Dědic Zikmunda Lucemburského.

Albrechtův otec zemřel, když mu bylo 7 let, jeho poručníkem se posléze stal Zikmund Lucemburský. V roce 1420 se zúčastnil první křížové výpravy proti husitům, když s Oldřichem z Rožmberka obléhal neúspěšně nově založený Tábor. O dva roky později se stal Zikmundovým zetěm, když si vzal za manželku jeho jedinou dceru Alžbětu a získal také od něj v léno Moravu (v roce 1423).  Alžběta byla dědičkou českého a uherského trůnu, ačkoliv příliš společného s původní uherskou královskou dynastií Arpádovců už neměla, jejich krev už v této době byla ovšem velmi řídká. Co se týče českých předků, jejím dědem byl Karel IV., syn poslední Přemyslovny Elišky. Mezi její předky patřili i Přemysl Otakar I. a jeho druhá manželka Konstancie Uherská, dcera uherského krále Bély III. Sám Albrecht měl mezi předky Bélu IV. Uherského.

Králem.

Zikmund sice označil Albrechta jako svého dědice, ale ten se po jeho smrti v roce 1437 domáhal panovnických práv na mnoha místech poměrně obtížně. Přesto se mu postupně podařilo získat německou, uherskou (korunován 1. ledna 1438) i českou (korunován v červenci 1438 z rukou olomouckého biskupa Pavla z Miličína a Talmberka) korunu. V Čechách se proti Albrechtovi postavila strana vedená Ptáčkem z Pirkštejna, která nabízela korunu polskému princi Kazimírovi. Tomuto nespokojenému křídlu husitů se sice opět podařilo ubránit Tábor, avšak polské vojsko se před Albrechtem stáhlo a ten své zájmy tedy uhájil.  Následující rok se vydal Albrecht do Uher kvůli výpravě proti Turkům, ale odnesl si odtud úplavici, na kterou na konci října 1439 skonal ve vojenském táboře nedaleko Komárna. Teprve několik měsíců po jeho smrti mu Alžběta porodila syna Ladislava, který získal přídomek Pohrobek. Starší syn Jiří v té době již nežil.  Albrecht II. byl třetí panovník Svaté říše římské z dynastie Habsburků.

Dědictví potomků Albrechta a Alžběty.

Alžběta Lucemburská se snažila hájit dědická práva svého syna na uherský trůn, což se ale podařilo až po její smrti. Ladislav Pohrobek se nakonec v roce 1444, po smrti Vladislava Varnenčika, stal uherským králem. Správcem království po dobu Ladislavovy nezletilosti se stal sedmihradský vojvoda János Hunyady. V Čechách byla situace složitější, zemi spravovaly zemské sněmy. Českým králem byl Ladislav uznán až v roce 1453. Správcovskou funkci vykonával Jiří z Poděbrad.  Starší dcera Albrechta a Alžběty Lucemburské Anna (1432–1462) se provdala za Viléma Saského. Druhá dcera Alžběta Habsburská (*1436) se později provdala za Kazimíra IV. Jagellonského a stala se polskou královnou a litevskou velkokněžnou. Polská královna Alžběta byla matkou pozdějšího českého krále Vladislava Jagellonského, který tak měl dynastické spojení nejen s Jagellonci, ale i Lucemburky a Habsburky.

Potomci.

Dne 28. září 1421 se Albrecht v Praze oženil s českou a uherskou princeznou Alžbětou Lucemburskou (1409–1442), dcerou císaře Zikmunda. Měli spolu čtyři děti:

Albrecht II. Habsburský (10. srpna 1397 Vídeň – 27. října 1439, Neszmély (Nesmily) u Ostřihomi, Uhersko), rakouský vévoda (jako Albrecht V.), byl druhý panovník z dynastie Habsburků na českém trůně (korunován 1438), dále král uherský a římský (1438–1439). Jako český a uherský král byl Albrecht I., jako římský král Albrecht II.

Albert the Magnanimous KG (10 August 139727 October 1439) was King of Hungary and Croatia from 1437 until his death and member of the House of Habsburg. He was also King of Bohemia, elected King of Germany as Albert II, Duke of Luxembourg and, as Albert V, Archduke of Austria from 1404.


Správa procesů.

Moderní operační systémy umožňují spustit zároveň více procesů (textový editor, tabulkový procesor, e-mailový klient apod.), což nazýváme multitasking – multiprocessing. Pokud je v počítači méně procesorů, než je běžících procesů, musejí se procesy na procesorech střídat, což označujeme jako změnu kontextu.  Protože programátor nepředpokládá, že by byla změněna data v průběhu vykonávání programu, je při přepínání procesů důležité uchovat všechny informace potřebné pro opětovné obnovení procesu přesně v místě a ve stavu, kde bylo jeho vykonávání přerušeno tak, aby běžící proces tuto změnu nepoznal (až na časové zpoždění mezi dvěma strojovými instrukcemi, mezi kterými došlo ke změně kontextu). Tyto informace se pro každý proces ukládají do tabulky PCB (), která je spravována jádrem operačního systému.  Změna kontextu je poměrně náročná operace, a proto byla zavedena vlákna (), která mají režii na přepnutí nižší. Uspoří se zejména na tom, že thready sdílejí jeden paměťový prostor. To jim též umožňuje velmi rychlou a efektivní vzájemnou komunikaci.

Životní cyklus procesu.

Životní cyklus procesu probíhá podle diagramu stavových přechodů. U několika soupeřících procesů je zařazení k běhu řízeno pravidly: časová kvanta, priorita, či bez možnosti přerušení. Přepínání procesů je značně časově náročné a může vyhovovat jen pro toleranci událostí s dlouhou latencí (například přístup na disk).

Základní stavy procesů.

Následující stavy procesů se vyskytují ve všech víceúlohových systémech:

Rozšířené stavy procesů.

Dva přidané stavy jsou dostupné pro procesy v systémech, které podporují střednědobé plánování procesů () s podporou virtuální paměti. V obou stavech je celý proces odsunut z vnitřní paměti na pevný disk, je-li vnitřní paměti nedostatek (). Je chybou považovat stránkování paměti za střednědobé plánování, protože v tomto případě se odkládá celý proces. Běžné současné operační systémy rozšířené stavy procesů nepoužívají (například řada Windows NT, Mac OS X nebo Linux).

Komunikace mezi procesy.

Komunikace mezi procesy (IPC, "Inter-Process Communication", též "meziprocesová komunikace") označuje mechanismy, pomocí kterých mezi sebou procesy komunikují a sdílí data. Komunikace může být u procesů velice frekventovaná. Některé procesy vytvářejí výstupy, které jiným procesům mohou předávat jako vstupy. Proces nebo aplikaci můžeme podle úlohy v IPC označit jako klienta nebo jako server. Proces zastupující roli klienta si vyžádá službu od jiné aplikace nebo procesu. Na požadavky klienta nebo více klientů odpovídá server. Mnohdy aplikace zastupují obě tyto role.  Je možné aby oba spolu komunikující procesy běžely na jiných zařízeních s jiným operačním systémem. Komunikace pak musí probíhat prostřednictvím určitých protokolů pomocí počítačové sítě, sběrnice, bezdrátově i jinak.

Historie.

Na začátku 60. let 20. století se řídící počítačový software vyvinul z monitorovacího (např. IBM IBSYS) na výkonný (exekutivní) řídící software. Počítače se stávaly rychlejšími a výkonnějšími, avšak tehdejší výpočetní čas počítačů nebyl úsporný ani plně využívaný. To byl důvod, proč se stala technika multiprogramování potřebnou a nezbytnou. Multiprogramování umožnilo souběžnost několika programů. Nejdříve běželo více programů na jediném procesoru, jako výsledek základní jednoprocesorové počítačové architektury, kdy sdílely vzácné a limitované hardwarové zdroje a souběžnost sériové povahy (střídání). Na pozdějších systémech s více procesory mohlo běžet více programů již paralelně.  Programy se skládají ze sekvencí instrukcí pro procesory. Jeden procesor může spustit v jeden čas pouze jednu instrukci, a tak je nemožné spustit více programů ve stejný čas. Program může vyžadovat nějaký systémový zdroj, jako například vstupní zařízení, nebo může zahrnovat nějakou pomalou operaci jako je posílání výstupu (příkazu) na tiskárnu, což by vedlo k nečinnosti procesoru (čekání, až tiskárna bude potřebovat další data). Aby mohl být procesor stále využíván, je provádění takovéhoto procesu pozastaveno a operační systém po tuto dobu využije procesor k běhu jiného programu. Uživateli pak může připadat, že programy běžely ve stejný okamžik (odtud termín „paralelní“).  Krátce poté byla představa „programu“ rozšířena na význam „vykonávání programu a jeho kontextu“. Tím byl zrozen samotný koncept procesu, který se také stal nezbytným pro vznik reentrantního programování. O něco později přišly ještě vlákna. S příchodem konceptů jako je sdílení času, počítačová síť a vícejádrové procesory se sdílenou pamětí, ustoupilo staré multiprogramování před opravdovým multitaskingem (víceúlohový systém), multiprocesingem (víceprocesorový systém), a později také před vícevláknovými aplikacemi ().

Proces () je v informatice název pro spuštěnou instanci počítačového programu. Proces je umístěn v operační paměti počítače v podobě sledu strojových instrukcí vykonávaných procesorem. Obsahuje nejen kód vykonávaného programu, ale i dynamicky měnící se data, která proces zpracovává. Program může na jednom, ale i více počítačích běžet v podobě jednoho či více procesů s různými daty (například vícekrát spuštěný webový prohlížeč zobrazující různé stránky). Správu procesů vykonává operační systém, který zajišťuje jejich oddělený běh, přiděluje jim systémové prostředky počítače a umožňuje uživateli procesy spravovat (spouštět, ukončovat atp.).

In computing, a process is the instance of a computer program that is being executed by one or many threads. It contains the program code and its activity. Depending on the operating system (OS), a process may be made up of multiple threads of execution that execute instructions concurrently.


Matematické vyjádření.

Pro pohyb ve směru rovnoběžném s osou x platí:  Pro čas platí formula_2 ve chvíli, kdy počátky inerciálních vztažných soustav splývají. Tato transformace tedy považuje čas za neměnný a mění pouze prostorové souřadnice.

Inverzní transformace.

K vyjádření události v soustavě "S' " prostřednictvím souřadného systému soustavy "S" můžeme použít tzv. inverzní Galileiho transformaci.

Transformace rychlosti.

Předpokládejme, že v soustavě "S" se pohybuje hmotný bod rychlostí formula_4, jejíž složky jsou formula_5, formula_6 a formula_7. Složky rychlosti formula_4 soustavě "S' " získáme derivací vztahů pro Galileiho transformaci, tzn. To odpovídá vztahu pro skládání rychlostí z klasické mechaniky.

Vlastnosti.

Galileiho transformace sice odpovídá našim zkušenostem, narušuje však postuláty (speciální) teorie relativity. Ukazuje se např., že vztahy popisující elektrické a magnetické jevy mají při použití Galileiho transformace v obou soustavách zcela rozdílné tvary, což odporuje prvnímu postulátu. I druhý postulát je porušen, neboť dostaneme-li při měření rychlosti světla podél osy "x" v soustavě "S" hodnotu formula_12, bude podle výrazu pro transformaci rychlosti v soustavě "S' " rychlost světla formula_13.  Galileiho transformace je přijatelná pouze pro malé rychlosti ve srovnání s rychlostí světla, tzn. formula_14. Pro velké rychlosti je však nutno použít Lorentzovu transformaci. Platnost Galileiho transformace se tedy omezuje na klasickou mechaniku, zatímco v teorii relativity se používá Lorentzova transformace.  Galileiho transformace však svůj význam neztratila, neboť člověk se ve svém okolí běžně setkává spíše s rychlostmi malými, a pro běžnou potřebu (např. technické praxe) je Galileiho transformace postačující.

Galileovy transformace jsou transformační rovnice umožňující pomocí souřadnic "x", "y", "z", "t" nějaké události "U" v inerciální vztažné soustavě "S" vyjádřit souřadnice "x' ", "y' ", "z' ", "t' " téže události v jiné inerciální vztažné soustavě "S' ", která se vzhledem k původní soustavě "S" pohybuje konstantní rychlostí "v".

In physics, a Galilean transformation is used to transform between the coordinates of two reference frames which differ only by constant relative motion within the constructs of Newtonian physics. These transformations together with spatial rotations and translations in space and time form the inhomogeneous Galilean group (assumed throughout below). Without the translations in space and time the group is the homogeneous Galilean group. The Galilean group is the group of motions of Galilean relativity acting on the four dimensions of space and time, forming the Galilean geometry. This is the passive transformation point of view. In special relativity the homogenous and inhomogenous Galilean transformations are, respectively, replaced by the Lorentz transformations and Poincaré transformations; conversely, the group contraction in the classical limit of Poincaré transformations yields Galilean transformations.


Historie.

První písemná zmínka o Zaháni pochází z roku 1202, v roce 1285 pak Zaháň získala městské právo. Město bylo dlouho sídelním městem slezského údělného knížectví. Poté, co bylo od roku 1252 součástí knížectví hlohovského, stalo se v létech 1413 až 1472 sídlem samostatného Zaháňského knížectví dynastie Piastovců.  V pozdním středověku se kulturním střediskem regionu stalo augustiánské opatství, založené v roce 1284. Hlavními odvětvími zaháňského hospodářství té doby bylo soukenictví, pivovarnictví a obchod se železem.  Jan II. Šílený (řečený Ukrutný nebo též Zlý) prodal roku 1472 knížectví spolu s městem rodu Wettinů a město se tak stalo součástí saského vévodství. V 15. století se šířila reformace a za Jindřicha I. (V.) Zbožného, který byl vévodou saským v letech 1539 až 1541, se protestantství stalo saským státním náboženstvím. Jindřichův následovník, saský vévoda a kurfiřt Mořic Saský, přenechal roku 1549 Zaháň českému králi Ferdinandu I. Habsburskému.  V roce 1627 získal Zaháň do vlastnictví Albrecht z Valdštejna. Na Valdštejnovo pozvání působil ve městě v letech 1627 až 1630 astronom a matematik Jan Kepler. Roku 1646 město získal Václav Eusebius Popel z Lobkovic, který nechal později zámek přestavět podle plánů italského architekta Antonia della Porta.  V roce 1786 koupil Zaháň Petr Biron, poslední vévoda kuronský. Jeho dědičkou byla nejstarší dcera Kateřina Vilemína – paní kněžna z Babičky Boženy Němcové, která Zaháň vlastnila v letech 1800-1839. Po smrti Kateřiiny Vilemíny zámek vlastnila mladší sestra Paulina a od roku 1845 nejmladší a nevlastní sestra Dorotea, která zámek zakoupila od Paulinina syna. Dorotea byla provdána za Edmonda de Talleyrand-Périgord. Po rozchodu s ním začala vést domácnost jeho strýci vévodovi Talleyrandovi, známému politikovi a státníkovi Francouzské revoluce; později se stala jeho milenkou a po jeho smrti v roce 1838 jeho univerzální dědičkou. Toto období je v Zaháni považováno za „zlatý věk“, neboť majitelé značně investovali do architektury a výzdoby zámku. Zaháň navštěvovali přední evropští umělci, mezi nimi Ferenc Liszt. Dorotea na Zaháni žila až do své smrti roku 1862. Dorotea zámek rekonstruovala, na kraji parku postavila nemocnici, která funguje dodnes, a část parku nechala jako památku na nejstarší sestru upravit pod názvem "Vilemínina louka". Jméno Sagan si zvolila jako pseudonym francouzská spisovatelka Françoise Saganová. Šlo o odkaz na osobnost z rodu Petra Birona, která se objevila v románu od Marcela Prousta. Jedna z verzí má za to, že se jedná o Kateřinu Vilemínu.  Během 2. světové války byl nedaleko města Zaháně zřízen zajatecký tábor Stalag Luft III, v němž bylo vězněno 10 000 zajatců. 24. března 1944 se 76 spojeneckých zajatců pokusilo o útěk 110 m dlouhým hlubokým tunelem v hloubce 9 metrů při tzv. Velkém útěku. Poslední z nich byli chyceni již u východu z tunelu. Útěk se zdařil pouze 3 z nich. Podle události byl natočen film se Steve McQueenem v hlavní roli. Po válce bylo v Londýně vyslýcháno a oběšeno dvacet německých policistů a gestapáků, kteří se podíleli na brutálním potlačení útěku.  V roce 1945 předalo Německo Zaháň Polsku.

Zaháň a Božena Němcová.

Rodiče Boženy Němcové Jan a Terezie Panklovi s rodinou se do Zaháně odstěhovali z Ratibořic na jaře 1845. V té době již byla Němcová provdána a známa jako začínající spisovatelka. Navštívila Zaháň na podzim roku 1848. V roce 1856 se rozhodla poslat svého syna Karla, který se učil v Praze zahradníkem, na zkušenou. Požádala mladší sestru Marii, která byla v Zaháni provdána, aby Karlovi zajistila v zámecké zahradě místo. Z Karlova pobytu se zachovala korespondence s matkou z let od roku 1856 do roku 1858, kdy ze Zaháně odešel.  Rodiče Boženy Němcové v Zaháni dožili a byli zde pochováni. Josef Pankl zemřel roku 1850. Terezie Panklová byla roku 1857 propuštěna ze zámecké služby a s nepatrnou penzí přežívala roku 1863, kdy též zemřela.

Zaháň (polsky Żagań, německy "Sagan", hornolužickosrbsky "Zahań", latinsky "Saganum") je město v jihozápadním Polsku, v Lubušském vojvodství. Leží na řece Bobr zhruba uprostřed mezi Chotěbuzí a Vratislaví. Místní pozoruhodností je zámek, který získal současnou barokní podobu přestavbou v roce 1670.

Żagań (French and,, ) is a town on the Bóbr river in western Poland, with 25,731 inhabitants (2019). The town is the capital of Żagań County in the historic region of Silesia. Previously in the Zielona Góra Voivodeship (1975–1998), Żagań has been in the Lubusz Voivodeship since 1999.


Historické dělení Protobulharů.

Do 8. století byli Bulhaři a příbuzensky blízké národy rozděleni do čtyř velkých skupin.

Vývoj před utvořením prabulharského státu.

Asie.

Původní kmeny Prabulharů byly pravděpodobně turkoaltajské větve Onogurů, Tie-leského → Čı-leského (Tieleové) původu, o čemž se zmiňují Orchonské runové texty (v Mongolsku), a taky čínské kroniky, v nichž jejich označení nese název Pu-ku-chun (Bul-gar-chun) (Hunobulhaři).

Evropa.

Prabulharské kmeny původně sídlily na sever od Kavkazu, poté se postupně přesunuly zejména do oblasti kolem Azovského moře, Předkavkazí a poříčí Dněpru a Dněstru. Již ve svém původním domově se Hunobulhaři (Prabulhaři) rozdělily na dva kmeny – Utigury a Kutrigury. Tyto dva kmeny mezi sebou často soupeřily. V 6. století zasáhli do vývoje tohoto etnika Avaři, kteří porazili Utigury a poté společně s Kutrigury táhli dál na západ do panonské nížiny. Utigurové poté kolem roku 570 upadli do závislosti na Západoturkuckém kaganátu s centrem v dnešním Turkestánu (Kaspické moře). Ten se ale létech 628–630 rozpadl a utigurské kmeny se opět osamostatnily. Někdy v této době začali Utigurové znovu zvát sami sebe původním jménem Bulhaři. Prabulharské kmeny se poté sjednocují pod vládou chána Kuvrata (Hunobulharské historické názvy: Kurt, Kur-bat) do prvního státu známého jako Velké Bulharsko ( Magna Bulgaria). Jejich složení je neznámé, a prameny se zmiňují pouze o kmenových názvech Čakarar, Kubiar, Kürijer, a jména klanů Tulo (Dulo), Ukil, Ermijar, Ugain a Duar.

Kuvratova vláda.

Největší rozkvět zažilo Velké Bulharsko za chána Kuvrata, který prožil část svého života v Byzantské říši. Zde získal řecké vzdělání a během svého pobytu přijal i křesťanskou víru. Po svém nástupu na trůn skoncoval Kuvrat za pomoci Byzance s avarskou nadvládou a dokázal uhájit svoji pozici i proti Západoturkucké říši na východě. To se podařilo v letech 630 až 635 hlavně díky sjednocení prabulharských kmenů do silné aliance, která byla dost mocná na to, aby si zajistila svoji existenci bez závislosti na ostatních státech. Hlavním městem říše bylo pravděpodobně město Fanagorie na Tamanském poloostrově. Po smrti Kuvrata se stal chánem nejstarší z jeho synů Batbajan.

Úpadek a podrobení Chazary.

Záhy po smrti svého otce se ostatní synové začali bouřit. Onogurie, zmítaná v boji o moc, se pak stala snadným terčem Chazarské expanze (668). Rozdělené kmeny, které byly dále vytlačovány Chazary ze svého území, hledaly nová místa, kde se usadit.  Prabulhaři, vedení Bojanem (Batbajan), nazývaní též Černí Bulhaři, se pravděpodobně stáhli na Krym, kde později splynuli s Tatary. Existuje teorie, která tvrdí, že potomci Batbajanovy hordy jsou dnešní Balkaři, tedy turkický národ žijící na Kavkaze.  Část Prabulharů se pod vedením Kotraga (pravděpodobně mohlo jít o dalšího syna, ale jeho existence není prokázána) vydala po proudu řeky na sever, usadila se u řeky Volhy a vytvořila tam pozdější stát volžských Bulharů.  Asi nejslavnější z Kuvratových synů Asparuch vedl více než sto tisíc Prabulharů na Balkán a po dobytí Dobrudžy a Moesie zde založil první bulharskou říši.  Posledním z Kuvratových synů byl Kuber, který se usadil pravděpodobně v dnešní Makedonii či východní Albánii. Také tito Bulhaři se rychle včlenili do slovanské společnosti a během sto let přijali i zdejší slovanský jazyk.

Velké Bulharsko nebo Onogurský chanát ( Стара Велика България, Η παλαιά μεγάλη Βουλγαρία) byl historický státní útvar, v letech 632–668, který se rozkládal mezi řekou Dněstrem, dolním tokem Volhy a zasahoval též na Krymský poloostrov. Vznikl konsolidaci několika hunobulharských kmenů, v jejichž čele stál kmen Ogurů (Onogurové). Jeho zakladatelem byl chán Kuvrat, a obyvateli byli Prabulhaři s jejich jednotlivými kmeny a také nebulharské polousedlé místní kmeny (hlavně ugričtí Pramaďaři a sarmatští Alani), které byly v tom čase podřízené Avarské a Západoturkucké říši.

Old Great Bulgaria or Great Bulgaria (Byzantine Greek: Παλαιά Μεγάλη Βουλγαρία, "Palaiá Megálē Voulgaría"), also often known by the Latin names "Magna Bulgaria" and "Patria Onoguria" ("Onogur land"), was a 7th-century state formed by the Onogur Bulgars on the western Pontic-Caspian steppe (modern southern Ukraine and southwest Russia). Great Bulgaria was originally centered between the Dniester and lower Volga.


Významné exempláře.

Reskribace se velmi rozmohla ve středověku, kdy byly v klášterech často vyškrabávány rukopisy obsahující pohanské texty, mnohdy i klasická díla antického písemnictví a místo nich vznikaly církevní texty. Protože však původní písmo nezmizelo úplně a zůstalo více méně čitelné (i díky moderním technologiím), dochovaly se tak velmi staré a vzácné texty. "Codex Ambrosianus" tak uchoval část díla dramatika Tita Maccia Plauta, "Codex Veronensis" obsahuje Liviovy "Dějiny od založení Města" (knihy 3—6).  "Codex Ephraemi rescriptus" obsahuje pod textem z 12. století původní starozákonní a novozákonní texty z 5. století. Novozákonní text obsahuje všechny části knih kromě Druhého listu Tesalonickým a Druhého listu Janova. Kodex je uchováván ve Francouzské národní knihovně.  Také Ciceronovo dílo "De re publica" bylo považováno dlouhou dobu za ztracené a dochované jen ve fragmentech a v citátech jiných autorů. Teprve v roce 1819 nalezl italský kardinál a filolog Angelo Mai ve Vatikánské apoštolské knihovně palimpsest, který obsahoval první a druhou knihu a rozsáhlé výňatky ze třetí, čtvrté a páté knihy. Ciceronovo dílo bylo přepsáno Augustinovými komentáři k žalmům.  Dalším příkladem je Archimédova kniha, ve které nastiňuje hlavní principy integrálního počtu. Tento text objevil v roce 1846 teolog Konstantin von Tischendorf. V roce 1907 jej částečně přeložil dánský filolog Johan Ludvig Heiberg. V důsledku první světové války byl rukopis zapomenut, dokud nebyl v roce 1998 v aukci u Christie's v New Yorku zakoupen neznámým sběratelem za 2 200 000 dolarů a předán Walters Art Museum v Baltimoru. Až v srpnu 2006 se podařilo skupině vědců v čele s německým fyzikem Uwe Bergmannem plně identifikovat původní text díky metodě rentgenové fluorescence.  Někdy byl z pergamenového palimpsestu seškrabán i druhý text a nahrazen třetím. Tyto tzv. "codices ter scripti" se nacházejí např. v Britském muzeu. 12 listů obsahuje nejprve zlomky římského historika Grania Liciniana v unciálním písmu asi ze 7. století, které bylo asi v 9. století nahrazeno spisem římského gramatika a posléze někdy v 11. století jej nahradil úryvek z díla Jana Zlatoústého v syrštině.

Palimpsest (ze starořeckého πάλιν [palin] „opět“ a ψάειν [psaein] „vyškrabaný“) je v diplomatice označení pro psací látku, ze které bylo původní písmo záměrně odstraněno buď vyškrabáním nožem či pemzou (v případě pergamenu) či omytím (u papyru) a nahrazeno novým textem. Z důvodu úspory materiálu (především u pergamenu byla velkou nevýhodou jeho vysoká cena) bylo toto druhotné používání (reskribace) obvyklé již v období antiky a velmi se rozšířilo ve středověku. Palimpsesty jsou zajímavými historickými dokumenty, protože speciální lampy umožňují čtení původního vyškrabaného textu (staršího a tedy zpravidla historicky cennějšího). V přeneseném slova smyslu se výraz palimpsest užívá i v literární teorii intertextuality. Palimpsestem se rozumí text, skrze nějž „prosvítá” jiný text, tedy např. parodie: skrze parodující text lze vidět text parodovaný. Termín palimpsest do literární vědy zavedla členka tzv. Kostnické školy slavistka Renate Lachmannová (* 1936), která jej definuje jako „druhý zápis textu, kterým prosvítá text původní”. V medicíně se pojem užívá pro ostrůvkovitou poruchu paměti (jinak též alkoholické okénko) způsobenou alkoholovou intoxikací případně delirantním stavem, který zabrání uložení paměti různě dlouhého časového úseku.

In textual studies, a palimpsest () is a manuscript page, either from a scroll or a book, from which the text has been scraped or washed off so that the page can be reused for another document. Pergamene (now known as parchment) was made of lamb, calf, or goat kid skin (best made in ancient Pergamon) and was expensive and not readily available, so in the interest of economy a pergamene often was re-used by scraping off the previous writing. In colloquial usage, the term "palimpsest" is also used in architecture, archaeology, and geomorphology to denote an object made or worked upon for one purpose and later reused for another, for example a monumental brass the reverse blank side of which has been re-engraved.


Lineární pružina.

U mnoha reálných pružin, především u často užívané šroubové tlačné pružiny či torzních tyčí, je tato závislost téměř lineární, v grafickém vyjádření je to tedy úsečka; sklon této úsečky udává tuhost pružiny, což je konstanta vyjadřující sílu potřebnou k jednotkové deformaci pružiny. V tomto případě přímé úměrnosti síly a výchylky tedy lze matematicky takové chování vyjádřit Hookovým zákonem následovně: kde formula_2 je síla pružiny, formula_3 je koeficient tuhosti, formula_4 představuje výchylku pružiny z klidového stavu.  Plocha pod křivkou odpovídá dodané práci potřebné k určité deformaci pružiny neboli akumulované potenciální energii zatížené pružiny. V případě přímé úměrnosti tedy je:  Těleso zavěšené na pružině je jedním z nejjednodušších mechanických oscilátorů, tedy soustavou vykonávající kmitání. Pokud zanedbáme tlumení, vykonává těleso o hmotnosti "m" na pružině s tuhostí "k" harmonické kmity o vlastní úhlové frekvenci rovné

Základní rozdělení pružin.

Kovové pružiny.

Materiál pružin není optimálně využit zejména u kruhového průřezu.  Materiál pružin je 2x lépe využit než u pružin namáhaných ohybem.  Tuhost vinutých pružin je dána průměrem drátu, počtem "činných" závitů a průměrem vinutí. U progresivních pružin (kuželovitých, soudkovitých, s proměnným stoupáním) závity postupně dosedají na sebe, počet činných závitů se snižuje, čili tuhost stoupá.  Tažné pružiny tím, že namáhají oka ohybem jsou nehospodárné ve srovnání s tlačnými pružinami.  Materiál přírodní nebo syntetická pryž nebo pružný plast.

Pryžové pružiny.

Vlastnosti pryžových pružin: - mají omezenou životnost

Pneumatické pružiny.

Pneumatické pružiny využívají stlačitelnost plynů. - čistě pneumatické (měchy, plynové válce) - mají progresivní průběh tuhosti - hydropneumatické

Pružina (lidově nazývaná též "pero" nebo "péro") je strojní součást, která umožňuje v jednom nebo i více směrech elastickou deformaci: působením síly se deformuje, ale když síla přestane působit, vrací se do původního tvaru. Využívá se buď k zachycení, akumulaci sil (jako pero u hodin) nebo k pružnému spojení jiných součástí tak, aby se rázy a kmitání neodpružené součásti (například nápravy) nepřenášely na část odpruženou (například podvozek). Pružina obvykle působí silou závislou na velikosti její výchylky z klidové polohy a ve směru proti této výchylce. Charakteristika pružiny je obecně křivka vyjadřující závislost mezi silou působící na pružinu a její pružnou deformací.

A spring is an elastic object that stores mechanical energy. Springs are typically made of spring steel. There are many spring designs. In everyday use, the term often refers to coil springs.


Stavba sliznice.

Sliznice se může skládat až ze tří vrstev:

"Lamina epithelialis", povrchový epitel.

Tvoří nejpovrchovější část sliznice, je vždy přítomen. Epitely jsou obecně tvořeny živými buňkami s velkou regenerační schopností, buňky jsou pevně spojeny, mezibuněčné prostory jsou jen velmi malé. Epitely až na jednu výjimku ("stria vascularis" v Cortiho orgánu vnitřního ucha) nejsou krvené, jsou vyživovány difuzí ze slizničního vaziva.  Epitely se liší počtem vrstev buněk a jejich tvarem, v závislosti na funkci sliznice. V některých typech sliznice tvoří epitel malé, endoepitelové žlázky.

"Lamina propria mucosae", slizniční vazivo.

Pod epitelem se nachází vrstva řídkého kolagenního vaziva. Jeho tloušťka se liší v závislosti na druhu výstelky, může být téměř neznatelná i velmi mohutná. Ve vazivu probíhají krevní vlásečnice, které vyživují sliznici, mohou v něm být žlázy ústící na povrch sliznice.

"Tunica muscularis mucosae", svalová vrstva sliznice.

Pod slizničním vazivem může být vrstva hladké svaloviny. Může chybět, nebo je nesouvislá.

Typy sliznic.

Sliznice se liší podle toho, jakou „dutou útrobu“ vystýlají. Platí, že orgánové soustavy mají sliznici, která je pro danou soustavu typická, ale i v rámci jedné soustavy se liší mohutností slizničního vaziva, přítomností svalové vrstvy nebo určitých žláz. Pro každou orgánovou soustavu je typický specializovaný epitel.

Sliznice trávicí soustavy.

Celá trávicí trubice, od žaludku až po anus, je vyslána sliznicí, která je pokryta jednovrstevným epitelem, který mívá sekreční nebo absorpční funkci. Ve sliznici je celá řada žláz, které produkují látky potřebné k trávení potravy (pepsin, HCl produkované žaludečními žlázami), hlen a hormony. Epitelové buňky tenkého střeva (enterocyty) jsou opatřeny mikroklky (=žíhaná kutikula) a přijímají rozložené živiny.

Sliznice dýchacích cest.

Typický epitel této sliznice je víceřadý epitel s řasinkami. Sliznice vystýlá nosní dutiny, paranasální dutiny (tam je tenčí a obsahuje méně žlázek), průdušnici, průdušky i průdušinky. Řasinky kmitají směrem ven a pomáhají čištění dýchacích cest od prachu a jiných nečistot.

Sliznice močových cest.

Je tvořena přechodným epitelem a velkým množstvím slizničního vaziva. Má schopnost se roztáhnout a zvětšit tak mnohonásobně objem orgánu, který vystýlá (močový měchýř).

Kutánní sliznice.

Vystýlá mechanicky namáhaná místa, epitel je vrstevnatý dlaždicovitý. Podobá se kůži, ale nerohovatí. Najdeme ji například v ústní dutině.

Endometrium.

Endometrium je speciální název pro sliznici vystýlající dělohu. Jeho vzhled se mění v závislosti na estrickém cyklu savců nebo menstruačním cyklu ženy. Epitel je jednovrstevný, výška slizničního vaziva se mění. Když je sliznice připravena přijmout oplozené vajíčko, je vrstva vaziva mohutná, sliznice je překrvená. Nedojde-li k zahnízdění vajíčka, sliznice atrofuje, u ženy se část odlučuje a odtéká s menstruační krví.  Dojde-li k nidaci zárodku, endometrium vytvoří "pars materna placentae", tedy mateřskou část placenty. U savců s pravou placentou (člověk, šelmy) se po porodu odlučuje jako decidua, což je příčinou fyziologického krvácení.

Sliznice ("tunica mucosa") je výstelka tvořená vazivem a epitelem, která kryje vnitřní povrchy těla obratlovců. Poskytuje mechanickou ochranu tkání uložených pod ní a chrání tělo před škodlivými vlivy vnějšího prostředí (tzv. slizniční imunitní systém – brání před bakteriemi, toxickými látkami, atp). Její (většinou) růžová barva je způsobena prosvítáním krevních vlásečnic probíhajících v podslizničním vazivu.

A mucous membrane or mucosa is a membrane that lines various cavities in the body and covers the surface of internal organs. It consists of one or more layers of epithelial cells overlying a layer of loose connective tissue. It is mostly of endodermal origin and is continuous with the skin at various body openings such as the eyes, ears, inside the nose, inside the mouth, lip, vagina, the urethral opening and the anus. Some mucous membranes secrete mucus, a thick protective fluid. The function of the membrane is to stop pathogens and dirt from entering the body and to prevent bodily tissues from becoming dehydrated.


Popis.

Stavba započala v roce 1958 a most byl otevřen 30. dubna 1963. Celková délka mostu činí 1300 metrů, z toho 963 metrů pevná část a zbývajících 337 metrů se skládá z nájezdů na obou stranách. Hlavní část je ve výšce 23 metrů nad mořem. Most je postaven z oceli, je 21 metrů široký s vozovkou v obou směrech a stezkou pro chodce. Z toho 6 metrů šířky tvoří železniční trať, kterou využívají německé dráhy Deutsche Bahn. Oblouky nad centrální částí dlouhé 268,5 metru mají rozpětí 248 metrů a dosahují do výše 45 metrů nad nejvyšším bodem mostu. Ocelová ortotropní mostovka je zavěšena na obloucích tzv. síťově uspořádanými závěsy. Most byl navržen inženýry G. Fischerem a T. Jahnkem z firmy Gutehoffnungshütte Sterkrade AG, Oberhausen – Sterkrade. Na architektonickém řešení se podílel architekt Gerd Lohmer.

Ukončení trajektové dopravy.

Po otevření mostu byla ukončena trajektová doprava na ostrov Fehmarn. Původní trajektová linka z Großenbrode v Německu až k mysu Gedser v Dánsku byla nahrazena novou trajektovou linkou z Puttgarden na ostrově Fehmarn do Rødby v Dánsku na ostrově Lolland. Nový most a trajektové změny přinesly značné úspory času pro silniční a železniční dopravu z Hamburku a Lübecku do Kodaně.

Historická památka.

Most byl v roce 1999 Státním úřadem pro ochranu historických památek prohlášen kulturní památkou a stal se symbolem spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko.

Studená válka.

Vzhledem k tomu, že most byl postaven v době studené války, bylo do jeho konstrukce vloženo šest specifických míst pro uložení trhaviny, která měla být použita v případě invaze. Jejich umístění je patrné i dnes podle šesti čtvercových záplat z asfaltu. Ty byly spojeny s řídícím bodem vzdáleným asi 1 km od mostu v Heinrichsruh.

Fehmarnsundský most () je ocelový obloukový most, který spojuje německý ostrov Fehmarn v Baltském moři s německou pevninou u Großenbrode přes mořskou úžinu Fehmarnsund.

The Fehmarn Sound Bridge () connects the German island of Fehmarn in the Baltic Sea with the German mainland near Großenbrode.


Členění města.

Město sestává z katastrálních území:

Připojování obcí.

V roce 1940 se k městu připojila obec Murdorf a v roce 1963 obec Waltersdorf.

Sousední obce.

Na severu je sousední obcí Fohnsdorf, jihovýchodně Maria Buch-Feistritz, na jihu Reifling, jihozápadně Oberweg, západně Sankt Peter ob Judenburg a severozápadně leží Pöls.

Historie.

Judenburg se rozkládá poblíž hradu Eppenstein. Hrad byl poprvé zmiňován židovskými obchodníky v roce 1074 jako „mercatum Judinburch“, kteří hráli v té době v regionu velmi důležitou roli v obchodu. Nejdříve se zmiňuje nejstarší „právo skladu“ v té době vybavené rozsáhlým „celním právem".  Ve 12. století vlastnili Judenburg Traungauerové a potom Babenberkové. Roku 1224 dostal Judenburg městské právo a ve 13. a 14. století vzrůstal obchod a město se stalo obchodním centrem a obchodovalo mimo jiných také s Benátkami. Nejprve platidlem byly guldeny a až po dlouhé době se platilo rakouskými zlatými. Důležitým byl pro Judenburg obchod se štýrským železem (Erzberg). Dalším významným obchodním zbožím byl pravý kozlík lékařský ("Valeriana celtica"), surovina pro výrobu mýdla, která se vyvážela až do Orientu.  Po velkých pogromech ve 14. a 15. století byli všichni štýrští Židé v roce 1496 vypovězeni ze země. V roce 1460 císař Fridrich III. (1440-1493) udělil městu monopol pro světový obchod s kozlíkem lékařským. Město drželo monopol přes 100 let.  V letech 1910 až 1914 byla ve městě v provozu „bezkolejová dráha Judenburg“, první provoz trolejbusů v Rakousku.  Až do první světové války byla v Judenburgu posádka rakousko-uherských pozemních ozbrojených sil armády (1867-1914). V roce 1914 se tu ocitá moravský polní stíhací prapor č.17.  Během rakouské vlády za nacismu byla snaha změnit název města, který byl pro židovský název nesnesitelný a aby byl změněn na „Zirbenstadt“. Diskutovalo se o tom po celou válku a ke změně nakonec nedošlo.  Na konci druhé světové války byl v roce 1945 v Judenburgu zřízen uprchlický tábor pro židovské osoby bez domova (Displaced Person) s pobočkami v okolních obcích Dietersdorf, Liechtenstein, Kobenz a Murdorf.  Dnes je Judenburg průmyslovým a obchodním městem a zřídilo se tu mezi jiným také spolkové gymnázium a spolkové reálné gymnázium, jakož i obchodní akademii.

Městský znak.

Městu byl zapůjčen s účinností od 1. června 1959 usnesením štýrské zemské rady z 9. února 1959.

Hospodářství a infrastruktura.

Podle sčítání lidu v roce 2001 bylo ve městě 578 pracovišť se 6060 zaměstnanci z obce a 1799 dojíždějících a 3840 obyvatel za prací dojíždí. V roce 1999 pracovalo 41 v lesnických závodech (z toho 16 jako hlavní zaměstnání) a obhospodařovali 3791 hektarů.  Od dřívější doby je v Judenburgu většinou průmyslové centrum Mur-Mürz-Furche, a neustále se bojuje s přestěhováním provozu a mezi obyvateli je nesouhlas.  Výstavbou nákupního centra v sousední obci Fohnsdorfu zostřuje se situace se stavem obchodní sítě. Maloobchodní síť se stěhuje do nákupních center, obchody se ve městě vyprazdňují a téměř zcela mizí. Město reaguje na tuto problematiku sestavením koncepce marketinku, např. výstavbou planetária. Tendence k návratu je až dosud nezdařilá.

Sport.

Okresní město Hudeburg má několik sportovních zařízení pro provozování nejrůznějších sportů.

Judenburg je rakouské město ve spolkové zemi Štýrsko. Leží na řece Muře, v nadmořské výšce 737 m, 87 km severozápadně od Štýrského Hradce. Žije zde obyvatel.

Judenburg is a historic town in Styria, Austria. It is the administrative centre of the Murtal district, which was created on 1 January 2012 from the former Judenburg District and former Knittelfeld District. Until 31 December 2011, it was the capital of the Judenburg District.


Racionální a omezeně racionální modely.

Teorie omezené racionality vznikla jako konkurenční teorie k teorii racionality jako optimalizace. Pojem "racionální" a "racionalita" je užíván v mnoha oborech (ekonomie, psychologie, sociologie,...). Mnoho ekonomických modelů předpokládá, že lidé jsou v průměru racionální. Tyto modely obvykle vycházejí z teorie ekonomické rovnováhy. Typicky se jedná o situaci, v níž se nabídka rovná poptávce. Dle ekonomické teorie je tento stav jediným optimálním stavem, při kterém nedochází na trhu ani k přebytku ani nedostatku zboží. O způsob, jakým je rovnováha docílena, se tyto modely příliš nestarají, resp. je udáváno, že rovnováhy je dosahováno racionálním chováním všech účastníků trhu. (viz teorie racionální volby). V případě strategické hry by se jednalo o situaci, v níž všichni hráči zvolí optimální strategii. V ekonomii je racionální agent člověk, který za všech okolností jedná tak, aby maximalizoval svůj užitek. Ekonomická teorie pro analýzu tohoto chování zavedla zvláštní abstrakci člověka - "homo economicus", člověk ekonomický. Homo economicus je dle ekonomické teorie sobecký individualista, jedná přísně logicky, a nemá na zřeteli nic jiného než maximalizovat své výnosy a minimalizovat své náklady. V ekonomické teorii má racionální agent následující vlastnosti: Výsledkem rozhodovacího procesu je optimum, které je hledáno bez ohledu na cenu výpočtu a cenu informací. Možnost neoptimálního rozhodnutí se v této teorii nezvažuje. Každodenní zkušenost i pokusy však říkají, že tato definice racionality mluví spíše o chování geniálního robota, než o chování běžných lidí. Z řady experimentů navíc plyne, že se lidé zdaleka jako abstraktní homo economicus nechovají. A to ani tehdy, když jim nestojí nic v cestě. Oproti tomu teorie omezené racionality říká, že svět, ve kterém žijeme, je složitější, než bychom si přáli. Je velký a příliš komplexní na to, aby člověk mohl porozumět všemu. Lidé jsou často racionální svými záměry, ne nutně svým jednáním. Lidé získávají často zpětnou vazbu, podle které opravují své teoretické modely jen velmi pomalu. Mohou dlouhodobě zastávat mylné teorie o fungování světa, náboženství, morálních hodnotách atp. Jejich jednání se proto z pohledu vševědoucího agenta bude jevit jako suboptimální. Jejich suboptimální jednání ale ovlivňuje svět i ekonomiku. Agent podle teorie omezené racionality: Z toho však neplyne, že bychom nutně museli být za všech okolností hloupí, iracionální nebo se chovat absurdně. Omezená racionalita je často interpretovaná jako suboptimální nebo dokonce i iracionální ve srovnání s neomezenou racionalitou. Avšak existuje evidence, že rychlá a jednoduchá pravidla mohou vést ke stejně dobrým výsledkům jako komplexní statistické modely (např. vícenásobná regrese, Bayesovské sítě) zatímco vyžadují méně informací a výpočetních schopností.Gerd Gigerenzer a Reinhard Selten ve své knize uvádějí několik důvodů, proč jednoduché heuristiky fungují. První výhodou je možnost využití informací ze struktury prostředí, ve kterém je heuristika aplikována (oproti univerzálnímu rozhodovacímu algoritmu). Druhým důvodem je robustnost jednoduchých strategií oproti složitým modelům s velkým množstvím parametrů. Třetím důvodem je, že reálné rozhodovací situace na rozhodnutí kladou mnoho nároků (přesnost, rychlost, jednoduchost,...), které mohou představovat protikladné požadavky a tedy způsobují vážný problém pro optimalizaci, nicméně nikoliv pro modely omezené racionality. Kvasničkadokonce uvádí, že současná kognitivní a evoluční psychologie považuje schopnost používat jednoduché heuristiky za „požehnání“ pro lidský druh, protože umožňuje rychlou orientaci ve složitém materiálním ale i sociálním světě. Bez této schopnosti by šance na přežití byla mnohem nižší.

Jaký je vliv emocí na rozhodování.

Emoce jsou často označovány jako překážka racionality. Pokud zkoumáme lidské chování, zjistíme, že respondenti často vysvětlují své počiny v kontextu emocí. Lidé pociťují emoční prožitky jako reakci na určité druhy podnětů v závislosti na jejich individuálních minulých zkušenostech a kulturním kontextu. Emoce umožňují rychlé, automatické reakce a akce orientované na přežití. Emoce jsou vývojově starší než rozumové chování, jejich projevy jsou proto silnější a hůře ovladatelné. Lidé jsou schopni reagovat rozzuřeně nebo až agresivně v důsledku stimulů, které vnímají jako nefér nebo nespravedlivé. Podle Gerda Gigerenzera a Reinharda Seltena se tyto vlastnosti u lidí vyvinuly, protože představovaly výhody pro jejich vlastníky. Autoři uvádí následující funkce emocí při rozhodování.  Koukolík a Drtilová také uvádějí, že novější výzkum hodnotí emoce ve vztahu k řešení problémů ve dvou rozměrech: jednak rozlišuje míru příjemného/nepříjemného, jednak míru nabuzení (arousal). Nabuzení lidé obecně více riskují. Pokud mají současně špatnou náladu, užívají primitivnější myšlenkové strategie a mají sklon k černobílým rozhodnutím. Mají-li dobrou náladu, déle uvažují, jsou tvořivější, užívají více informací, které přezkoumávají do větší hloubky.

Neexistence racionálního agenta byla v průběhu doby podpořena množstvím zjištění a experimentálních pozorování.

Framing efekt.

Teorie racionální volby předpokládá, že lidé ohodnocují zisk i ztrátu stejnou měrou. Ze souboru alternativ by měl člověk volit tu možnost, která jim přinese největší užitek (Ať už se jedná o maximalizaci zisku, nebo minimalizaci ztráty). Užitek ze zvolené možnosti je dán očekávaným užitkem možných důsledků zvolené možnosti, násobených pravděpodobností jejich nastání. Z experimentů provedených Amosem Tverským a Danielem Kahnemanem však vyplývá, že člověk projevuje větší ochotu riskovat v situacích, které představují potenciální ztrátu, než v situacích přinášejících potenciální zisk. Nepříjemný pocit ze ztráty určité sumy peněz je obecně silnější, než pocit uspokojení z výhry té samé částky. Proto lidé tak často odmítají férové sázky na hod mincí. Autoři dále na mnoha testech dokazují, že lidé často přijímají a užívají informace v podobě, v níž je získali, aniž by o nich v tomto ohledu uvažovali. Z experimentů vyplývá, že pro rozhodnutí je důležitá formulace – „zarámování“ problému. Klade-li zarámování problému důraz na pozitivní znaky, je důsledkem větší ochota riskovat jak při možnosti zisku, tak při možnosti ztrát. Klade-li se důraz na znaky negativní, ochota riskovat v obou směrech klesá ("Toto maso je z 90% libové!" vůči "Toto maso obsahuje 10% tuku!" převzato z Koukolíka a Drtilové )

Špatné vyhodnocování rizik.

Rozhodování je ovlivňováno způsobem, jakým vnímáme a hodnotíme rizika. Podle Koukolíka a Drtilové obecně platí, že riziko nastávající s velmi nízkou pravděpodobností, například úmrtí při letecké katastrofě nebo teroristickém útoku přeceňujeme, zatímco riziko událostí, která nastávají s pravděpodobností vysokou, například úraz elektrickým proudem v domácnosti, onemocnění a úmrtí v důsledku kouření cigaret, nebezpečí při neléčeném vysokém krevním tlaku nebo dlouhodobém řízení motorového vozidla, podceňujeme.

Subjektivní oceňování.

Klasická ekonomie předpokládá, že aplikujeme stejné počty na rozhodování v přítomnosti jako na rozhodování v budoucnosti (krátké období nepředpokládá žádné znehodnocení peněz). Lidé však často upřednostňují okamžité uspokojení a přijmou menší hodnotu ihned, než větší hodnotu i třeba v blízké budoucnosti. Podle Koukolíka a Drtilové časový odklad zisku způsobí "odečítání" nějakého podílu hodnoty. Experimenty také prokázaly, že se toto "snižování hodnoty s ohledem na čas" liší v závislosti na tom, jaké hodnoty se týká. Je odlišné v případě zisku a v případě ztráty, záleží i na tom, zda bylo rozhodnutí riskantní nebo bez rizika, nebo zda šlo o jeden nebo větší počet možných důsledků. Nejen čas, ale i vlastnictví a původ předmětů hraje při našem rozhodování roli. Pro lidi mají předměty, které jsou v jejich vlastnictví větší cenu, než předměty cizí. Hodnota předmětu v jejich očích ale také dále roste s dobou, po kterou jej vlastní. I v případě předmětů, které již nevlastníme, roste v našich očích jejich hodnota s dobou, po kterou jsme je vlastnili. Psychologové také zjistili, že se lidé chovají různě k penězům, které získali různými způsoby a nikoliv stejně, jak předpokládá klasická ekonomická teorie. Z jednoho druhu zisku lidé utrácejí s větší lehkostí, jsou tedy ochotni více riskovat, než z jiného druhu zisku. Předmětu, který lidé získávají s velkým úsilím, si cení více než stejného předmětu získaného bez námahy. Výher v loterii a dědictví si lidé cení méně než mzdy. Koukolík a Drtilová poukazují na to, že tato pokusně ověřená poznání mají základní význam i pro rozhodování ve věcech veřejných. Například bytů, které rodiny s nízkým příjmem získají zcela zadarmo, si váží méně než bytů, které dostanou byť za velmi nízkou, nicméně nějakou cenu. Dalšími příklady experimentů zkoumajících míru racionality při lidském rozhodování mohou být – hra Ultimatum nebo Aschův experiment

Omezená racionalita a umělá inteligence.

Snahou Herberta A. Simona, tvůrce pojmu omezená racionalita byl pokus o konstrukci více realistické teorie o lidském ekonomickém rozhodování. Ale také tvrdil, že nejlepší způsob, jak tuto oblast studovat, je skrze počítačovou simulaci. Kvasničkauvádí, že pro umělou inteligenci je velkou výzvou navrhovat mechanizmy vzniku rozhodovacích heuristik s použitím prostředků počítačové inteligence a pozorovat jejich přenos v systému. Základní paradigma současné umělé inteligence a kognitivní vědy je multiagentní přístup, který je reprezentovaný množinou agentů, přičemž jejich přístup k výpočetním schopnostem a k informacím je omezený. Multiagentní modely umožňují velice snadné omezení racionality agentů, která je v matematických modelech absolutní a často představuje důvod jejich kritiky. V těchto modelech je navíc jednoduché vytvořit jednotlivé agenty tak, aby byli navzájem heterogenní. Toho je docíleno tak, že při vytváření populace agentů jsou mezi jejich jednotlivé instance distribuovány jiné hodnoty počátečního stavu nebo preferencí. Mezi agenty můžeme také distribuovat různé informace, schopnosti nebo cokoliv, co může ovlivnit chování modelu a přiblížit ho více realitě. Z pohledu tvorby rozhodovacích pravidel jsou však nejdůležitější schopnosti agentů učení se a adaptace. Dle Kvasničky umělá inteligence využívá pro modelování omezené racionality především trojice metod:

Hlavní myšlenkou omezené racionality je tvrzení, že existence kognitivních limitů lidského mozku, složitost struktury okolního prostředí ale i omezený čas, který na rozhodování máme, neumožňuje jedinci se ve většině případů rozhodovat optimálně. V důsledku omezenosti kognitivního orgánu jsme k dořešení rozhodovacího procesu v reálném čase nuceni zjednodušovat rozhodovací mechanismy a používat pouze přibližné metody. Lidské rozhodování má tedy dle teorie omezené racionality spíše podobu hledání uspokojivého řešení pomocí různých heuristik, nežli hledání optimálního řešení, jak uvádí teorie racionální volby. Jelikož úspěšnost jednotlivých heuristik závisí na struktuře prostředí, modely omezené racionality popisují nejenom, jak je rozhodnutí dosaženo na základě zvolené heuristiky, ale posuzuje v kterých oblastech je tato heuristika úspěšná a v kterých ne.

Bounded rationality is the idea that rationality is limited, when individuals make decisions, by the tractability of the decision problem, the cognitive limitations of the mind, and the time available to make the decision. Decision-makers, in this view, act as satisficers, seeking a satisfactory solution rather than an optimal one.


Biografie.

Narodil se v Hell‘s Kitchen v západní části New York City jako syn chudých italských přistěhovalců z obce Pietradefusi v provincii Avellino v Kampánii. Když Spojené státy vstoupily do druhé světové války, narukoval k letectvu, v němž sloužil v jižní Asii a Německu; tam také zůstal i po skončení války jako civilní zaměstnanec. Po návratu z války studoval na Kolumbijské univerzitě sociologii a navštěvoval kursy tvůrčího psaní. První povídku s názvem "Poslední Vánoce" publikoval v roce 1950. Po mnoha letech v diplomatických službách se začal věnovat psaní. Zemřel 2. července 1999 v New Yorku.

Dílo.

První dva romány Maria Puza, "Temná aréna" (popisuje situaci v poválečném Německu) a "Šťastný poutník", byly přijaty kritikou vlídně, ale autor jimi peníze ani slávu nezískal.  Jeho hlavním uměleckým odkazem je série románů z prostředí italské mafie v USA. V roce 1969, po dokončení románu "Kmotr" se Puzo stal doslova přes noc uznávaným a slavným autorem. Na úspěch "Kmotra" navázal dalšími „mafiánskými“ romány – např. "Sicilián" (kterým se vrátil do čela žebříčku bestsellerů v roce 1984), "Omerta" a "Poslední kmotr". Další román pak popisuje sérii teroristických atentátů, spiknutí a posléze atentát na fiktivního amerického prezidenta z rodu Kennedyů – "„K“ znamená Kennedy". Jeho posledním románem byla "Rodina", zemřel však před jeho dokončením roku 1999. Tento román o klanu Borgiů z 16. století později dokončila Carol Ginová, kniha však výraznějšího úspěchu nedosáhla.

Film.

Byl rovněž autorem filmových scénářů podle vlastních předloh. Kmotr v režii F. F. Coppoly 1972 získal Oscara, stejně tak i "Kmotr II." z roku 1974, třetí část z roku 1990 byla na Oscara nominována.  Kromě tvorby scénářů podle svých románů spolupracoval Puzo i na tvorbě scénáře filmů Superman a Superman 2.

Mario Gianluigi Puzo (15. října 1920, New York – 2. července 1999, New York) byl americký spisovatel, který bývá literárními kritiky označován jako dědic generace naturalistů.

Mario Gianluigi Puzo (; October 15, 1920 – July 2, 1999) was an American author, screenwriter and journalist. He is known for his crime novels about the Italian-American mafia, most notably "The Godfather" (1969), which he later co-adapted into a trilogy directed by Francis Ford Coppola. He received the Academy Award for Best Adapted Screenplay for the first film in 1972 and "Part II" in 1974. Puzo also wrote the original screenplay for the 1978 "Superman" film. His final novel, "The Family", was released posthumously in 2001.


Životopis.

John Baskerville se narodil v Sion Hill ve vesnici Wolverley, blízko města Kidderminster v hrabství Worcestershire v Anglii. V roce 1726 se přestěhoval do Birminghamu, kde se vyučil krasopisu a kaligrafii. Živil se výukou psaní a vedení účetnictví. Své služby nabízel také jako kameník-rytec monumentálních nápisů (jedna jeho kamenná deska se dochovala v birminghamské knihovně). Poté začal po vzoru Johna Taylora, obchodovat s lakovanými předměty, které napodobovaly japonskou techniku nazývanou "japaning" (údajně zjistil tajemství výroby od Johna Taylora tím, že ho sledoval při pochůzkách ve městě a pořizoval suroviny pro výrobu na stejných místech a od stejných dodavatelů jako on). Svůj obchod měl na 22 Moor Street a brzy si vydělal značné značné jmění, což mu v roce 1745 umožnilo přestěhovat se z centra na menší panství v severozápadním okraji města, mezi Broad Street a Easy Row. Zde si postavil dům, který pojmenoval "Easy Hill". Ten se stal jeho domovem i dílnou a místem odpočinku po jeho smrti (Easy Hill shořel během birminghamských nepokojů v roce 1791). Byl členem Královské společnosti umění, řemesel a obchodu a společník některých členů klubu vzdělanců Lunar Society v Birminghamu. Jeho přítelem a obdivovatelem jeho práce byl i americký politik a tiskař Benjamin Franklin. Baskerville byl také přítelem londýnského knihkupce, spisovatele a vydavatele Roberta Dodsleye, od kterého se možná nechal inspirovat nápadem na tvorbu nových písem. Tiskem a typografií se začal Baskerville zaobýrat kolem roku 1750. Za prvního moderního typografa je většinou považován William Caslon, jehož Baskerville uznával a respektoval. Nespokojen s dosavadní nabídkou písem Jensona a Garamonda, začal vyvíjet svůj vlastní styl, daleko jemnější a výraznější než ostatní. Zkoumal obtížnost čtení odlišných znaků a zjistil, že písma jemných tahů se daleko lépe čtou při tisku v malých velikostech – zejména v knihách. Jeho rytec John Handy měl za úkol odlišit písmo Caslona, a tak byla v roce 1756 konečně dokončena Baskervillova antikva. Co bylo unitkání na Baskervillovi, byl jeho velmi systematický přístup, který neopomíjel jediný aspekt knižní produkce - písmo, sazbu, volbu papíru i tisk, jen aby získal co nejlepší výsledek. Mezi jeho inovace patřil i nový recept na unikátní, lesklý, černý krycí inkoust. Zároveň inovoval tiskový proces používáním horkých měděných desek k vysušení inkoustu, než se stačil vpít hluboko do papíru (metoda horkého tisku). Pracoval s výrobcem papíru Jamesem Whatmanem, aby vytvořil hladší velínový papír, na kterém lépe vyniklo jeho písmo tištěné výrazným černým inkoustem. Baskerville byl také zakladatelem kompletně nového přístupu v typografii, když přidal široké okraje a jako první použil meziřádkový proklad. Nepoužíval žádné linky ani ornamenty. V kompozici stránky vyzdvihl důležitost prázdné plochy a vždy odstraňoval vše co by mohlo narušit čitelnost. Jeho stěžejními principy byly jednoduchost, elegance a především přehlednost.  Perfekcionismus a zavádění inovací mu ovšem způsobilo finanční ztráty, protože kdyby své publikace úměrně nacenil, nemohla by si je veřejnost dovolit. V roce 1757 publikoval pozoruhodné čtyřdílné vydání Vergiliova básnického díla s použitím vlastního písma. Dokončení trvalo tři roky, ale ohlas byl tak velký, že byl další rok jmenován univerzitním tiskařem na Univerzitě v Cambridge. Následovalo asi 50 dalších klasik, které zahnovaly edice děl Miltona (1758) nebo Shakespeara (1769). Jeho publikace si svou odlišností získaly značnou přízeň, ale zároveň byly i kritizovány. Kvůli velkému kontrastu papíru a černě tištěného písma v němž Baskerville zvýraznil kontrast mezi silnými a slabými tahy, tvrdili zlí jazykové, že je čtení Baskervillových knih pro oči až bolestivé, a že z nich po dlouhém čtení mouhou lidé rovnou oslepnout. Na Univerzitě v Cambridge také v roce 1763 vytiskl své mistrovské dílo – foliantovou Bibli, ačkoli byl pradoxně sám přesvědčeným ateistou. V letech 1758 – 1763 pracoval kromě Bible ještě na Knize modliteb (Book of Common Prayer). Pro Oxford navrhl v roce 1758 řecké písmo. Poté další čtyři roky nic nevytiskl, dokud ho jeho rivalové v Birminghamu nevypropokovali k další práci.  Jeho kariéra týkající se vydávání knih, pro něj zřejmě byla i zdrojem frustrace. Ne přímo proto, že z ní neměl finanční zisk, ale kvůli mnoha nepřátelům, zvláště na londýnském knižním trhu. Ti se často naváželi do jeho vzdělání, jeho nezastíraného ateismu a celkově do jeho osobnosti. Baskerville byl údajně velmi okázalá osobnost. Například po Birmingamu jezdil s párem krémově zbarvených koní v kočáru s panely lakovanými technikou "japaning" jeho výroby. Také žil a měl otevřený vztah se Sarah Eaves, kterou opustil její muž. Baskerville se rozhodl, že se o Sarah a její dvě děti postará, proto jí nabídl bydlení v Easy Hill. Sarah nabídku přijala zdánlivě jako hospodyně, ale vznikl mezi nimi intimní vztah. Jejich svazek ignorující konvence vyvolával nesouhlas a stával se tématem místních drbů. John Baskerville si vzal Sarah Eaves v květnu roku 1764.  Po jeho smrti v roce 1775, Baskervillova písma zakoupilo konsorcium v jehož čele stál francouzký dramatik Beaumarchais. Ten jej zakoupil, aby mohl Baskervillovým písmem nechat vytisknout Voltairovo dílo. Poté Baskervillova písma upadají v zapomění. Ve 20. letech 20. století je obnovily nové písmolijny jako Linotype, Monotype a další. Písmolijna Emigre vydala populární obrodu Baskervillova písma v roce 1996 s názvem "Mrs Eaves", pojmenovaném po Baskervillově ženě, Sarah Eaves.

Smrt a pohřeb.

John Baskerville zemřel přirozenou smrtí 8. ledna 1775. Ve své závěti, jakožto přesvěčený ateista, nechal jasné instrukce, že si přeje být pohřben v olověné rakvi v kryptě pod budovou větrného mlýna, který nechal zbudovat na své zahradě. Poté co byl dům prodán v roce 1788 byla stavba odstraněna, ale rakev s ostatky zde zůstala až do roku 1821. Tehdy se majitel pozemku rozhodl vybudovat zde kanál, rakev s ostatky vyjmul a Baskervillovo zachovalé tělo nechal vystavit. Poté byla rakev Baskervillovou rodinou a přáteli tajně pohřbena v kryptě kostela Christ Church. Po demolici kostela v roce 1897 byla rakev znovu pohřbena v katakombách na hřbitově Warstone Lane. V roce 1963 městská rada Birminghamu obdržela petici s požadavkem, aby byly Baskervillovy pozůstatky pohřbeny v nevysvěcené půdě, jak si to sám přál.

Pocta.

Před Baskerville House na náměstí Centenary Square v Birminghamu vznikla v roce 1990 skulptura s Baskervillovým písmem jako pocta tomuto typografovi. Dílo s názvem "Industry and Genius" vytvořil místní umělec David Patten.

Galerie.

Ukázky Baskervillem vydaných publikací:

John Baskerville ( 28. ledna 1706 – 8. ledna 1775) byl anglický typograf, tiskař a obchodník. Byl inovátorem knihtisku a podstatně ovlivnil anglickou typografii a úroveň tištěných publikací. Jeho nejznámější písmo Baskerville bylo zditalizováno a stále je oblíbené a používané.

John Baskerville (baptised 28 January 1707 – 8 January 1775) was an English businessman, in areas including japanning and papier-mâché, but he is best remembered as a printer and type designer.


Biografie.

Arnulf pocházel z rodu Luitpoldovců, jeho otec bavorský markrabě Luitpold padl roku 907 u Bratislavy v bitvě s Maďary. Luitpoldovým nástupcem v Bavorsku se stal Arnulf. ""Získal-li vévodství právem nástupnickým či volbou bavorského národa, t.j. předních velmožů, není zcela bezpečně zjištěno,"" napsal Václav Chaloupecký do "Dějin lidstva." ""Nebezpečí maďarské vynucovalo si zajisté zcela mimořádných opatření.""  Jako bavorský markrabě a později vévoda si Arnulf počítal v říši značně samostatně. Dosáhl několika vítězství nad Maďary (909, 910, 913), a posílil tak východní hranice Bavorska na řece Innu. Zároveň rostla Arnulfova moc a prestiž v říši. Aby zajistil svým bojovníkům prostředky k obživě a zároveň si získal jejich věrnost, sekularizoval vévoda část bavorských církevních statků v jejich prospěch. Tím si ovšem znepřátelil bavorské preláty, kteří se obrátili o pomoc na krále.  Po vymření vládnoucí východofranské dynastie Karlovců roku 911 se postavil za volbu franckého vévody Konráda, který se následně oženil s Arnulfovou ovdovělou matkou Kunhutou, jež rovněž pocházela ze švábského vévodského rodu Alaholfingů. Brzy se však dostal s králem do konfliktu a připojil se k všeobecnému odboji proti němu, který Konrád nedokázal zdolat. Přesto byl Arnulf v Bavorsku sesazen a nahrazen Konrádovým bratrem Bertoldem. Po Konrádově smrti se roku 919 znovu ujal postu bavorského vévody. Zároveň se prohlásil se souhlasem bavorských velmožů východofranským králem, přestože si ostatní šlechta zvolila saského vévodu Jindřicha Ptáčníka. Zajímavé je, že tentokrát se na Arnulfovu stranu postavili i bavorští biskupové.  Roku 921 uspořádal Jindřich I. proti svému konkurentovi tažení, které skončilo nikoliv válečným konfliktem, nýbrž smírem. Arnulf se královské hodnosti vzdal a řezenskou smlouvou uznal Jindřicha I., který ho potvrdil ve funkci bavorského vévody a dopřál mu značnou samostatnost. Vévoda měl například právo investitury biskupů a významných opatů a vedl samostatnou zahraniční politiku. Snažil se získat italskou královskou korunu, o kterou neměl Jindřich zájem. Nakonec se mu roku 934 podařilo prosadit volbu syna Eberharda, nicméně bavorská vojenská výprava do Lombardie skončila naprostým fiaskem. Zemřel roku 937 a byl pohřben v klášteře sv. Jimrama v Řezně.  Arnulf se snažil zasahovat také do poměrů v českém knížectví. Zdá se však, že Čechy se uvolnily ze svrchovanosti říše, odklonily se od bavorského vévody a uzavřely za vlády knížete Václava spojenectví se saským Jindřichem, jak dosvědčuje saský kronikář Widukind i autor Kristinánovy legendy. Zachována zůstala pouze církevní závislost na řezenské diecézi.

Arnulf Bavorský zvaný Zlý (9. století – 14. července 937, Řezno, Východofranská říše) byl markrabětem (907–911) a později vévodou (911–914 a 919–937) bavorským, vládcem Karantánie (Korutan), spojené s Bavorským vevodstvím, a východofranským vzdorokrálem (919–921).

Arnulf (birth unknown; died 14 July 937), also known as the Bad () or the Evil ("der Böse"), a member of the Luitpolding dynasty, held the title of Duke of Bavaria from about 907 until his death in 937.


Historie.

Proces fagocytózy jako první pozoroval a popsal Ilja Iljič Mečnikov.

Role v imunitním systému.

Fagocytóza je klíčový proces v přirozeném imunitním systému. Je to jedna z prvních linií obrany proti infekci, zároveň může aktivovat odpověď adaptivního imunitního systému. Ačkoliv je fagocytózy schopna většina buněčných typů, některé buněčné typy provádějí fagocytózu jako část své hlavní funkce. Tyto se nazývají "profesionální fagocyty." Fagocytóza je evolučně starý proces, nachází se už u bezobratlých živočichů.

Profesionální fagocytické buňky.

Mezi profesionální fagocyty se počítají neutrofily, makrofágy, monocyty, dendritické buňky, osteoklasty a eozinofily. První tři vyjmenované mají největší roli v odpovědi na většinu infekcí.  Neutrofily mají za úkol kolovat v krvi a do tkání se dostávat až v případě zánětu nebo infekce. Vystupují skrze stěny cév procesem zvaným diapedéza. Funkcí neutrofilů je fagocytovat a zabíjet pozřené patogenní mikroorganismy. Fagocytóza je nejčastěji iniciována Fcγ receptory a receptory komplementu 1 a 3. Neutrofily jsou specializované na přímé zabíjení pozřených patogenů, jsou tedy vybavené širokým repertoárem baktericidních molekul. Ty jsou předem vytvořené a skladované v granulách. Granuly obsahují trávicí enzymy, nejčastěji proteázy, myeloperoxidázu, laktoferrin a antimikrobiální peptidy. Příkladem proteáz mohou být kolagenáza, gelatináza nebo serinové proteázy. Degranulace do fagozomu, kterou doprovází oxidativní vzplanutí, je výrazně antimikrobiální. Monocyty a makrofágy, které z nich vznikají, opouštějí krevní řečiště a zůstávají ve tkáních. Tvoří rezidentní populaci buněk, která tvoří jakousi ochranou bariéru proti infekci. Makrofágy iniciují fagocytózu přes manózový receptor, scavenger receptory, Fcγ receptory a receptory komplementu 1, 3 a 4. Makrofágy žijí dlouho a také si dlouho zachovávají schopnost fagocytózy a tvorby nových lyzozomů.  Dendritické buňky jsou taktéž rezidentní populací ve tkáních a pohlcují částice fagocytózou i pinocytózou. Nemají za úkol patogeny zabít a zničit, ale rozložit na peptidy pro antigenní prezentaci buňkám adaptivního imunitního systému.

Fagocytické receptory.

Receptory pro iniciaci fagocytózy mohou být rozděleny podle rozpoznávaných struktur na dvě skupiny. První rozpoznávají povrchy opsonizované molekulami buněčného nebo plazmatického původu. Jako příklady mohou posloužit receptory pro IgG protilátky nebo komplement. Do druhé skupiny patří receptory, které rozpoznávají struktury na površích patogenů. Sem patří manózový receptor, jiné lektinům podobné receptory, scavenger receptory nebo Dectin 1. V některých případech je vyžadován kromě signálu od fagocytického receptoru ještě signál druhý, a to od pattern recognition receptorů aktivovaných molekulárními vzory asociovanými s patogeny (PAMPs).

Fcγ receptory.

Tyto receptory rozpoznávají cíle obalené IgG protilátkami. Konkrétní rozpoznávaná část je Fc fragment. Molekuly receptoru obsahují intracelulární aktivační ITAM motiv, případně se asociují s ITAM-obsahujícími adaptorovými molekulami. ITAM domény převádějí signál z receptorů dovnitř buňky. Aktivující receptory lidských makrofágů jsou FcγRI, FcγRIIA, a FcγRIII. Fagocytóza závislá na Fcγ receptorech vyvolává tvorbu vychlípenin kolem pohlcované částice, anglicky nazývanou "phagocytic cup" = fagocytický pohárek. Zároveň vyvolává oxidativní vzplanutí.

Komplementové receptory.

Receptory pro komplementové podjednotky rozeznávají hlavně C3b, C4b a C3bi depozitované na površích částic. Extracelulární doména je tvořená lektinovou komplement-vázající doménou. Rozpoznání cílové struktury komplementovým receptorem není dostatečné pro zahájení fagocytózy, je nezbytný další signál. Makrofágy exprimují komplementové receptory CR1, CR3 a CR4. Na rozdíl od Fc-iniciované fagocytózy se částice opsonizované komplementem "propadají" do membrány bez tvorby vychlípenin a panožek.

Manózový receptor.

Manóza a jiné cukry, které se vyskytují na površích patogenů, jako třeba fukóza, jsou rozpoznávané manózovým receptorem. Extracelulární část receptoru je tvořená osmi lektinovými doménami. Mechanismus, kterým dochází k fagocytóze po aktivaci manózového receptoru, je odlišná od Fcγ zprostředkované i komplementovým receptorem zprostředkované fagocytózy.

Fagozom.

Pohlcení materiálu je zprostředkované aktino-myozinovou kontraktilní kortikální sítí. Fagozom je kompartment vzniklý kolem pohlceného materiálu. Pohybuje se směrem k centrozomu a postupně splývá s lyzozomy a různými granuly, čímž se mění ve fagolyzozom. Fagolyzozom se postupně okyseluje, čímž se aktivují enzymy a dochází k degradaci.  Degradace může být závislá na kyslíku i nezávislá na kyslíku.

Role v apoptóze.

Pro udržení homeostázy ve tkáních je nutné odstraňovat odumřelé buňky. Tuto funkci mají především makrofágy. Apoptotické buňky jsou identifikovány na základě intracelulárních molekul prezentovaných na povrchu buňky. Mezi tyto "eat me" signály patří fosfatidylserin, kalretikulin nebo oxidovaný LDL.

Role v přijímání potravy jednobuněčných organizmů.

Fagocytózou přijímají potravu mnozí jednobuněční živočichové. Dokonce i u primitivních mnohobuněčných organizmů, například "Trichoplax," buňky využívají fagocytózu a pinocytózu pro získání potravy z trávicí dutiny.  U některých jednobuněčných organismů, například améb, je potrava obalená panožkami. U jiných je přijímána takzvanými buněčnými ústy, oblastí na membráně, kde dochází k fagocytóze.  Stejně jako u fagocytických buněk mnohobuněčných organismů, dochází i u jednobuněčných k tvorbě fagozomu, fagolyzozomu a ke strávení potravy pomocí enzymů.

Fagocytóza (z řeckého "„phagein“" – sníst; sežrat a "„kutos“" – duté plavidlo) je endocytický proces pohlcování pevných částic (≥ 0,5 μm) z okolního prostředí buňkami. Pozřením částice se vytvoří fagozom, organela pro trávení. Odlišuje se od dalších mechanismů pozření částic nebo tekutiny, například od pinocytózy.

Phagocytosis () is the process by which a cell uses its plasma membrane to engulf a large particle (≥ 0.5 μm), giving rise to an internal compartment called the phagosome. It is one type of endocytosis.


Popis.

Bezy jsou opadavé keře, stromy nebo i vytrvalé byliny se vstřícnými zpeřenými listy. Kořenový systém je bohatě větvený a mělký. Listy jsou na okraji pilovité, s palisty nebo s nektárii vzniklými přeměnou palistů. Větve jsou tlusté, s nápadnými lenticelami a tlustou dření. Květenství jsou koncové vrcholičnaté laty nebo ploché vrcholíky. Květy jsou pravidelné, drobné, většinou pětičetné, bílé, zelenavé nebo žlutavé. Kališní i korunní lístky jsou srostlé. Tyčinek je 5, jsou přirostlé při bázi koruny a vyčnívají ven. Semeník obsahuje 3 až 5 komůrek, v každé je jediné vajíčko. Plodem je dužnatá, nejčastěji černá nebo červená peckovice připomínající bobuli a obsahující 3 až 5 semen.

Rozšíření.

Rod zahrnuje asi 40 druhů rozšířených v mírném a subtropickém pásu obou polokoulí a v některých horských oblastech tropů. Není zastoupen v subsaharské Africe. V ČR je zastoupen 3 původními druhy: bez černý ("Sambucus nigra"), bez chebdí ("S. ebulus") a bez červený ("S. racemosa"). Mimo tyto 3 druhy roste v Evropě ještě bez sibiřský ("S. sibirica"), rozšířený ve středním a východním Rusku.

Zástupci.

Jako "bez" se někdy lidově označuje i šeřík obecný "(Syringa vulgaris)", který však s bezem není nijak příbuzný (patří do řádu hluchavkotvarých).

Využití.

Jako okrasné dřeviny jsou u nás nejčastěji pěstovány různé kultivary bezu černého, lišící se především tvarem a zbarvením listů a celkovým vzrůstem.  Bez černý je využíván v lidovém léčitelství a plody jsou různým způsobem zpracovávány na šťávy, džemy apod.

Odkazy.

Externí odkazy.

Bez ("Sambucus") je rod vyšších dvouděložných rostlin patřící do čeledi pižmovkovité ("Adoxaceae"). Zahrnuje asi 40 druhů dřevin i bylin, rozšířených zejména v mírném pásu a subtropech. V České republice rostou 3 druhy. Některé druhy a kultivary bezu jsou pěstovány jako okrasné dřeviny.

Sambucus is a genus of flowering plants in the family Adoxaceae. The various species are commonly called elder or elderberry. The genus was formerly placed in the honeysuckle family, Caprifoliaceae, but was reclassified as Adoxaceae due to genetic and morphological comparisons to plants in the genus "Adoxa".


Historie.

Teorie o používání v předkřesťanské době.

Symbol ryby byl používán na tomtéž místě již dříve jako symbol několika božstev. Amulety ve tvaru ryby (také delfína) symbolizovaly plodnost. Ichtys se týkala také lidské sexuality a znázorňovala ženský klín (nebo dělohu). Znak ryby je také spojován s Afroditou, Atargatou, Dagonem a některými dalšími místními původními bohy.

Ichthys jako křesťanský symbol.

Význam symbolu.

Užití Ichthys jako hlavního symbolu prvotních křesťanů může být vnímáno jako kryptogram. "Ichthys" (ΙΧΘΥΣ, řecky ryba) se dá číst jako slovo složené z prvních písmen slovního spojení: Ježíš Kristus, Boží syn, Spasitel. V originále Ἰησοῦς Χριστός, Θεοῦ Υἱός, Σωτήρ, "Iésús Christos Theú Huiós, Sótér".  Podle historiků se ve dvanáctém století začalo znovu používat motivu Ichthys, tentokrát doplněného o křížek (místo oka) nebo nápis ΙΧΘΥC. Původní forma "Ichthys" je kruh obsahující řecká písmena uspořádaná tak, aby výsledek vypadal jako osmipaprsčité kolo.

Ryby v evangeliích.

Ryby jsou v evangeliu zmiňovány několikrát a je jim dáván symbolický význam. Několik z Ježíšových učedníků bylo rybáři. Pověřil je se slovy „Udělám z vás rybáře lidí.“  Při krmení davů byl k Ježíši přinesen malý chlapec s „pěti krajíčky chleba a dvěma rybkami“. Ptali se ho: „Ale co jsou oni, mezi tolika jinými?“ Ježíš zmnohonásobil množství chleba i ryb a nakrmil tím celý dav.  V Matoušovi 13:47–50 Ježíš přirovnává Boží rozhodnutí, kdo vystoupí do nebe a kdo propadne peklu, rybářům třídícím jejich úlovek: ponechávají si ty dobré ryby a ty špatné vyhazují pryč.  V Janovi 21:11 je zaznamenáno, jak učedníci chytali celou noc, ale nic neulovili. Ježíš jim poradil, aby rozhodili sítě na opačné straně lodi – a oni pak ulovili 153 ryb!  Málo citovaný výskyt ryb v Ježíšově životě můžeme nalézt i v Matoušovi 17:24–27, kde Kristus říká Petrovi, aby šel na ryby, neboť peníze na zaplacení chrámových daní najde v ústech chycené ryby.

Prvotní křesťanská církev.

Ichthys byla nalezena už v římských katakombách z prvního století.  Když byli křesťané v prvním století n. l. pronásledováni Římany, používali rybu k označování potkávacích míst a kobek nebo k rozlišení spojenců od nepřátel.  Existuje několik hypotéz, jak a proč byla vybrána ryba. Některé zdroje naznačují, že by mohlo jít o doporučení Klémenta Alexandrijského jeho dopisovatelům (Paedagogus, III, xi) vyrýt do svých pečetí rybu nebo holubici. Nicméně je známo z římských staveb, že toto znamení užívali již dříve. Také mohlo být myšleno jako protest proti zbožňování římského císaře během vlády Domitiana v prvním století našeho letopočtu. Mince nalezené v Alexandrii o něm referují jako o „synu božím“ (Theú Huiós). Ve skutečnosti už tento titul (divi fillius) užívali předchozí panovníci od smrti Julia Caesara, který byl následně prohlášen za boha.

Odraz v současné kultuře.

Ježíšova ryba se stala moderní ikonou křesťanství. Dnes lze tento symbol nalézt například jako samolepku na autech, přívěscích či jiných špercích symbolizujících, že nositel je křesťan. Jako logo ho také používají některé společnosti a univerzitní spolky.

Hudební festival.

Ichthus je také jméno pro pravidelný křesťanský hudební festival pod širým nebem. Koná se každoročně během června ve městě Wilmore v americkém státě Kentucky.

Ichthys (v řečtině Ἰχθύς, kapitálkami: ΙΧΘΥΣ nebo i ΙΧΘΥC), lze se setkat i s přepisem Ichthus, je v řečtině výraz pro „rybu“ Je to symbol, který byl hojně používán ranými křesťany jako tajné heslo v dobách, kdy byli pronásledováni. Znám je také pod přezdívkou „Ježíšova ryba“.

The ichthys or ichthus (), from the Greek "ikhthýs" ( 1st cent. AD Koine Greek, "fish") is a symbol consisting of two intersecting arcs, the ends of the right side extending beyond the meeting point so as to resemble the profile of a fish. The symbol was adopted by early Christians as a secret symbol. It is now known colloquially as the "sign of the fish" or the "Jesus fish".


Popis.

Žluna zelená je nápadný pták s několika anatomickými adaptacemi pro život na stromech. Mezi nejdůležitější patří silný špičatý zobák, vhodný k rozsekávání dřeva, silné drápy, které žluna používá k zachytávání na kmeni stromů, a nepříliš dlouhý, přesto silný ocas, který má funkci opěrnou.  Má olivově zelený hřbet, bělavou spodní část těla se zeleným a žlutým odstínem na ocase (žlutý kostřec, zvláště patrný v letu), šedé končetiny, červené temeno a s výjimkou poddruhu "P. v. sharpei" (žluna zelená španělská) i černou obličejovou masku.  Jednotlivá pohlaví se zbarvením liší, výrazný vous táhnoucí se od zobáku má samec černo-červený, samice čistě černý. Obě pohlaví však mají červené celé temeno (čímž se liší od žluny šedé). Mladí ptáci mají na lících a břiše tmavé skvrny v řadách a matně červené temeno. Prachový šat chybí.  Ve střední Evropě si můžeme žlunu zelenou poměrně snadno splést s velice podobnou žlunou šedou ("Picus canus"), která je o něco menší, má zelené břicho, černý vous na lících jen mírně naznačený a jejíž volání zní melancholičtěji a na konci klesá. Liší se i tím, že samec má jen červenou skvrnu na čele a samička není zbarvena červeně vůbec.

Chování.

Žluna zelená celoročně obývá světlé (řídké) listnaté i smíšené lesy, zahrady a ovocné sady i větší parky ve městech s dostatečným porostem starých a mohutných stromů, příp. aleje starých stromů. Občas šplhá i na budovách. Souvislým lesům se vyhýbá.  Žluna se zdržuje jednotlivě. Podobně jako datlové a strakapoudi šplhá po stromech, ale na rozdíl od nich často poskakuje po zemi, kam slétává za potravou. Hnízdí v dutinách stromů, přičemž hnízdní dutinu s nevelkým okrouhlým vletovým otvorem vytesává v nahnilých, suchých nebo ztrouchnivělých kmenech stromů. Sekání dutiny trvá ptačímu páru asi 14 dní, může však trvat i déle než tři týdny. Přes léto dutina slouží jako hnízdiště, v zimě především jako místo k nocování. Obsazuje i opuštěné dutiny jiných datlovitých ptáků a občas zahnízďuje i v dostatečně velkých ptačích budkách.  Let je dlouze vlnitý, se zvučnými rázy křídel; střídá se mávání křídel s fází, kdy jsou křídla přitisknuta k tělu.  Na rozdíl od většiny datlovitých bubnuje zřídka. (Bubnování je rychlé klepání zobákem do rezonujícího dřeva, příp. plechu.) Mnohem častější je hlasový projev. Od časného jara se ozývá hlasitým jásavě znějícím "kli–kli–kli–kli". Jiní autoři přepisují znění hlasu jako "glyglygly...", "glyk glyk glyk glyk" aj.  Hlavní složku potravy tvoří mravenci, které vyhrabává ze země zobákem. Dospělce, larvy i kukly chytá na lepkavý velmi dlouhý vychlípitelný jazyk, kterým rejdí v mraveništi jako mucholapkou. Požírá i jiný hmyz, často jej loví tak, že jazykem prozkoumává štěrbiny v kůře, méně jej vysekává zobákem pod kůrou stromů nebo v kmeni. Příležitostně „kroužkuje“ stromy, tzn. naklovává kůru až na lýko a olizuje mízu. Občas navštíví včelí úly, zejména v zimě.  Hnízdí jednou ročně od dubna do července. Na holý podklad dutiny pokrytý třískami po tesání klade 6 (2 až 8) čistě bílých vajec velikosti 31,2 × 23,3 mm. Na vejcích sedí střídavě oba rodiče 15–17 dní. Samička zahřívá vajíčka během dne a sameček ji pravidelně střídá; v noci sedí na vejcích vždy jen sameček. Mláďata se líhnou skoro holá a slepá, jejich vývoj pokračuje dosti rychle, takže za 19 až 21 dní dutinu opouštějí, ale rodiče je ještě dva týdny krmí. Hlavní potravu mláďat tvoří mravenci, které jim rodiče přinášejí v jícnu. Během srpna až října se rodiny rozpadají, přičemž dospělé žluny jsou věrné svému hnízdišti, málokdy se vzdalují ze svého okrsku, zatímco mladí se rozlétají a osidlují nová teritoria, která jsou vzdálena zpravidla do několika desítek kilometrů.

Výskyt a početnost v ČR.

Vyskytuje se na celém území České republiky. Je prokázán pravidelný každoroční výskyt druhu, přičemž v letech 1985–1995 se uvádí 9000 až 18 000 hnízdících párů a 6000 až 12 000 zimujících jedinců. Patrně s úbytkem listnatých a smíšených lesů a kvůli užívání pesticidů počet žlun poklesl. Týž pramen označuje populační trend (výskyt či hnízdění) v letech 1973–1995 parametrem: „ubývání početnosti v rozmezí 20 % až 50 %“. O zřejmě mírně klesajícím trendu hovoří.

Žluna zelená ("Picus viridis") je středně velký šplhavý pták z čeledi datlovitých. Hojně se vyskytuje v západní Asii a celé Evropě s výjimkou Irska, většinového území Skandinávského poloostrova a několika středozemních ostrovů, což ji činí jedním z nejrozšířenějších evropských zástupců své čeledi.

The European green woodpecker ("Picus viridis") is large green woodpecker with a bright red crown and a black moustache. Males have a red centre to the moustache stripe which is absent in females. It is resident across much of Europe and the western Palearctic but in Spain and Portugal it is replaced by the similar Iberian green woodpecker ("Picus sharpei").


Princip tvoření myšlenkové mapy.

Do středu mapy zakreslíme klíčový objekt, jedná se o centrum naší pozornosti – jádro myšlenkové mapy, téma, nad kterým se chceme zamyslet nebo ho řešit. První myšlenku, která nás napadne, zaznamenáme nad pravý horní okraj jádra a tuto myšlenku rozvíjíme a heslovitě zaznamenáváme v daném ramenu, až do vyčerpání této myšlenky, přičemž jednotlivá hesla propojíme linkou. Další myšlenku zaznamenáme opět u jádra, pod první již vyjádřenou myšlenku. Začínáme hlavními tématy, jež s hlavním objektem přímo souvisí, a z nich pokračujeme dále vzdálenějšími motivy. Větve mají svá klíčová slova, popřípadě ilustrace. Jednotlivé klíčové pojmy jsou asociačními podněty, které by nám měly umožnit vybavit si celkovou informaci. V koncepci myšlenkových map je jasně patrná metoda řetězení.

Zásady tvorby.

Zde jsou uvedeny nezávazné zásady tvorby myšlenkových map: kreslit, vybarvovat, dodat mapám třetí rozměr, propojovat, nalézt svůj styl, hrát si, hierarchizovat, kategorizovat, kódovat, nestereotypizovat, asociovat, nadchnout se, používat centrální obrázek, tvořit tvary, tvořit jednoduše, trénovat.  Další zásady: psát tiskacím písmem, používat jedno klíčové slovo na větev, spojovat čáry, k mapám se vracet, odvázat se, nenudit se, nesnažit se být dokonalými, nepoužívat dlouhé fráze, nebýt monotónní ani negativní.

Stručný návod.

Toto je tradiční postup tvorby mapy, který může být potřeba pozměnit, aby nejlépe vyhovoval individuálním záměrům člověka.

Výhody a nevýhody tvorby myšlenkových map.

Mezi hlavní výhody myšlenkových map patří především fakt, že se díky nim lépe učíme a více si pamatujeme. Jasně zachycují podrobnosti jako celek, tím umožní mozku vnímat danou problematiku komplexně, čímž předchází mentálnímu nepořádku. Mozek vnímá souvislosti, které si může vzájemně asociovat. Šetří čas, ať už se jedná o jejich vytváření nebo učení. A to hlavní na závěr – myšlenkové mapy mozek jednoduše baví. Je to akcelerátor myšlení, neboť mozek nemusí pracovat paralelně na různých aspektech tématu, ale postupně využívá soustředěnou kapacitu myšlení na jeden aspekt za druhým.  Mezi hlavní nevýhody zpravidla řadíme skutečnost, že se stávají nevyhovujícími v případě, že je potřeba do mapy vložit delší text. Nejsou dostatečně rozšířeny mezi populací, z čehož pramení, že jim většina lidí nerozumí a někteří se jim ani porozumět nesnaží, jelikož příliš lpí na svých zvycích. Není vždy úplně snadné plně porozumět cizí mapě. Vyhovuje především lidem s vizuálním typem paměti (90 % populace), diskriminuje typ auditivní, komunikativní a motorický. Navíc nelze všechna existující témata zobrazit hierarchicky.

Srovnání s lineární tvorbou zápisu poznámek.

Podle Buzana 95 % gramotné světové populace 21. století využívá tři základní nástroje zápisu poznámek. Mezi tyto nástroje patří:  Nejčastěji používáme slova, čísla, věty, řádky, seznamy, logiku, kritické myšlení a jedinou barvu.  Mezi nevýhody lineárních zápisků patří to, že v kvantu textu před námi ukrývají klíčová slova nebo je rozdělují každé na jinou stránku, což brání proudu volných asociací a jejich vzájemnému propojování. Nudí nás, jedna stránka se podobá druhé. Z velkého množství poznámek pramení frustrace. Bezohledně plýtvají naším časem, zbytečně se jimi prodíráme, vracíme a ztrácíme se v nich. Kreativita a paměť zde dohromady nemají prostor. Jsou jednou z příčin ochladnutí lásky ke vzdělání. Využívají jen některé části mozku. Většinou je potřeba je doma znovu předělat v případě, že se mluvčí nechal vést volnými asociacemi, čímž v našem lineárním textu způsobil pořádný zmatek.  Objektivní výhodou, kterou bychom v tomto druhu zápisu mohli nalézt je, že jsou snadno pochopitelné pro kohokoli, kdo si je přečte a jejich tvoření nevyžaduje velkou psychickou námahu.

Programy na tvorbu myšlenkových map.

Následující svobodný software umožňuje vytvářet myšlenkové mapy:  Následující proprietární software umožňuje vytvářet myšlenkové mapy:

Myšlenková mapa (někdy také "mentální mapa") je grafické uspořádání klíčových slov, doplněné obrázky vyznačující vzájemné vztahy a souvislosti. Může být využívána například k učení, plánování nebo řešení problémů.

A mind map is a diagram used to visually organize information. A mind map is hierarchical and shows relationships among pieces of the whole. It is often created around a single concept, drawn as an image in the center of a blank page, to which associated representations of ideas such as images, words and parts of words are added. Major ideas are connected directly to the central concept, and other ideas branch out from those major ideas.


Stavba těla a chování.

Jak "Homo antecessor" tak "Homo heidelbergensis" pravděpodobně pocházeli z morfologicky velmi podobného afrického "Homo ergaster". Ale protože "Homo heidelbergensis" měl větší mozkovnu (s typickým objemem 1100–1400 cm3), silnější kostru, vyšší čelo, dokonalejší nástroje a chování, získal speciální druhové vyčlenění. Zástupci druhu ("muži") byli asi 1.75 metru vysocí a v průměru svalnatější než "Homo sapiens". Velcí samci mohli vážit okolo 100 kg, průměr byl však podstatně menší: 60–70 kg. Podle profesora Lee R. Bergera z University of Witwatersrand ukazuje množství kostí z nálezů v jižní Africe, že místní populace, které oblast obývaly před 500-300 tisíci lety, dosahovaly obřích rozměrů, často přesahujích 2.13 m. Opotřebení zubů ukazuje, že byl pravoruký, jako většina moderních lidí.

Sociální chování.

Na základě nálezů v Atapuerce (Španělsko) se usuzuje, že "H. heidelbergensis" mohl být prvním druhem z rodu homo, který pohřbíval své mrtvé a dokonce dával i pohřební dary. Někteří badatelé se domnívají, že "H. heidelbergensis" podobně jako jeho následovník "H. neanderthalensis" používal primitivní druh řeči. Žádné formy umění nebyly objeveny, ačkoli v Terra Amata v jižní Francii došlo k nálezu červeného okru, minerálu, z něhož se vyrábělo barvivo používané na malování.

Jazyk.

Stavba vnějšího a středního ucha napovídá, že tento druh měl sluchovou vnímavost podobnou moderním lidem a velmi rozdílnou od šimpanzů. Uměl pravděpodobně rozlišovat mnoho různých zvuků. "H. heidelbergensis" byl blízký příbuzný či dokonce velmi pravděpodobně migrační potomek druhu "H. ergaster". Ten je považován za prvního hominida, který uměl hláskovat a na tomto základě mohl "H. heidelbergensis" rozvinout poněkud sofistikovanější kulturu.

Zbraně.

Osm 300 - 400 tisíc let starých dřevěných vrhacích oštěpů bylo nalezeno v Schöningenu v severním Německu. Má se zato, že je zhotovil "H. heidelbergensis". Tyto oštěpy jsou skvěle vyvážené a opracované a výborně se s nimi dá házet na velkou vzdálenost. Jedná se o poměrně ojedinělý nález, neboť obecně vrhací zbraně používal ve větší míře až "H. sapiens". Ukazuje však, že technologie "H. heidelbergensis" už byla na poměrně slušné úrovni a že se jednalo o aktivního lovce.

Potrava.

Průzkum zubů "H. heidelbergensis" naznačuje, že jeho potrava sestávala ve větší míře z rostlinné stravy, než je tomu například u neandertálce. Rostliny (kořínky, různé plody a semena) zřejmě zajišťovaly až 80 % energetického příjmu. Nedá se vyloučit i tepelná úprava rostlinné stravy. Z dosavadních nálezů navíc nelze prokázat kanibalismus, který je znám například u "Homo antecessor" a u neandertálce. Podle nálezů z jihoanglického Boxgrove usuzujeme, že "H. heidelbergensis" lovil i velká statná zvířata - nosorožce, prajeleny, bizony. Používal k tomu především dřevěné oštěpy, jejichž hroty vytvrzoval v ohni. Ulovená zvířata lovci porcovali, vnitřnosti a morek jedli na místě, svalovinu odnášeli ke své tlupě.

Obydlí.

V lokalitě Terra Amata poblíž Nice ve Francii se našly pozůstatky jednoduchých obydlí starých asi 380 000 let. Jednalo se chatrče sestavené z větví zřejmě pokrytých kůží. Konstrukci z vnější strany podpíralo kamení. V chatrčích se našly důkazy po ohni. Jedná se o jeden z nejstarších dokladů používání ohně v Evropě. Obydlí jsou připisována "Homo heidelbergensis".

Evoluce.

Protože "H. heidelbergensis" žil na dvou kontinentech - v Africe a v Evropě, došlo k izolaci dvou populací během čtvrtohorních period Wolstonian a Ipswichian (Mindel, Holštýn). Neandrtálci se vyvinuli v Evropě z "H. heidelbergensis" přibližně před 300 tisíci lety během období Wolstonian. "H. sapiens" se naproti tomu vydělil před 200-100 tisíci lety v Africe. Nálezy zkamenělin jako jsou lebky z Atapuerca a Kabwe vnesly více světla do těchto dvou větví druhu "H. heidelbergensis". "H. neanderthalensis" si podržel většinu rysů "H. heidelbergensis" kromě výšky. Neandrtálci byli menší, značně robustní, s velkými nadočnicovými oblouky, mírně vystupující tváří a zapadlou bradou. Měli rovněž největší mozek ze všech hominidů. Naproti tomu "Homo sapiens" má nejmenší nadočnice ze všech hominidů, je vysoký a štíhlý a má plochou tvář s vystupující bradou. V průměru má větší mozek než "H. heidelbergensis", ale menší než neandrtálec. Jedná se o jediného hominida s vysokým čelem, plochou tváří a tenkým obočím. Někteří vědci se domnívají, že "H. heidelbergensis" je zvláštní druh, jiní se domnívají, že jde o součást vývojové větve jiných druhů homo. Scénáře naznačují možné vývojové linie takto. 1) "Homo heidelbergensis" → "H. neanderthalensis"; 2) "H. heidelbergensis" → "H. rhodesiensis" → "H. sapiens idaltu" → "H. sapiens sapiens". Je nutné poznamenat, že zařazení "H. heidelbergensis" do lidské evoluce je stále velmi nejednoznačné (stejně tak jako lidská evoluce samotná). Dříve byl vesměs považován za poddruh či regionální formu druhu "H. erectus", nicméně tento názor je dnes spíše v menšině. Neví se přesně jaký byl vztah "H. heidelbergensis", "H. antecessor" a "H. rhodesiensis" a ani to, zda je možno "H. heidelbergensis" považovat za první druh "H. sapiens". Obecně se má v současnosti zato, že "H. heidelbergensis" je pravděpodobnějším předchůdcem "H. sapiens" než "H. erectus". Evoluční spojitost mezi "H. heidelbergensis" a "H. neanderthalensis" je vysoce pravděpodobná. Teorie o multiregionálním vývoji člověka vše ještě více komplikuje.

Objev.

K prvnímu nálezu zkamenělin tohoto druhu došlo 21. října 1907 ve vesnici Mauer v jihozápadním Německu, kde dělník Daniel Hartmann objevil čelist v hromadě písku. Dělník dal čelist profesoru Otto Schoetensackovi z university v Heidelbergu, který nález pojmenoval. Další pozůstatky se našly v těchto místech: Steinheim and der Murr (Německo), Arago (Francie), Petralona (Řecko) a Ciampate del Diavolo (Itálie).

Další nálezy.

V roce 1994 došlo k nálezu holenní kosti v Boxgrove Quarry (Anglie) nedaleko pobřeží kanálu La Manche. Kost byla datově zařazena do období před 500 tisíci lety (plus mínus 24 tisíc let), což odpovídá "H. heidelbergensis". Na kosti byly stopy čelistí velkého predátora. V této lokalitě se navíc nalezlo množství naporcovaných zvířat a různě opracovaných pazourků. V roce 1992 bylo ve Španělsku v lokalitě Sima de los Huesos (česky "Jáma kostí", v Sierra de Atapuerca) nalezeno velké množství kostí starých vždy nejméně 350 tisíc let. Jednalo se o kosti 28 lidí, množství zvířat a pěstní klín zvaný Excalibur. Pochází odtud 90 % nálezů "H. heidelbergensis" včetně velmi dobře zachované Lebky 5. Jako zajímavost je možné zmínit to, že naleziště nedaleko od těchto obsahují jediné zkameněliny druhu "Homo antecessor". V roce 2005 se v Pakefieldu v Suffolku (Anglie) našlo množství nástrojů a zubů, jejichž datace spadá do období před 700 tisíci lety a mohla patřit lidskému druhu na rozhraní "H. antecessor" a "H. heidelbergensis".

Film.

"Homo heidelbergensis" se objevuje ve čtvrtém díle série "Putování s pravěkými lidmi" z produkce BBC.

Reference.

(upraveno)

Homo heidelbergensis (Člověk heidelberský, pojmenován podle university v Heidelbergu) žil před 600 - 250 tis. lety (někdy se rozptyl zvětšuje na 700 - 200 tisíc). Dříve byl označován jako "Homo sapiens heidelbergensis", "Homo erectus heidelbergensis", či "Homo sapiens paleohungaricus" (naleziště Vértesszőlős). Mezi "H. heidelbergensis" se někdy řadí i "Homo steinheimensis", "H. rhodesiensis" a "H. capranensis". Podle některých vědců se jedná o nový lidský druh, podle dalších je to nejstarší forma druhu "Homo sapiens". Jedna z novějších teorií tvrdí, že se jedná o předchůdce jak "Homo neanderthalensis", tak "Homo sapiens sapiens". Pro "H. heidelbergensis" je typické výrazné zvětšení mozku oproti "Homo ergaster". Kosti lebky jsou poměrně tlusté, silnější než u "H. ergaster", ale tenčí než u "H. erectus". Kosterní nálezy jsou relativně hojné. Způsob výroby nástrojů byl velmi podobný technologii Acheulean (Acheuléen) druhu "Homo erectus".

Homo heidelbergensis is an extinct species or subspecies of archaic humans in the genus "Homo", which radiated in the Middle Pleistocene from about 700,000 to 300,000 years ago. The derivation of "H. sapiens" from "H. rhodesiensis" has often been proposed, but is obscured by a fossil gap from 400–260 kya. The species was originally named "Homo heidelbergensis" due to the skeleton's first discovery near Heidelberg, Germany.


Životní cyklus JSP.

V okamžiku requestu ze strany klienta na server, si web container zkontroluje zdali je už vytvořený Servlet k dané JSP stránce. Pokud ne, tak vytváří Servlet. Pokud daný Servlet najde, tak kontroluje staří obou souborů a pokud je JSP stránka mladší, tak Servlet vytvoří znovu. Pokud ne, tak pro zlepšení výkonu použije již existující Servlet. Životní cyklus JSP se skládá ze sedmi částí:

Výhody.

Mezi hlavní výhody JSP patří možnost využít všech možností, co nabízí Servlety a navíc implicitních objektů, předdefinovaných tagů, Expression Language (EL) a vlastních tagů.

JSP API.

Všechny vygenerované Servlety musí implementovat dvě rozhraní. Prvním je JspPage interface, z kterého implementuje dvě metody z životního cyklu: Z druhého rozhraní, HttpJspPage, dostává metodu:

Implicitní objekty.

Web container vytváří devět implicitních objektů, které jsou dostupné pro všechny JSP stránky:

Tagy.

Scriptlet tag.

Syntax: <%... %>  Využívá se pro exekuci Java kódu v JSP a může deklarovat proměnné (uvnitř metody service()).

Expression tag.

Syntax: <%=... %>  Vypisuje output stream bez potřeby použití out.print().

Declaration tag.

Syntax: <%!... %>  Deklaruje objekty a metody mimo metodu service(), takže nezabírají paměť při každém volání.

Direktivy - JSP Directives.

JSP Directives jsou zprávy, které říkají web containeru, jak má přeloži JSP stránku do Servletu.

Page directives.

Syntax: <%@ page attribute="value" %>  Definují atributy pro celou JSP stránku.

Include directive.

Syntax: <%@ include file="resourceName" %>  Se používá pro vkládání obsahu z různých zdrojů, jako jsou JSP, HTML nebo textové soubory. Obsah je do stránky vložen pouze jednou a to v době překladu, takže je vhodnější vkládat statické zdroje. Velká výhoda je znovu použitelnost kódu při vkládání HTML stránek.

Taglib directive.

Syntax: <%@ taglib uri="uriOfTheTagLibrary" prefix="prefix" %>  Definuje knihovnu tagů, které můžeme využít v JSP stránce. Tagy jsou definovány TLD (Tag Library Despriptor) souboru.

Odchytávání výjimek.

Pro odchytávání výjimek a ošetření případných chyb, ke kterým může dojít máme dvě možnosti. První je skrze Page directives a to konkrétně pomocí atributů errorPage a isErrorPage. Druhou možností je využití <error-page> elementu ve web.xml souboru.  Příklady s využitím web.xml souboru:  <web-app> </web-app>  <web-app> </web-app>

JSP Action tagy.

JSP Actiony tagy se používají pro řízení a správu JSP stránek a pro práci s Java Beany. Seznam action tagů: jsp:forward, jsp:include, jsp:useBean, jsp:setProperty, jsp:getProperty, jsp:plugin, jsp:param, jsp:fallback.

jsp:forward.

Syntax:  bez parametru:  <jsp:forward page="relativeURL | <%= expression%>" />  s parametrem:  <jsp:forward page="relativeURL | <%=expression %>" </jsp:forward> Jsp:forward přeposílá request na další zdroj.

jsp:include.

Syntax:  <jsp:include page="relativeURL | <%= expression %>" />  Jsp:include vkládá obsah v době requestu, což umožňuje vytvářet dynamicky generovaný obsah stránek.

jsp:useBean.

Syntax:  <jsp:useBean id= "instanceName" scope= "page | request | session | application" </jsp:useBean>  Jsp:useBean vrací nebo vytváří Java Bean podle definovaného scope v atributu.

jsp:setProperty.

Syntax:  <jsp:setProperty name="instanceOfBean" property= "*" | property="propertyName" param="parameterName" | property="propertyName" value="{ string | <%= expression %>}" />  Jsp:setProperty nastavuje hodnotu vlastnosti/atributu beany.

jsp:getProperty.

Syntax:  <jsp:getProperty name="instanceOfBean" property="propertyName" />  Jsp:getProperty vrací hodnotu vlastnosti/atributu beany.

Expression Language (EL).

EL zjednodušuje přístup k datům uložených v Java Beanách a dalších objektech jako je request, session nebo application. Do JSP bylo EL přidáno v verzi 2.0.

Operátory v EL.

- (unární operace) not! empty  + - (binární operace)  < > <= >= lt gt le ge  ==!= eq ne  && and

Klíčová slova v EL.

Lt, le, gt, ge, eq, ne, true, false, and, or, not, instanceof, div, mod, empty, null

JSTL (JSP Standard Tag Library).

JSTL je set tagů pro zjednodušení vývoje JSP stránek, ve kterých není potřeba používat scriptlet tagy.

Vlastní tagy v JSP.

Jedná se o uživatelem vytvořené tagy. Jejich vytvářením se vyhýbáme scriptlet tagům a separujeme byznys logiku od JSP stránky. Další výhodou je znovu použitelnost kódu.  <prefix:tagname attr1=“value1“...attrn=“valuen“ > </prefix:tagname>

Příklady kódu.

Počítání v cyklu for do šesti:  Počítání do šesti:
  <% for (int i=1; i<=6; i++) { %>  <% } %>  Dopočítáno.
  A výsledek:

JavaServer Pages (JSP) je technologie pro vývoj hlavně dynamických HTML stránek založená na jazyce Java. Vyvinul ji v Sun, ale pak ji koupila firma Oracle. Při tvorbě se tedy používá primárně HTML a Java. Do kódu HTML se vkládá Java. Odděluje se od HTML takto: <%.. Java kód.. %> a tyto bloky se nazývají skriptlety. Na straně serveru se tedy vloží vygenerovaný HTML místo Javy v souboru. Jde o podobný princip, jako u PHP. Přípona souborů je.jsp.

JavaServer Pages (JSP) is a collection of technologies that helps software developers create dynamically generated web pages based on HTML, XML, SOAP, or other document types. Released in 1999 by Sun Microsystems, JSP is similar to PHP and ASP, but uses the Java programming language.