město z hanzy vyloučeno.  Právo na plavbu po řece přispělo k rozvoji města, ale také ke sporům s Gryficí, která chtěla získat výhradní právo plavby pro sebe. Představitelé Gryfice si stěžovali až u papeže, a když neuspěli, uchýlili se k vojenským útokům na Trzebiatów. Důsledkem bylo několik válek, které skončily úpadkem Trzebiatowa. Další rozvoj města začal až ve druhé polovině šestnáctého století, kdy se v něm začaly konat koňské a dobytčí trhy. V sedmnáctém století však silné bouře zanesly městský přístav v Regoujśce bahnem, které znemožnilo plavbu lodí. Nepomohlo ani vyhloubení plavebního kanálu a vybudování nového přístavu u vesnice Mrzeżyno.  V šestnáctém století hrál Trzebiatów významnou roli ve vývoji církevní reformace. Roku 1534 ve městě proběhlo jednání zemského sněmu známé jako Trzebiatowský sněm, na kterém se pomořanská šlechta dohodla na přijetí luteránství jako dominantního náboženství a odmítla tak nadvládu římskokatolické církve.  Během třicetileté války město strádalo vojenskými aktivitami obou znepřátelených stran. Neblahý byl zejména rok 1643, kdy město zcela vyplenila carská armáda. Po roce 1648 se Trzebiatów stal součástí Braniborska. V letech 1631, 1635 a 1679 město poničily rozsáhlé požáry. Poslední zničil mimo jiné radnici, knížecí zámek a cihelnu.  Roku 1754 se ve městě narodil Fridrich I., budoucí württemberský král. V roce 1761 město dobyla ruská armáda, která v té době obsadila Pomořansko. Po osvobození byla do města umístěna pruská vojenská posádka, která v něm zůstala až do druhé světové války. Přesto bylo město v roce 1807 znovu dobyto, tentokrát Napoleonovou armádou.  Po skončení první světové války přetrvávaly hospodářské problémy spojené s německou hyperinflací, které se město pokusilo čelit vydáním vlastních peněz, tzv. notgeldů. Na konci druhé světové války se Trzebiatów stal součástí Polska. Německé obyvatelstvo muselo odejít do Německa, a tak v polovině roku 1945 mělo město jen 300 obyvatel polské národnosti, což byli většinou demobilizovaní členové 1. varšavské jízdní brigády, kteří zde založili rodiny.

Trzebiatów () je město v okrese Gryfice v Západopomořanském vojvodství na severozápadě Polska. V roce 2014 v něm žilo 10 202 obyvatel. Protéká jím řeka Rega, která se o devět kilometrů dále na sever vlévá do Baltského moře. V centru města se dochovala řada historických památek, mezi které patří částečně dochované hradby s příkopem, gotická fara, klasicistní zámek, radnice a skupina měšťanských domů.

Trzebiatów (, ) is a town in the West Pomeranian Voivodeship, Poland, with 10,119 inhabitants (2016). Trzebiatów is located on the Rega River in the north-western part of Poland, roughly 9 kilometers south of the Baltic coast.


Koprocesory Intel 8087.

Koprocesor Intel 8087 byl přídavný matematický koprocesor dodávaný pro procesory Intel 8086, doplňující jejich funkčnost o podporu práce s reálnými čísly (přesněji s čísly s pohyblivou řádovou čárkou). Byl poměrně drahý, dal se však softwarově emulovat (což bylo asi desetkrát pomalejší).  Z matematického koprocesoru Intel 8087 vycházely i koprocesory pro novější procesory Intel: koprocesory 80287 (pro procesor 80286), 80387 (pro procesor 80386). Také procesor 80486 již obsahoval koprocesor na jednom čipu s CPU. Existovala sice verze 80486 SX, ale ta obsahovala koprocesor, který byl deaktivovaný. Procesory Pentium měly již matematický koprocesor vždy v sobě integrovaný a aktivní – v těchto případech již pojem "matematický koprocesor" v podstatě ztrácí smysl a je lepší používat pojem FPU.

Vnitřní struktura FPU.

FPU je jednotka pro práci s čísly s pohyblivou řádovou čárkou (jak je patrno již jejího názvu – Floating Point Unit). Z pohledu programátora obsahuje následující registry:  Jednotka FPU pracuje se třemi formáty čísel s pohyblivou řádovou čárkou:  Tyto formáty se v podstatě liší jen datovou velikostí – samotné číslo je v nich ukládáno stejným způsobem: "znaménko" (1 bit) – "exponent" – "mantisa" Nejlevější bit slouží jako znaménkový a je v něm uložena informace, zda je číslo kladné nebo záporné. Nula značí plus, jednička mínus Exponent je ukládán na osmi bitech (u single precision) nebo na 11 bitech (u double precision). Je ukládán v kódu transformované nuly (též aditivní kód – viz Dvojková soustava). Mantisa je ukládána na „zbytku“ bitů, tj. na 23 (single precision) resp. 52 (double precision) bitech. Její tvar závisí na typu uloženého čísla (viz dále).

Typy čísel uložitelných v STx registrech.

V STx registrech lze ukládat čísla jak IEEE formátech (single a double precision), tak čísla v 80bitovém formátu Intel.  Ve všech těchto třech formátech lze ukládat následující typy čísel:  Tabulka uložitelných hodnot pro single precision (pro ostatní formáty bude tabulka obdobná)

Matematický koprocesor případně numerický koprocesor, někdy zkráceně jen koprocesor (angl. "numeric coprocessor", "math coprocessor" zkráceně "MCP" nebo "floating-point unit" zkráceně FPU) je koprocesor určený na vykonávání operací s čísly s pohyblivou řádovou čárkou. Některé typy matematických koprocesorů jsou schopné vykonávání i složitějších matematických operací. Matematický koprocesor může být implementovaný jako samostatná jednotka nebo může být součástí CPU. V minulosti procesory neobsahovaly žádný zabudovaný mechanizmus na zpracování čísel s plovoucí desetinnou čárkou. Zpracování těchto čísel bylo realizované externím matematickým koprocesorem případně bylo emulované mikroprogramem v aritmeticko-logické jednotce procesoru. Vykonávání operací s čísly s pohyblivou desetinnou čárkou emulací v ALJ je však mnohem pomalejší a navíc zatěžuje hlavní procesor. Přestože je možné softwarovou emulací matematického koprocesoru ušetřit výrobní náklady, v současných procesorech pro osobní počítače je matematický koprocesor integrovaný v mikroprocesoru. To bylo umožněno prudkým poklesem výrobních nákladů v posledních letech.

A floating-point unit (FPU, colloquially a math coprocessor) is a part of a computer system specially designed to carry out operations on floating-point numbers. Typical operations are addition, subtraction, multiplication, division, and square root. Some FPUs can also perform various transcendental functions such as exponential or trigonometric calculations, but the accuracy can be very low, so that some systems prefer to compute these functions in software.


Původ.

Pojem „Karpatští Němci“ zavedl historik Raimund Friedrich Kaindl, který se věnoval problematice dějin Němců v Uhersku. Poměrně přesně vymezuje toto obyvatelstvo od jiných německých enkláv v Uhersku, zejména v Sedmihradsku.  Němci se dostali do Uher zejména v procesu znovuosídlení země vylidněné po mongolském vpádu do Uher v letech 1241 – 1242. Německá kolonizace přinesla do Uherska vznik míst na základě magdeburského městského práva a Němci patřili k měšťanům prakticky všech míst. V 16. století přišla do Uher další vlna německé kolonizace – tzv. habáni.  Na území dnešního Slovenska osídlili Němci tři hlavní cílové oblasti:

Spišští Sasové.

Pro Karpatoněmecké obyvatelstvo ve Spiši se vžil také nesprávný název Spišští Sasové. Na základě lingvistické analýzy se však zjistilo, že kolonisté původně přišli z oblasti středního Franska (okolí řek Rýn a Máza) a ne ze Saska. Pojmenování pravděpodobně vzniklo v období, kdy se Němcům na Slovensku obecně říkalo „Sasové“.

Politická angažovanost.

Karpatští Němci se během 1. poloviny 20. století intenzivně politicky angažovali. V rámci jejich komunity existovaly dva základní politické proudy. Jeden z nich měl orientaci spíše na uherskou politickou tradici. Spolupracoval proto spíše se stranami maďarské menšiny a podporoval autonomii Slovenska. Tento směr reprezentuje Spišská německá strana. Druhý proud byl orientován více protimaďarsky, s poukazem na potlačování německého jazyka a kultury v Uhersku před rokem 1918. Jeho představitelem je Karpatoněmecká strana. Snahu spojit všechny německé politické proudy na východě Československa počátkem 30. let 20. století vyvíjela Německá lidová strana.  Koncem 30. let 20. století převláda Karpatoněmecká strana (nyní již coby sesterská organizace Sudetoněmecké strany). S nástupem autonomistů na Slovensku během druhé republiky byla zřízena Německá strana s vůdcem Franzem Karmasinem a nacionálně socialistickou orientací, coby výlučný reprezentant německé menšiny na autonomním Slovensku a později i během Slovenského štátu.

Karpatští Němci nebo Karpatoněmci (německy "Karpatendeutsche"), též Mantáci (německy "Mantaken"), je označení Němců, obývajících území někdejších Horních Uher (dnešního Slovenska a Zakarpatské Ukrajiny) a přistěhovavších se na toto území mezi 12. a 15. stoletím. Po skončení druhé světové války byla většina Mantáků odsunuta do Německa.

Carpathian Germans (, or "felvidéki németek", ) are a group of ethnic Germans. The term was coined by the historian Raimund Friedrich Kaindl (1866–1930), originally generally referring to the German-speaking population of the area around the Carpathian Mountains: the Cisleithanian (Austrian) crown lands of Galicia and Bukovina, as well as the Hungarian half of the Austro-Hungarian monarchy (including Szepes County), and the northwestern (Maramuresch) region of Romania. Since the First World War, only the Germans of Slovakia (the Slovak Germans or "Slowakeideutsche", including the Zipser Germans) and those of Carpathian Ruthenia in Ukraine have commonly been called "Carpathian Germans".


Soukromý život.

Narodila se roku 1991 v jihorumunské Konstantě do rodiny Arumunů. Otec Stere Halep hrál nižší fotbalovou ligu za klub Săgeata Stejaru a vlastní mlékarenskou firmu.  S tenisem hráčka začala ve čtyřech letech, když se chtěla vyrovnat staršímu bratru. Od šesti let zahájila denní tréninky. V šestnácti letech se přestěhovala do Bukurešti, aby mohla lépe rozvinout svou

Trenérské vedení.

V prvních letech hraní ji v městském oddílu rodné Konstanty trénoval Ioan Stan. Poté se jejími trenéry postupně stali Adrian Marcu, Andrei Mlendea a

Tenisová kariéra.

2008.

Sezónu odstartovala účastí na juniorských turnajích. Do finále se probojovala v missourském Nottinghillu, kde nestačila na mladou nizozemskou hráčku Arantxu Rusovou. Na juniorce Australian Open si ve čtvrtfinále poradila s Anastasií Pavljučenkovovou, aby ji v dalším střetnutí vyřadila Američanka Jessica Mooreová.  Během května a června vyhrála turnaj v Trofeo Bonfiglio, po finálovém duelu proti Bojaně Jovanovské. Na antukovou juniorku French Open přijížděla v roli deváté nasazené. Na její raketě postupně zůstaly Charlotte Rodierová, Dánka Karen Barbatová a ve třetí fázi oplatila prohru turnajové pětce Jessice Mooreové. Ve čtvrtfinále zdolala třináctku Xenii Lykinovou a v

2009.

Celou sezónu 2009 se pohybovala na tůře ITF. Dvakrát se také pokusila proniknout do hlavních soutěží turnajů kalendáře WTA Tour. Z únorového Paris Indoors, stejně jako květnového Roland Garros, však vypadla ve druhém kole kvalifikace.  Na chorvatském turnaji ITF dotace 50 000 dolarů v Makarské postupně přehrála Anu Vrljićovou, Xenii Pervakovou, Annu Schäferovou bez ztráty gamu a v semifinále druhou nasazenou Arantxu Rusovou. V boji o

2010.

Do sezóny vstoupila prohrou v úvodním kole kvalifikace Australian Open, když nestačila na Francouzku Stéphanii Foretzovou. Na počátku dubna 2010 jí patřila 166. příčka světové klasifikace. Debutové čtvrtfinále na okruhu WTA Tour si zahrála na antukovém Andalucia Tennis Experience v Marbelle. Jako kvalifikantka v hlavní soutěži přehrála 70. hráčku žebříčku Ivetu Benešovou a 36. ženu klasifikace Soranu Cîrsteaovou. Mezi poslední osmičkou skončila na raketě druhé nasazené Italky a světové šestnáctky Flavie Pennettaové. Po zvládnuté tříkolové kvalifikaci na Barcelona Ladies Open ji v prvním utkání zastavila španělská antukářka Carla Suárezová Navarrová.  Marocká událost Grand Prix de SAR La

2011.

Sezónu rozehrála na ASB Classic jako 84. hráčka žebříčku. Výhry nad Japonkou Ajumi Moritovou a sedmou nasazenou Ruskou Jelenou Vesninovou, ji zajistily čtvrtfinálovou účast. Mezi poslední osmičkou však nenašla recept na belgickou turnajovou dvojku a dvacátou třetí v žebříčkovém pořadí Yaninu Wickmayerovou. Následně vypadla v rozhodujícím setu kvalifikačního kola na Moorilla Hobart International se slovenskou tenistkou Magdalénou Rybárikovou z počátku druhé světové stovky. Na Australian Open poprvé zvítězila v duelu hlavní soutěže Grand Slamu, když na úvod vyřadila lucemburskou kvalifikantku Anne Kremmerovou. Poté si poradila s 24. nasazenou Ruskou Alisou Klejbanovovou, než skončila na raketě polské dvanáctky Agnieszky Radwańské.  Na dalších třech turnajích, bogotském Copa Sony Ericsson Colsanitas, acapulském Abierto Mexicano Telcel a Monterrey Open, nepřešla přes první kolo. V dubnu obhajovala finálovou účast na Grand Prix SAR La Princesse Lalla Meryem, kde si opět zahrála o titul. Proti Italce Albertě Briantiové z finále odešla poražena. V předchozích dvou kolech porazila turnajovou čtyřku Gretu Arnovou a Kirsten Flipkensovou. Portugalský Estoril Open znamenal na úvod nezvládnuté tiebreaky obou sad s pozdější šampiónkou Anabel Medinaovou Garriguesovou, v nichž uhrála po pěti míčích. French Open přinesl porážku Rusky Ally Kudrjavcevové. Ve druhém kole ji pak vystavila stopku osmá

2012: Bruselské finále a olympijská účast.

Sezónu odstartovala třemi australskými událostmi. Na první z nich, Brisbane International, zavítala v pozici 47. tenistky světa. Ve dvou setech však v úvodním zápasu podlehla zkušené páté nasazené Belgičance Kim Clijstersové. Ostrovní Moorilla Hobart International ji zastihl v lepší formě, když zdolala dvě hráčky z počátku páté desítky Kláru Zakopalovou a Irinu-Camelii Beguovou. Ve čtvrtfinále nestačila na turnajovou jedničku Yaninu Wickmayerovou a podruhé v roce prohrála se zástupkyní belgického tenisu. Na úvodním grandslamu Australian Open byla v prvním kole překvapivě nad její síly 189. tenistka klasifikace a argentinská kvalifikantka Paula Ormaecheaová.  Halový Open GDF Suez v Paříži znamenal porážku od turnajové sedmičky Roberty Vinciové. Do osmifinále Dubai Tennis Championships se probojovala po výhrách nad patnáctou nasazenou Danielou Hantuchovou a Ivetou Benešovou. Čtyři gamy pak uhrála na světovou jedničku Viktorii Azarenkovou z Běloruska. Na dvou březnových turnajích druhé nejvyšší kategorie Premier Mandatory došla shodně do třetího kola. Prvním se stal kalifornský Indian Wells Masters, na němž zdolala čínskou kvalifikantku Šuaj Čangovou a 28. nasazenou Petru Cetkovskou. Ve třetí fázi skončila po prohře od světové dvojky Marii Šarapovové po dvousetovém průběhu. Navazující floridský Miami Masters znamenal porážku od francouzské světové sedmičky Marion Bartoliové, když předtím vyřadila Naděždu Petrovovou a Suarézovou Navarrovou.  Na antukovém Barcelona Ladies Open ji ve čtvrtfinále oplatila čerstvou prohru Carla Suárezová Navarrová. Potřetí v řadě si finále na Grand Prix de SAR La Princesse Lalla Meryem,

2013: Průlom – prvních šest titulů WTA v řadě.

Sezónu začala jako rumunská dvojka, dvacet míst za Soranou Cirsteaovou, a 47. žena žebříčku na aucklandském ASB Classic, kde ji ve druhém kole zastavila světová čtyřka a pozdější vítězka Agnieszka Radwańská ve dvou setech. Z Nového Zélandu se přesunula do Tasmánie na turnaj Hobart International. Opět ve druhé fázi podlehla americké osmé nasazené Sloane Stephensové, s níž vzápětí prohrála i v úvodu Australian Open.  Následovaly nevýrazné výkony. Porážka v prvním kole pařížského Open GDF Suez od Vinciové, ve druhém na obou arabských událostech, na Qatar Total Open skrečovala světové třináctce Aně Ivanovićové a před druhým kolem proti Hantuchové na Dubai Tennis Championships odstoupila. V prvním kole březnového BNP Paribas Open na dvorcích Indian Wells si poradila s Američankou Lauren Davisovou, aby poté skončila na raketě světové čtrnáctky Dominiky Cibulkové po nezvládnutých koncovkách obou setů. Tradičně navazující miamský Sony Open Tennis znamenal první postup do třetího kola v probíhající sezóně. Po vítězstvích nad Sabinou Lisickou a rakouskou 26. nasazenou Tamirou Paszekovou však utržila debakl od sedmé hráčky žebříčku Sary Erranové, jíž uzmula jediný game. Na antukovém Mutua Madrid Open vypadla hned v úvodu se španělskou antukářkou Lourdes Domínguezovou Linovou z konce první padesátky, když ztratila vedení 1:0 na sety.  Výrazné zlepšení formy a průlom do vyšších pater ženského tenisu odstartovala na římském Internazionali BNL d'Italia, kde dosáhla na několik cenných skalpů soupeřek. Do hlavní soutěže se probojovala z kvalifikace po výhře nad Danielou Hantuchovou. V prvním kole jako 64. žena pořadí smetla Rusku Světlanu Kuzněcovovou, jíž povolila pouze dvě hry. Následoval postup přes světovou čtyřku Agnieszku Radwańskou, která po zisku úvodní sady uhrála v dalším průběhu jen tři gamy. Poté oplatila porážku Robertě Vinciové, aby si ve čtvrtfinále poradila s osmnáctou hráčkou klasifikace Jelenou Jankovićovou. V duelu musela odvracet dva mečboly Srbky. Až v semifinále byla nad její síly světová jednička a šampiónka turnaje Serena Williamsová. Později ke svému římskému výkonu uvedla: Ta změna nastala v tom, že jsem se na kurtu uvolnila a nepřipouštěla si tlak. Řekla jsem si, užij si to a hraj pro potěšení. Zisk 425 bodů znamenal posun na 57. příčku. Výsledek však nezopakovala na grandslamovém French Open, kde ji v prvním klání vyřadila dvacátá nasazená Carla Suárezová Navarrová.  Vzápětí, v první polovině června, však přišel premiérový titul na okruhu

2014: Světová dvojka a finalistka French Open.

Sezónu zahájila na Sydney International, do něhož vstoupila jako světová jedenáctka a nasazená sedmička. Na turnaji startovalo šest hráček první desítky žebříčku WTA. Svůj zahajovací duel roku však nezvládla, když ji vyřadila Američanka Madison Keysová, což znamenalo první porážku od září předešlé sezóny.  Na Australian Open do Melbourne Parku zavítala v roli turnajové jedenáctky. Na úvod si za 54 minut poradila s polskou kvalifikantkou Katarzynou Piterovou, která ji dokázala sebrat pouze jediný game. Po ztrátě úvodní sady s 50. ženou klasifikace Varvarou Lepčenkovou ze Spojených států, zopakovala ve druhém kole stejný výkon jako proti Polce, když ve zbylých dvou sadách ztratila jednu hru. Ve třetím utkání narazila na kazašskou kvalifikantku Zarinu Dijasovou, jíž přehrála ve dvou setech, aby se v osmifinále vyzvala osmou nasazenou Srbku Jelenu Jankovićovou. Duel rozhodlo třetí dějství, v němž soupeřce uštědřila kanára. Rumunka tak poprvé v kariéře postoupila do čtvrtfinále Grand Slamu. V něm však nenašla recept na slovenskou turnajovou dvacítku a pozdější finalistku Dominiku Cibulkovou, jíž hladce podlehla 3–6 a 0–6. Zisk 430 bodů ji poprvé v profesionální dráze katapultoval do elitní světové desítky tenistek, když v následné pondělní klasifikaci figurovala na 10. místě. Stala se tak, po Marianě Simionescuové, Virginii Ruziciové a Irině Spîrleaové, čtvrtou Rumunkou v historii, které se tento výkon podařil.  Po prohře v úvodním kole pařížského Open GDF Suez, kde jako turnajová pětka nestačila na Francouzku Kristinu Mladenovicovou, startující na divokou kartu, zavítala na arabský Qatar Open. V roli turnajové sedmičky prošla poprvé v sezóně do finále, když na její raketě zůstaly Estonka Kaia Kanepiová, s níž ztratila jediný set v průběhu celé události, německá hráčka Annika Becková, světová sedmička Sara Erraniová i čtyřka Agnieszka Radwańská. Ve finále zdolala devátou ženu světové klasifikace Angelique Kerberovou. Dosáhla tak na premiérový titul z kategorie Premier 5 a odměnu 441 tisíc dolarů.  Na navazujícím Dubai Tennis Championships však nepřešla úvodní fázi poté, co na počátku druhého setu skrečovala Alizé Cornetové. V osmifinále březnového Indian Wells Masters porazila 20letou Kanaďanku Eugenii Bouchardovou. Čtvrtfinálová výhra nad australskou kvalifikantkou Casey Dellacquovou znamenala, že se poprvé v kariéře posune na 5. místo žebříčku WTA. Stala se tak nejvýše postavenou Rumunkou od zavedení klasifikace v listopadu 1975. V semifinále jí oplatila čerstvou porážku světová trojka Agnieszka Radwańská po dvousetovém průběhu.  Na antukový Porsche Tennis Grand Prix, konaný v Porsche-Arena, přijížděla v roli druhé nasazené. V prvním kole však podlehla Rusce Světlaně Kuzněcovové z konce třetí desítky žebříčku. V první polovině května se pak probojovala do premiérového finále události z druhé nejvyšší kategorie Premier Mandatory, a to na Mutua Madrid Open. Jako čtvrtá nasazená v osmifinále přehrála turnajovou patnáctku Sabine Lisickou, poté srbskou jedenáctku Anu Ivanovićovou a v semifinále ji nezastavila ani šestá žena pořadí Petra Kvitová. V boji o titul se utkala se světovou devítkou Marií Šarapovovou. Přestože v prvním setu dominovala, když ztratila jediný game, soupeřka průběh duelu otočila a připsala si zbylé dvě sady.  Poslední přípravou před pařížským grandslamem se stal římský Internazionali BNL d'Italia, z něhož odstoupila po výhře v úvodním kole nad Američankou Madison Keysovou.  Debutové grandslamové finále mezi ženami přišlo na French Open, kde v roce 2008 vyhrála juniorku. Z pozice čtvrté nasazené ztratila v úvodních třech zápasech pouze jedenáct gamů. Na její raketě tak zůstaly Alisa Klejbanovová, Heather Watsonová

2015: Vítězka Indian Wells Masters.

Úvodní týden sezóny nastoupila jako nejvýše nasazená na šen-čenském turnaji. Po semifinálové výhře nad Čeng Saj-saj si v boji o titul hladce poradila se Švýcarkou ze 47. místa klasifikace Timeou Bacsinszkou, která ji odebrala čtyři gamy. Získala tak devátou kariérní trofej.  V roli třetí nasazené přijela na Australian Open. V úvodních čtyřech kolech na její raketě skončily nenazené hráčky Karin Knappová, Jarmila Gajdošová, Bethanie Matteková-Sandsová a Yanina Wickmayerová, které neuhrály ani jeden set. Ve čtvrtfinále ji však zastavila turnajová desítka Jekatěrina Makarovová po dvousetovém průběhu.  V polovině února startovala jako nejvýše nasazená na Dubai Tennis Championships, turnaji z kategorie Premier 5. Mezi poslední osmičkou vrátila čerstvou porážkou Makarovové. V semifinále ji nezastavila ani bývalá světová jednička Caroline Wozniacká. V boji o titul pak přehrála českou turnajovou sedmnáctku Karolínu Plíškovou ve dvou setech. Od stavu her 3–3 ve druhé sadě si obě tenistky šestkrát v

2016: Šampionka Mutua Madrid Open.

Z lednového Brisbane International se odhlásila poranění Achillovy šlachy. Sezónu rozehrála semifinálem na Apia International Sydney, kde ji vyřadila Světlana Kuzněcovová. Na Australian Open dohrála již v prvním kole s čínskou kvalifikantkou Čang Šuaj, která tak až na patnáctý pokus přešla první kolo grandslamu. Později na sociálních sítí sdělila, že má zdravotní komplikace s dutinou nosní, které si vyžádají chirurgický výkon. Proto se původně odhlásila z událostí Dubai Tennis Championships, kde obhajovala trofej, a navazujícího Qatar Ladies Open. Operaci však odložila, aby mohla na začátku února nastoupit do úvodního klužského kola Světové skupiny Fed Cupu proti České republice. Nakonec odehrála i oba arabské turnaje, když uvedla, že začala hrát kvalitní tenis. Poprvé v kariéře ji – během fedupové dvouhry – zdolala Karolína Plíšková aby v nedělním programu naopak potřetí zvítězila nad Petrou Kvitovou. Rumunky odešly poraženy 2:3 na zápasy a čekaly na barážového soupeře. V dubajské dvouhře skončila v první fázi na raketě bývalé světové jedničky Any Ivanovićové. Svůj úvodní zápas nezvládla ani na Qatar Total Open, kde byla nad její síly Ruska Jelena Vesninová. Ztráta bodů znamenala pád o dvě příčky na 5. místo žebříčku.  V roli obhájkyně titulu zavítala na březnový BNP Paribas Open v Indian Wells, kde ve druhém kole vyřadila za 56 minut Američanku Vaniu Kingovou a ve třetím pakm světovou třicítku Jekatěrinu Makarovovou. V osmifinále uhrála od stavu her 1–3 šest gamů v řadě. a po zisku první sady proti Barboře Strýcové, soupeřka duel skrečovala. její cestu následně zastavila Serena Williamsová ve dvou setech. Ve druhé fázi Miami Open zdolala 18letou Rusku Darju Kasatkinovou, a poté i Julii Görgesovou a Heather Watsonovou. Mezi poslední osmičkou hráček ji přehrála Švýcarka Timea Bacsinszká, ačkoli se ujala vedení 1:0 na sety. Poprvé od května 2014 tak po březnovém turnaji vypadla z elitní světové pětky.  Na dvorce se po krátké přestávce vrátila baráží Světové skupiny Fed Cupu proti Německu. V první dvouhře porazila Andreu Petkovicovou, přestože nebyla nejdříve schopna utkání dvakrát doservírovat. Ve

2017: Podruhé finalistkou French Open a světová jednička.

Sezónu otevřela na šenčenském Shenzhen Open, kde ji po výhře nad Jelenou Jankovićovou ve druhém kole vyřadila Češka Kateřina Siniaková. Následně přijela na Australian Open. Podruhé za sebou však nepřešla úvodní fázi grandslamu a podlehla Američance Shelby Rogersové. Později uvedla, že ji trápila bolest levého kolena.  Jako nejvýše nasazená zavítala na petrohradský St. Petersburg Ladies' Trophy. Po volném losu zdolala Chorvatku Anu Konjuhovou, ovšem před čtvrtfinále proti Natalje Vichljancevové odstoupila pro pokračující bolest v koleni. Zmeškala tak i prohrané fedcupové utkání druhé světové skupiny proti Belgii. Na dvorce se vrátila březnovým BNP Paribas Open v Indian Wells. Ve druhém kole zvládla duel s Donnou Vekićovou, aby následně potřetí v kariéře podlehla Kristině Mladenovicové. Navazující Miami Open v Key Biscayne znamenal čtvrtfinálovou účast po výhrách nad Naomi Ósakaovou, Anett Kontaveitovou a Samanthou Stosurovou, než její cestu pavoukem ukončila pozdější šampionka Johanna Kontaová ve třech setech, přestože šla v závěru druhé sady podávat na vítězství. V dubnu se vrátila do rumunského fedcupového týmu. V druhé světové baráži proti Velké Británii přispěla výhrami nad Heather Watsonovou a Kontaovou k vítězství 3:2 na zápasy. Antukovou část roku odstartovala semifinálem na stuttgartském Porsche Tennis Grand Prix, kde vyřadila Barboru Strýcovou a Anastasiji Sevastovovou. Mezi poslední čtveřicí hráček však nenašla recept na pozdější německou vítězku turnaje Lauru Siegemundovou. V roli obhájkyně trofeje zavítala na Mutua Madrid Open. Na její raketě postupně dohrály Kristýna Plíšková, Roberta Vinciová, Samantha Stosurová, Coco Vandewegheová, Anastasija Sevastovová a ve finále Kristina Mladenovicová. Bodový zisk po obhájeném titulu, třetím v kategorii Premier Mandatory, ji posunul z osmé příčky žebříčku zpět do elitní světové pětky na čtvrtou pozici. Finálový zápas si zahrála i na Internazionali BNL d'Italia, konaném navazující týden v Římě, kde oplatila porážku Sigemundové a vyřadila Pavljučenkovovou, Kontaveitovou a Kiki Bertensovou. Z třísetové bitvy

2018: Vítězka Roland-Garros, finalistka Australian Open a světová jednička po většinu roku.

Sezónu rozehrála na Shenzhen Open, z něhož si odvezla titul. Na její raketě postupně zůstaly Nicole Gibbsová, Tuan Jing-jing, Aryna Sabalenková a Irina-Camelia Beguová. Ve finále přesunutém pro vytrvalý déšť do haly zdolala českou turnajovou šestku a obhájkyni trofeje Kateřinu Siniakovou po třísetovém průběhu. Na okruhu WTA Tour si připsala šestnáctý singlový titul a druhý v Šen-čenu. Jako první světová jednička od titulu Sereny Williamsové ve Wimbledonu 2016 dokázala Halepová vyhrát turnaj WTA. Navíc vybojovala i první deblovou trofej, když ve finále šenčenské čtyřhry zdolala s krajankou Irinou-Camelií Beguovou dvojici Češek Siniaková a Krejčíková.  Na melbournském Australian Open přehrála na úvod Australanku Destanee Aiavovou a Kanaďanku Eugenii Bouchardovou. Nejdelším ženským zápasem ročníku, a třetím nejdelším v historii Australian Open, se stal její souboj ve třetím kole s drobnou Američankou Lauren Davisovou, když skončil po 3.44 hodinách. Ačkoli šla v rozhodující sadě nejdříve třikrát podávat na vítězství, vždy servis ztratila. Naopak za stavu 10–11 a 0:40 z pohledu podávající Rumunky, nevyužila Davisová tři mečboly v řadě. Američanka pak ztratila servis při poměru 13–13 a Halepová poté využila svůj první mečbol, aby set zakončila 15–13. Utkání vyrovnalo ženský rekord Australian Open v počtu gamů jednoho zápasu ze čtvrtfinále 1996, když jich hráčky odehrály 48. Po výhře nad Naomi Ósakaovou ji ve čtvrtfinále nezastavila ani světová šestka Karolína Plíšková, ačkoli do zápasu vstoupila vedením her 4–0. Ve zbytku setu však získala jen 6 z 30 odehraných míčů. Rumunka navýšila aktivní vzájemnou bilanci na 6–1. V semifinálové bitvě s Angelique Kerberovou se ocitla dvakrát na prahu vyřazení, když v třetí sadě odvracela dva mečboly z poměru 5–6 a 15:40. Přesto závěr zvládla a postoupila po výhře 9–7. S poraněným levým hleznem ve finále nestačila na dánskou světovou dvojku Caroline Wozniackou po třísetovém průběhu. Dánka ji vystřídala na čele žebříčku. Utkání přineslo deset prolomených podání, z toho šest v rozpětí osmi gamů třetí sady. Do semifinále postoupila na únorovém Qatar Total Open, než odstoupila před duelem s Muguruzaovou pro zranění pravé nohy. Přestože navazující týden nehrála, vrátila se ve druhé polovině února do čela světové klasifikace.  Březnový BNP Paribas Open

Lotyši (lotyšsky "latvieši", livonsky "laett") jsou evropským národem, který patří k baltské jazykové skupině, původnímu obyvatelstvu východního Pobaltí. Občas na sebe poukazují starověkým jménem "Latvji", které může mít původ ve slově "Latve", což je název řeky, která pravděpodobně protékala územím dnešního východního Lotyšska. Baltofinsky mluvící kmen, známý jako Livové, se usadil mezi Lotyši a obměnil jejich jméno na "Latvis", což znamená "čističi-lesů", jak je také nazývali středověcí němečtí osadníci. Němečtí kolonizátoři změnili toto jméno na "Lette" a jejich původně malou osadu přezdívali "Livland". Latinská forma, "Livonia", se postupně vztahovala na celé území dnešního Lotyšska stejně jako na jižní Estonsko, které se dostalo pod německou nadvládu.

Latvians (; ) are a Baltic ethnic group and nation native to Latvia and the immediate geographical region, the Baltics. They are occasionally also referred to as Letts, although this term is becoming obsolete. Latvians share a common Latvian language, culture and history.