Historie.

V jeho začátcích obi vypadalo spíš jako široká stuha nebo šňůra, široká kolem 8 cm. V té době se mužská a ženská obi příliš nelišila. Na začátku 17. století nosili ženy i muži obi v podobě stuhy. Kolem roku 1680 se už šířka ženského obi zdvojnásobila. Kolem roku 1730 byla šíře asi 25 cm a na počátku 19. století to bylo už 30 cm. V té době už bylo nezbytné používat při vázání další stuhy. Mužská obi byla nejširší kolem roku 1730 a to až 16 cm.  V období Edo které začalo v roce 1600 se ženská kosode uvazovala úzkou šerpou v bocích. V té době byly moderní rukávy spojené s vrchní částí oděvu a to bránilo užití širších obi. Když se na začátku období Edo začaly rukávy rozšiřovat, resp. prodlužovat, rozšiřovala se i obi. Byly k tomu dva důvody: zaprvé – udržení estetické rovnováhy, delší rukávy vyžadovaly širší obi, a za druhé – na rozdíl od současnosti v té době nosily kimona s dlouhými rukávy i vdané ženy. Kdyby zůstaly dlouhé rukávy stále spojené s tělem, znemožňovalo by to pohyb. Otevření rukávu tedy umožnilo nástup širších obi.  Původně se obi vázalo vpředu. Později začala vázání obi ovlivňovat móda a tak se pozice uzlu posouvala buď na stranu nebo dozadu. Jak se obi rozšiřovala a uzly se zvětšovaly začalo být nepraktické vázat obi vpředu. Na konci 17. století se obi vázala téměř výhradně vzadu. I přesto nebyl tento zvyk plně zaveden až do počátku 20. století.  V 18. století nosily ženy kosode s velmi dlouhou vlečkou kterou nosily v domě spuštěnou. Při pohybu venku měly „sukni“ zvednutou a přesahující látka byla uvázaná pod obi širokou stuhou zvanou "šigoki obi". I dnešní kimona jsou příliš dlouhá, ale už není zvykem nechat spodní okraj tvořit vlečku; přebytečná délka se uváže v pase a tím se vytvoří sklad zvaný "ohašori". Shigoki obi se používá i dnes, ale slouží už pouze dekorativním účelům.  Nejformálnější obi se dnes už vidí jen vzácně. Těžké a dlouhé "maru obi" už dnes používají jen maiko a nevěsty jako součást jejich svatebního šatu. Lehčí "fukuro obi" nahradilo maru obi. Původně všední "nagoja obi" je dnes nejčastěji používaný typ obi, luxusnější nagoja obi už může být součástí poloformálního outfitu. Uzel obi – "musubi", se také zjednodušil a nejčastěji vídaným stylem je "taiko musubi" – „bubnový uzel“. "Cuke obi" – předvázaná obi, také získávají na popularitě.

Ženská obi.

Široká ženská obi se při nošení skládají přibližně na půl a to v rozmezí 15–20 cm. Je považováno za elegantní když je šířka obi v harmonii s proporcemi nositelky. Ideálně by to měla být asi 1/10 její výšky. Plná šířka obi je vidět pouze na dekorativním uzlu – "musubi".  Ženská obi se vážou do dekorativního uzlu. Způsobů vázání jsou desítky a jejich použití záleží nejen na druhu obi, ale i na druhu kimona a dané příležitosti. Typů obi je mnoho a jejich použití se řídí nepsanými pravidly, podobně jako u kimona. Určitý typ obi se hodí k určitému typu kimona, svobodné ženy nosí jiné styly musubi než vdané ženy a podobně. Velmi často obi ovlivňuje formálnost celého outfitu: to znamená, že stejné kimono se může nosit při různých příležitostech v závislosti na použitém obi.

Typy ženských obi.

Darari obi.

(:だらり帯) je velmi dlouhé maru obi které nosí výhradně maiko. Darari obi má na konci obvykle "kamon" – znak majitele "okija". Darari obi může měřit až 6 metrů. Dříve jej nosily i mladé dívky, většinou dcery bohatších obchodníků. Existuje i varianta han-darari, tedy poloviční.

Fukuro obi.

(: 袋帯) je o stupeň níž ve formálnosti než maru obi a v podstatě nejformálnějším dnes používaným typem obi. Vyrábí se buď přeložením širokého kusu látky napůl a nebo sešitím dvou pruhů látky dohromady. Většinou, když je fukuro obi ušité z dvou kusů látky, je rubová strana z levnějšího materiálu a líc může být například z brokátu. Když vynecháme svatební šat, fukuro obi v podstatě nahradilo těžké maru obi při použití u příležitosti obřadů a oslav. Fukuro obi je často ušité tak, že části které nebudou při nošení vidět jsou z hladkého, tenčího a lehčího hedvábí. Fukuro obi bývá většinou 30 cm široké a 360–450 cm dlouhé. Při nošení je fukuro obi od maru obi nerozeznatelné. Rozeznáváme 3 typy fukuro obi: nejformálnější a nejdražší z nich je z brokátu se vzorem na obou stranách. Další typ má vzor na dvou třetinách – tzv. 60% fukuro obi, to je o něco lehčí a levnější než první typ. Třetí typ má vzor jen na těch částech, které jsou vidět při uvázání nejběžnějšího taiko musubi.

Fukuro Nagoja obi.

(: 袋名古屋帯) nebo také hassun Nagoja obi (:八寸名古屋帯, "osmipalcové Nagoja obi") je obi, které je sešité napůl až po tu část, kde začíná taiko musubi. Část, která se váže okolo těla, je přeložená v půli. Fukuro Nagoja obi je uzpůsobené k uvázání formálnější dvojvrstvé varianty taiko musubi, tzv. Nidžúdaiko musubi. Obvykle je dlouhé asi 360 cm.

Hakata obi.

(:博多帯, "obi z Hakaty") je nevypodšívané tkané obi ze silné příze se slabou vazbou.

Hoso obi.

(:細帯, "úzká šerpa") je společný název pro neformální obi poloviční šířky. Hoso obi bývá široké 15–20 cm a dlouhé asi 330 cm.

Hanhaba obi.

(:半幅帯 nebo 半巾帯, "poloviční obi") je nevypodšívkované neformální obi nošené s jukatou nebo každodenním kimonem. V současnosti jsou hanhaba obi velmi oblíbená. Pro použití s jukatou jsou populární oboustranná obi, která mohou být skládána a přetáčena různými způsoby pro vytvoření barevných efektů. Hanhaba obi je široké 15 cm a dlouhé 300 – 400 cm. Vázání je poměrně jednoduché a pro uvázání nepotřebujete žádné další stuhy ani polštářky. Uzly používané pro hanhaba obi jsou většinou zjednodušené verze bunko musubi. Protože je „přijatelnější“ experimentovat s neformálním obi, jsou často k vidění originální způsoby vázání s použitím ozdobných stuh a podobně.

Kobukuro obi.

(:小袋帯) je nevypodšívkované hoso obi jehož šířka je 15–20 cm a délka 300 cm

Hara-awase obi.

(:典雅帯 [tenga obi], 腹合わせ帯 [hara-awase obi]) nebo čúja obi (昼夜帯) je neformální obi jehož strany jsou různě barevné. Je často k vidění na obrazech z období Edo nebo Meidži, ale dnes už je poměrně vzácné. Čúja obi ("noc a den") má jednu stranu tmavou, jemně zdobenou a druhou, barevnější a slavnostnější. Tím pádem bylo možné nosit toto obi jak pro každodenní použití, tak i při slavnostech. Čúja obi je obvykle 30 cm široké a 350–400 cm dlouhé.

Heko obi.

(:兵児帯, "měkké obi") je velmi neformální obi vyrobené z jemné tenké látky často barvené technikou shibori. Tradičně je nosí děti a muži a byly doby, kdy bylo považováno za naprosto nevhodné, aby je nosily ženy. Dnes už i ženy nosí heko obi s neformálním kimonem nebo jukatou. Heko obi pro dospělého je standardní velikosti, tj. 20–30 cm široké a dlouhé asi 300 cm.

Hitoe obi.

(:単帯, "jednovrstvé obi") je vyrobeno z velmi pevné hedvábné látky a proto nepotřebuje ani podšívku ani další výztuhu. Jeden z materiálů tohoto typu se jmenuje Hakata ori. Hitoe obi se nejčastěji nosí ke každodennímu kimonu nebo jukatě. Je široké buď 15–20 cm (typ hanhaba obi) nebo 30 cm a dlouhé asi 400 cm.

Kjóbukuro obi.

(:京袋帯, "velké fukuro obi") bylo poprvé vyrobeno asi v roce 1970 v Nišdžinu v Kjótu. V použití leží mezi fukuro obi a Nogoja obi a může být použito pro vylepšení každodenního kimona. Kyobukuro obi vypadá stejně jako fukuro obi, ale je stejně dlouhé jako Nagoja obi. Stejně tak může být obráceno a a nošeno jako oboustranné obi. Kjokuburo obi je široké 30 cm a dlouhé 350 cm.

Maru obi.

(:丸帯 [maru-obi], "obi z jednoho kusu") je nejformálnější obi. Je vyrobeno z látky široké asi 68 cm, přeložené přes dvojitou podšívku a sešito. Maru obi byla nejoblíbenější v období Taišo a Meidži. Protože jsou velká a těžká, je složité s nimi zacházet. Proto je dnes nosí většinou jen gejši, maiko a podobně. Další použití maru obi je jako součást svatebního šatu. Maru obi je 30–35 cm široké a dlouhé 360–450 cm, je plně vzorované a velmi často vyšívané zlatými nebo stříbrnými nitěmi.

Nagoya obi.

(:名古屋帯) nebo, pro odlišení od fukuro Nagoja obi, kjúsun Nagoja obi (:九寸名古屋帯, "devítipalcové Nagoja obi") je dnes nejpoužívanějším obi. Nagoja obi je velmi snadno rozeznatelné podle typického vzhledu: jeden konec je sešit v půlce a druhý je v plné šířce. To usnadňuje jeho vázání. Nagoja obi může být plně vzorované. Obvykle je vázáno do stylu taiko musubi a mnoho Nagoja obi má vzor jen v těch částech, které jsou při nošení vidět. Nagoja obi je kratší než ostatní obi – asi 315–345 cm, ale šířka je stejná, 30 cm.  Nagoja obi je docela nové. Poprvé bylo vyrobeno švadlenou ve městě Nagoja okolo roku 1920. Toto nové, snadno používatelné obi si rychle získalo oblibu mezi gejšami v Tokiu, od kterých tento styl rychle převzaly ženy z bohatších vrstev, a začaly je nosit ke každodennímu oděvu. Formalita a zdobnost záleží i u Nagoja obi na použitém materiálu. Protože už původně bylo Nagoja obi určeno pro běžné nošení, nemůže být nikdy součástí formálního slavnostního oděvu, přesto však může být luxusní Nagoja obi z brokátu použito jako součást poloformálního oděvu.  S názvem Nagoja obi se lze setkat už i v dávnější historii. Tehdy se však podobalo šňůře.

Odori obi.

(:盆踊帯, "taneční obi") je obi nošené při tanečních vystoupeních. Odori obi má obvykle velký jednoduchý vzor vyvedený v metalických barvách, aby bylo snadno viditelné obecenstvem. Odori obi může být široké 10–30 cm a dlouhé 350–450 cm. Protože název odori obi není oficiální, může tak být nazváno jakékoliv obi určené pro taneční vystoupení.

Sakiori obi.

je obi tkané z příze vyrobené z tenkých pruhů starých látek. Sakiori obi je určeno pro domácí nošení. Sakiori je rozměrově stejné jako hanhaba obi a je naprosto neformální.

Tenga obi.

(:典雅帯, "zdobné obi") je formálnější verze hanhaba obi. Je o něco širší a z lepšího materiálu. Vzory obvykle zahrnují motivy přinášející štěstí a oslavy. Tenga obi je obvykle široké asi 20 cm a dlouhé 350–400 cm.

Doplňky ženského obi.

Obiage je šálu podobný kus látky, kterým se překrývá obimakura a který drží na místě vrchní část uzlu taiko musubi. V současnosti je zvykem, že svobodné ženy nechávají část obiage vykukovat vpředu zpod obi. Vdané ženy nechávají vykukovat menší část. Obiage může být považováno za spodní díl kimona a proto nechat ho vidět je lehce provokativní. Obidome je malý dekorativní doplněk upevňovaný na obidžime. Příliš často se nepoužívá.  Obi ita je zvláštní výztuha obi který je udržuje vyrovnané. Je vyrobeno z kartonu potaženého látkou a vkládá se mezi vrstvy obi při uvazování. Určitý typ obiita se uvazuje v pase ještě před uvázáním obi. Obidžime je šňůra dlouhá asi 150 cm, která se váže přes obi a skrz uzel a která zdvojnásobuje zdobnost. Může být buď tkaná, nebo sešitá z kusu látky. Obidžime může být ploché i kulaté. Na obou koncích bývají střapce, které mohou být vyrobeny z hedvábí, saténu, brokátu nebo viskózy. Kulatá obidžime jsou považována za slavnostnější než plochá.  Obimakura je malý polštářek, který udržuje tvar uzlu. Dnes nejpoužívanější uzel – taiko musubi, se váže pomocí prodlouženého typu obimakura.

Mužská obi.

Mužská obi jsou mnohem užší než ta ženská (maximálně 10 cm) a nosí se mnohem jednodušším způsobem. Obtočí se v pase a uvážou se vzadu jednoduchým uzlem.

Dětská obi.

Děti nosí kimono především na slavnosti Šiči go san, a to když děvčata dosáhnou věku 3 a 7 let a chlapci 5 let. Dětská kimona jsou velmi podobná těm pro dospělé a jejich části jsou v podstatě zmenšené verze běžných částí. Nejmenší děti nosí lehké obi podobné šálu.

Obi pro bojové sporty.

Mnohé japonské bojové sporty používají obi jako součást tréninkového oblečení. Tato obi jsou nejčastěji vyrobená z silné bavlny a jsou široká asi 5 cm. Obi pro bojové sporty se nejčastěji vážou uzlem koma musubi; pokud je součástí tréninkového oblečení hakama, váže se obi jiným způsobem.  V mnoha bojových sportech značí barva obi stupeň schopností nositele. Začátečníci obvykle nosí bílé obi, pokročilí černé a mistři červené a bílé obi. Pokud je součástí oblečení hakama, nemá barva obi žádný význam.

Uzly (musubi).

Uzel obi se nazývá musubi (:結び, むすび, doslovně uzel). V současnosti už uzel obi neslouží k udržení obi na místě, ale je to především velmi dekorativní část vzadu. Uzel samotný je často podporován dalšími doplňky: podložky, šály a šňůry. Při vázání obi, obzvlášť bez asistence, je nezbytné použití dalších pomocných stuh. Existují stovky uzlů, které velmi často představují květiny nebo zvířata. Jako všechny ostatní aspekty kimona, jsou i pro zvolení správného uzlu nepsaná pravidla. Obecně platí, že čím složitější a výraznější uzly jsou pro mladé svobodné ženy při slavnostních příležitostech, tím decentnější uzly jsou pro vdané a starší ženy při různých obřadech.  V dávných dobách se věřilo, že uzel obi odhání zlé duchy.  Mnohé uzly mají název s dvojsmyslem.

Typy uzlů.

Existuje i verze darari musubi s poloviční délkou, tzv. "handara musubi". Podle zvyku tento uzel nosí minarai (učednice do stavu maiko) a maiko při určitých tancích.  Dnes je název taiko musubi nejčastěji spojován s bubnem taiko, ale původ tohoto jména s ním vůbec nesouvisí. Uzel byl vytvořen v době slavnostního otevření mostu Taikobaši v Tokiu v roce 1823. Některé gejši se této slavnosti zúčastnily s tímto novým neobvykle uvázaným obi, které připomínalo hrací kartu (ičimai karuta). Taiko musubi byl variací uzlu, který v té době používali muži. Protože gejši v té době určovaly módu, tento styl vázáni uzlu velmi rychle převzaly další ženy. Společně s vytvořením taiko musubi se zavedlo i používání doplňků obiage, obidžime a obimakura. Tyto doplňky jsou i dnes součástí většiny kimon.

Obi (: 帯, おび, doslova "šerpa", "pás") je „pás“ k tradičním japonským oděvům, keikogi – oděvu nošeném při bojových sportech a součást kimona.

An is a sash for traditional Japanese dress, "keikogi" (uniforms for Japanese martial arts), and part of "kimono" outfits. The "obi" for men's kimono is rather narrow, wide at most, but a woman's formal "obi" can be wide and more than long. Nowadays, a woman's wide and decorative "obi" does not keep the "kimono" closed; this is done by different undersashes and ribbons worn underneath the "obi". The "obi" itself often requires the use of stiffeners and ribbons for definition of shape and decoration.


Původ.

Jindřich Břetislav byl syn Jindřicha Přemyslovce, bratra krále Vladislava II., a jeho manželky Markéty. V mládí studoval na Pařížské univerzitě a po návratu ze studií byl vysvěcen na kněze a jmenován proboštem Vyšehradské kapituly (1178–1182). 25. března 1182 jej pražská kapitula zvolila biskupem jako nástupce zemřelého biskupa Valentina (Vališe) a 23. května byl v Mohuči vysvěcen na biskupa salcburským arcibiskupem Vojtěchem III.

Počátek boje o moc.

Již v mládí se Jindřich Břetislav vyznačoval velkou ctižádostí. V biskupském úřadě se snažil církev vymanit z podřízenosti světské moci a omezit výběr daní od duchovních. Kolem roku 1186 se vystupňovaly jeho rozpory s bratrancem Děpoltem II., který spravoval území na Chrudimsku, Čáslavsku a Vraclavsku. Podle kronikáře Jarlocha zde Děpolt nechal své úředníky libovolně zasahovat do správy biskupských statků. Proto Jindřich na toto území uvalil interdikt, čímž Děpolta donutil "k zadostiučinění". Kníže Bedřich s kněžnou Alžbětou se dopouštěli podobných činů, proto si biskup snad již 11. listopadu 1186 v Hasslochu stěžoval u císaře.

Pražský biskup říšským knížetem.

Na počátku roku 1187 odjel za císařem Friedrichem Barbarossou se stížností proti knížeti. Císař rozhodnutí odložil na jednání říšského sněmu v Řezně. Bedřich sám se jednání neúčastnil, pouze vzkázal, že Jindřich neměl právo si na svého knížete stěžovat. To německé duchovenstvo i císař považovali za urážku. 5. března 1187 biskupu Jindřichovi císař předal zlatou bulu, v níž byl jmenován říšským knížetem podřízeným přímo císaři, nezávislým na českém panovníkovi. Tím však také došlo k dočasnému rozkolu mezi církví a českým státem, neboť biskupské statky již nespadaly do pravomoci českého panovníka. Říšský knížecí titul pražského biskupa však zanikl se skonem Jindřicha Břetislava a jeho nástupce Daniel II. byl již opět dosazen českým knížetem.

Upevnění závislosti na Fridrichu Barbarossovi.

Když u Neapole 9. září 1191 zemřel Konrád II. Ota, stál Jindřich Břetislav v boji o trůn proti dosazenému Václavu II. na straně svého bratrance Přemysla Otakara I. Václav II. byl zvolen novým knížetem, panoval však pouze tři měsíce. V lednu 1192 odcestoval biskup Jindřich Břetislav za novým císařem Jindřichem VI., aby podpořil dosazení Přemysla Otakara na český trůn.  Nový kníže Přemysl Otakar I. se zdráhal úplatu Jindřichovi VI. zaplatit. Této nepříjemnosti se chtěl Jindřich Břetislav vyhnout, a proto se rozhodl vydat na pouť do Santiaga de Compostela. Císař však jeho průvod v Německu zastavil a přinutil ho vrátit se do Čech. Když byla do podzimu 1192 zaplacena jen část úplaty, musel se dát Jindřich Břetislav císaři do zástavy tím, že střídavě pobýval na císařském dvoře a na císařském hradu v Chebu.

Jindřich Břetislav českým knížetem.

Nakonec se císař s Jindřichem Břetislavem dohodl, že mladého Přemysla Otakara I. zbaví trůnu. V červnu 1193 pak Jindřichovi Břetislavu propůjčil hodnost českého knížete výměnou za slib zaplacení závratné sumy 6 tisíc hřiven stříbra. Jindřich Břetislav se pak v srpnu 1193 vypravil do Čech, kde nebyl vítán a Přemysl proti němu vytáhl s vojskem. V rozhodující chvíli však Přemysla zradila šlechta, když u Zdic přeběhla k Jindřichovu průvodu. Přemysl se opevnil v Praze, podporován pražskými měšťany se statečně bránil až do Vánoc, nakonec ale musel uniknout za hranice. Azyl nalezl pravděpodobně na dvoře svého švagra Albrechta Míšenského a později u svého dalšího příbuzného Albrechta z Bogenu.  Jindřich Břetislav upevnil svoji moc tím, že posledního protivníka moravského markraběte Vladislava Jindřicha vzal s sebou do Prahy po vojenském tažení na Moravu v létě 1194. Potom soustředil ve své osobě veškerou moc v zemi, což mu umožňovaly jeho vazby na německého císaře. Na jeho rozkaz pak táhl proti míšeňskému markraběti Albrechtovi.

Konec vlády.

Dne 6. prosince 1195 vyhlásil Jindřich VI. další křížovou výpravu, v níž Jindřich Břetislav slíbil účast. Vzhledem k nepokojům v Neapolsku se výprava zdržela a Jindřich Břetislav mezitím vážně onemocněl.  Dne 13. března 1197 vjel do Prahy papežský legát kardinál Petr z Kapuy. Jeho úkolem bylo získat podporu pro křížovou výpravu a napravit poměry mezi českým duchovenstvem. Čeští kněží museli obnovit slib čistoty, zdrženlivosti ve styku s ženami. V té době se zdravotní stav Jindřicha Břetislava zhoršil, čehož chtěl využít Přemysl Otakar I. k znovuzískání trůnu. Jindřich se nechal ve zhoršeném zdravotním stavu převést do klidnějšího Chebu, kde 15. června 1197 zemřel.  Byl pohřben v bazilice kláštera premonstrátek v Doksanech, kde byly prelátkami jeho sestry.

Jindřich Břetislav ( – 15. června 1197 Cheb) byl od roku 1182 pražský biskup a v letech 1193–1197 současně též českým knížetem z dynastie Přemyslovců (jménem "Břetislav III.", v latinských listinách "Henricus").

Henry Bretislaus (; died 15 or 19 June 1197), a member of the Přemyslid dynasty, was Bishop of Prague from 1182, then Duke of Bohemia as "Bretislaus III" from 1193 to his death.


Lokalita.

Westerplatte je písčitý poloostrov u polského města Gdaňsk vybíhající do Baltského moře. Nachází se severně od ústí Mrtvé Visly do moře.

Historie.

Vznikl v polovině 18. století, kdy tato část pevniny vystoupila nad vodní hladinu. Před rokem 1914 se na něm nacházely pláže a pobřežní pevnost obrácená do moře. Oblast města Gdaňsk a jeho okolí patřila do takzvaného Pomořanského koridoru, který odděloval Východní Prusko od zbytku Německa. Na délku měl koridor asi 150 kilometrů a v nejužším místě byl široký 50 kilometrů. Pro Polsko představoval jediné spojení s mořem. Z pohledu Němců naopak tvořil klín rozdělující celistvost Říše.  Město Gdaňsk bylo hanzovní s většinou německého obyvatelstva. Z jeho přístavu již ve středověku vyplouvaly lodě s polským zbožím. Na začátku 20. století, po první světové válce, se podle Versailleské smlouvy měl Gdaňsk stát součástí Polska. Ovšem na přání Německa vzniklo z Gdaňsku a jeho okolí Svobodné město s vlastní vládou, měnou i vlajkou. Dozor nad ním vykonával zvláštní komisař Společnosti národů, jímž se stal Carl Jacob Burckhardt. Využívat tak přístav ve městě mohli jak Němci, tak také Poláci. Ti navíc museli zbourat starou pevnost na Westerplatte, naopak mohli mít v Gdaňsku vlastní poštu a na Westerplatte si směli vybudovat překladiště vojenského materiálu. Městský senát ovšem Polákům postupně znepříjemňoval postavení ve městě do té míry, že Polsko roku 1924 zahájilo stavbu vlastního námořního přístavu ve Gdyni. Po jeho dokončení se pro vykládání vojenského materiálu již gdaňské přístaviště nevyužívalo. Od roku 1925 ale mohli mít Poláci na Westerplatte pro ochranu překládaných vojenských materiálů ochranný oddíl čítající 88 mužů. Nesměli ale mít žádnou těžkou výzbroj a zapovězenu rovněž měli výstavbu opevnění. Gdaňské úřady mohly dodržování tohoto nařízení kontrolovat.

Popis poloostrova.

Poloostrov Westerplatte má tvar oválu ve směru západ–východ. Ze severu a východu jej omývají vody Baltského moře, po západní a jižní straně Mrtvá Visla využívaná též jako přístavní kanál. Za ním jižně se nachází Nový přístav. Jediné spojení Westerplatte s pevninou je zajištěno úzkou šíjí v jihovýchodní části poloostrova. Tudy sem vedla železniční trať a silnice.  V centrální části poloostrova se nacházela kasárna spolu s dalšími objekty obránců Westerplatte. Kolem těchto objektů stálo přibližně v kruhu pět strážních bunkrů označovaných čísly 1 až 5. Z dalších vojenských staveb se na ostrově nacházelo sedm menších pevnůstek. Jednou z nich byl i „Prám“ nacházející se jihovýchodně od zmíněných v kruhu vybudovaných bunkrů. Na severovýchodní straně poloostrova se nacházela železniční stanice, nicméně železniční koleje byly vedeny po celé východní i severní straně až k západnímu okraji Westerplatte.

Bitva o Westerplatte.

Před válkou.

Ač nesměli Poláci ostrov opevňovat, přesto tajně vyztužili stěny některých zdejších budov. Upravovalo se také okolí budov na poloostrově. Všechny tyto činnosti ale mohly být prováděny pouze v noci, aby Němci nic nepoznali. Přes den musel být vždy klid.  Navíc se povedlo tajně posílit i jednotku polských obránců. Na Westerplatte totiž vedle vojáků pracovalo ještě asi třicet civilních zaměstnanců. Tvořili je především technici a řemeslníci. Na neděli však někteří vojáci dostávali propustku a mohli vyrazit do Gdyně. Dovážel je tam malý parník polského válečného námořnictva. Ráno vyrážel plný z Westerplatte a večer se vracel nazpět. Příslušník gdaňské policie vždy ráno ze břehu spočítal počet osob, které do lodě nasedly a stejný počet osob se pak musel navečer opět navrátit. Ve skutečnosti ale ranním spojem z Westerplatte necestovali vojáci, nýbrž civilní zaměstnanci oblečení do vojenských stejnokrojů a v příručním kufříku si vezli svůj civilní oděv. Když parník dorazil do Gdyně, převlékli se civilisté do běžného denního oblečení a odešli domů. Večer pak loďkou cestovali na Westerplatte noví vojáci. Následující den se civilní zaměstnanci dopravili na poloostrov přes Gdaňsk místní tramvají.

25. srpna.

Během noci z 24. na 25. srpna 1939 se na otevřeném Baltském moři setkaly dvě německé vojenské lodě. Jednou byla bitevní loď "Schleswig-Holstein" a druhou vojenská dopravní loď. Ta v podpalubí převážela ozbrojené vojáky. Když byly lodě v těsné blízkosti, natáhli mezi nimi námořníci můstek a vojáci po něm přešli z dopravní lodě na bitevní, na které se opětovně schovali do jejích útrob. Následně loď Schleswig-Holstein zamířila do Gdaňsku. Tam doplula 25. srpna. Když se blížila k přístavišti, vyjely jí naproti dva remorkéry, a sice "Danzig" a "Albert Forster", které ji následně podél Westerplatte zavedly hlouběji do přístavu. Podle zpráv berlínského i gdaňského tisku a rozhlasu připlula německá loď proto, aby se její námořníci (kadeti) na zdejším hřbitově poklonili svým předchůdcům z křižníku SMS "Magdeburg", kteří zde byli pohřbení, a na jejich hroby položili květiny.  Večer ten den přetáhly loď "Schleswig-Holstein" remorkéry do těsné blízkosti Westerplatte. Zakotvily od něj ve vzdálenosti asi 200 metrů v místě, kde nikdy předtím žádná loď nekotvila a pouze tudy proplouvaly hlouběji do vnitrozemí. Následujícího dne (26. srpna) totiž plánoval Adolf Hitler zahájit válku s Polskem. Asi ve 20.30, když už byla úplná tma, spustili námořníci z německé lodi na hladinu několik člunů, na něž z podpalubí nasedali ukrytí vojáci. V tichosti se pak přeplouvali k poloostrovu, kde čekali na své spolubojovníky.  Protože však 25. srpna poskytlo Spojené království Polsku v případě jeho napadení Německem písemné záruky a vojenskou pomoc, Hitler svůj původní úmysl přehodnotil a rozhodl se nezaútočit. Po 21. hodině tak radisté na lodi Schleswig-Holstein přijali telegrafickou depeši odvolávající připravovanou akci. Vojáci, kteří se tou dobou již nacházeli na pobřeží Westerplatte, tak opětovně nasedli na čluny a přeplavili se zpět na loď. Následně němečtí vojenští velitelé narychlo vymýšleli program, jenž by zdůvodňoval setrvávání válečné lodě v tomto prostoru.

26.–31. srpna.

Během následujících dnů se na kotvící lodi konaly exkurze pro veřejnost a školní mládež. Sice tedy Němci 25. srpna nakonec Polsko nenapadli, ale jejich vojenští velitelé upozorňovali Adolfa Hitlera, že je nutné vbrzku skutečně zaútočit, aby Němci nepřišli o moment překvapení. Poslední srpnový den se tedy Hitler rozhodl, že ráno následujícího dne na Polsko zaútočí.  Tou dobou, na konci srpna, měla německá armáda v okolí Gdaňsku dislokovánu Skupinu armád Sever, které velel generálplukovník Fedor von Bock. Tvořila ji 3. a 4. armáda. První z nich velel generál dělostřelectva Georg von Küchler a nacházela se ve Východním Prusku. Druhá pod vedením generála dělostřelectva Günthera von Kluge vyčkávala na německo-polských hranicích západně od Gdaňsku. Podle německých plánů se měly po zahájení útoku tyto dvě armády spojit a rozdělit tak horizontálně polské území na dvě části, a sice oblasti kolem města Gdyně oddělit od zbytku Polska. Spojené armády pak měly postupovat směrem na Varšavu.  Podle plánů Generálního štábu polské armády se měla westerplattská jednotka v případě napadení bránit šest hodin. Poté ji měl podpořit armádní sbor od Grudziądze. Poslední srpnový den se ale tato lhůta protáhla na dvojnásobek, tedy na dvanáct hodin. Navíc obránci Westerplatte netušili, že se armádní sbor, jenž jim měl v případné obraně pomoci, z rozkazu vrchního velitele maršála Edwarda Śmigły-Rydze stáhl hlouběji do vnitrozemí.  Poláci na Westerplatte byli na přelomu srpna a září vyzbrojeni 35 těžkými kulomety, šesti lehkými kulomety, čtyřmi minomety ráže 81 milimetrů, 160 puškami, jedním pěchotním dělem ráže 75 milimetrů, dvěma protitankovými kanóny ráže 37 milimetrů, střelivem a ručními granáty.

1. září.

V pátek 1. září 1939 ve 4.45 ráno začala děla lodi Schleswig-Holstein, jíž velel námořní kapitán Gustav Kleikamp, bez vyhlášení války ostřelovat polské skladiště na Westerplatte. To bránilo 189 mužů, jimž velel Henryk Sucharski a jeho zástupcem byl Franciszek Dąbrowski. Útok německé lodi je považován za začátek druhé světové války, ačkoli na město Wieluń začaly padat bomby již ve 4.40 hodin.  Ostřelování z lodi trvalo sedm minut, během nichž na poloostrov dopadlo 67 střel. Po útoku se rozprostřelo ticho. Následně na skladiště zaútočily jednotky gdaňských SS, které dosud vyčkávaly na břehu podél přístavního kanálu. Obráncům Westerplatte se je ale podařilo odrazit.  V další fázi začali cesty spojující jednotlivé objekty na Westerplatte ostřelovat němečtí kulometčíci nacházející se v hnízdech v nejvrchnějších patrech vysokých domů na protějším břehu kanálu Mrtvé Visly. Proti těmto ostřelovačům se obránci úspěšně bránili střelbou z 75mm pěchotního děla. Kolem osmé hodiny ranní následovalo několikaminutové ostřelování poloostrova z lodi Schleswig-Holstein, během něhož se Němcům podařilo vyřadit z provozu polské pěchotní dělo.  Pak útočníci plánovali polskou posádku přemoci útokem přes oblast nazývanou Prám. Nacházela se v jihovýchodních částech poloostrova. Útočníky kryla palba z lodi Schleswig-Holstein. I tento atak však obránci za pomoci střelby z minometů dokázali odrazit. Blížilo se poledne 1. září a Němci v tu dobu již útočili také na města Gdyně a Oksywie. Ač se Němci i nadále snažili, první den války se jim Westerplatte dobýt nepodařilo.  Během nastalé noci navíc dva polští vojáci záměrně poškodili trať, která na poloostrov z vnitrozemí vedla. Obránci se totiž obávali, že by po ní mohli Němci poslat obrněný vlak, který by mohl těžce poškodit polské objekty. Útočníci o přerušení tratě nevěděli, neboť místo Poláci zamaskovali. Během nočních hodin také obránci pravidelně pohřbívali své padlé spolubojovníky.

2. září.

Průběh bojů v Polsku sledoval také Adolf Hitler. Zaznamenal tak také neúspěch při dobývání Westerplatte. Němci totiž předpokládali, že ostřelování z lodi Schleswig-Holstein přiměje obránce pevnosti vzdát se hned 1. září ráno. Nařídil proto, že pevnost musí padnout ještě 2. září. Bojová loď se proto přesunula na jiné místo, odkud mohla účinněji pevnost ostřelovat. Přesun lodi probíhal v doprovodu torpédoborců a minolovek. Lodě začaly poloostrov ostřelovat. Největší škodu působil obráncům Schleswig-Holstein, jenž se pohyboval v těsné blízkosti Westerplatte. Střelba z ostatních lodí nebyla tak účinná. Když ataky lodí ustaly, vtrhli na poloostrov Němci. Dosáhli Prámu, kde zakopali těžké kulomety. Kryti jejich střelbou pak následně napadali polská postavení. Přesto se poloostrov dobýt nepodařilo. Odpoledne 2. září útok Němců ustal. V podvečer ale Němci podnikli na Westerplatte nálet. Útočilo 47 letadel Junkers Ju 87. Shazovaly zápalné fosforové pumy, které zapalovaly les na poloostrově, a tříštivé bomby o hmotnosti půl tuny. Asi po půl hodině letecká operace skončila a atakující letouny odletěly. Zůstal jen jeden německý hydroplán, jenž kroužil nad poloostrovem a monitoroval způsobenou škodu. Obránci při náletu přišli o všechny čtyři minomety umístěné na kasárenském dvoře a ztratili též jeden ze dvou malorážních protitankových kanónů. Letounům se také povedlo vyřadit z provozu radiotelegrafickou stanici ve Westerplatte. Z boje vyřadily rovněž strážnici číslo pět a významně poškodily strážnici číslo dvě. Ušetřen ale zůstal sklad střeliva, jehož železobetonový strop náletu odolal. Mezi 19. a 20. hodinou začal útok německé pěchoty. Žádnému z útočníků se ale polskou obranou projít nepodařilo, a tak pevnost nepadla ani druhý den války.

3. září.

Ještě před rozedněním 3. září a pak opětovně za svítání se Němci pokusili poloostrov dobýt. V obou případech útočili vojáci z praporu námořníků z lodi Schleswig-Holstein. Ani jeden z ataků však nevedl ke zdárnému cíli. O 11. hodině dopolední londýnského času navíc vyhlásilo Spojené království válku Německu. Odpoledne o 17. hodině učinila tentýž krok také Francie. Téhož dne se navíc německým tankům pod vedením Heinze Guderiana podařilo přerušit Pomořanský koridor a oddělit tak oblast u břehu Baltského moře od zbytku Polska.

4. září.

Během čtvrtého dne bojů ostřelovaly Westerplatte nejen Schleswig-Holstein, ale také na druhém břehu Mrtvé Visly umístěná dělostřelecká baterie vybavená 88mm děly a současně z Baltského moře též dva torpédoborce. Doplňovaly je baterie minometů ráže 210 milimetrů a baterie nacházející se v Glettkau (oblast mezi Sopotami a Gdaňskem). Na poloostrov tak dopadaly střely ze všech stran. Přesto se odpor obránců nezlomil.

5. září.

Pátý den se útočníci zaměřovali především na střed Westerplatte. Několikrát jej atakovali intenzivní dělostřeleckou palbou. Další dva útoky následovaly ještě během noci na 6. září. Poláci však stále odolávali.

6. září.

Šestý den bojů večer sestavili Němci vlak, skládající se z lokomotivy, která před sebou tlačila cisternový vůz naplněný směsí benzolu a benzínu. Souprava dojela k Westerplatte, kde na mírném svahu, po němž kolejnice klesaly hlouběji do poloostrova, útočníci železniční vůz od lokomotivy oddělili a ten pak vlastní vahou sjížděl vstříc obráncům. Vůz následně stačilo zapálit a vzniklá detonace by vše v jeho okolí zničila. Němci ovšem nevěděli, že Poláci již během noci z 1. na 2. září trať poškodili. V tomto místě jedoucí cisterna vykolejila. Následně ji Poláci rozstříleli, což zapříčinilo její výbuch a požár. Ten pak hořel celou noc.

7. září.

Těsně před rozedněním sedmého dne války zaútočili Němci na Westerplatte. Chtěli totiž ukončit zdejší boj, aby mohli jím vázané jednotky přesunout na jiná bojiště. Nejprve na poloostrov útočníci asi čtyři hodiny těžce pálili. Ataku, který poté následoval, se účastnila úderná rota válečného námořnictva, dále rota 1. pluku gdaňské policie, rota školního praporu ženistů se speciálním oddílem plamenometčíků a četa protitankových kanónů spolu s četou pěchotních děl. Nálože a vojáci s plamenomety měli nejprve zničit bunkry, jejichž palba až dosud neprostupně uzavírala průchod polskou obranou linií. Postupně Němci z boje vyřadili obranná stanoviště číslo jedna a dvě. Objekt číslo pět byl zničen již při náletu 2. září.  Asi v čase 9.15 se velitel obránců Henryk Sucharski rozhodl kapitulovat. Příčinou tohoto rozhodnutí se stal nedostatek střeliva spolu s vyčerpáním jeho spolubojovníků a zdravotní stav raněných. Spolu s poddůstojníkem Leonardem Piotrowskim vyrazili držíce bílou vlajku vstříc Němcům. Kapitulovali podplukovníku Karlu Henkemu, jenž byl velitelem ženijního školního praporu. Ten Sucharskému dovolil i nadále nosit jeho šavli jako projev úcty, že se svými muži tak dlouho dokázal vzdoroval nepřátelské přesile. Zbylé vojáky pak přiváděl poručík Stefan Ludwik Grodecki.  Během bojů padlo sedmnáct polských obránců a osmdesát dalších bojovníků bylo raněno. Ztráty útočníků naopak činily čtyři sta bojovníků. Polská armáda tak přes nižší počet bojovníků a navzdory horšímu vybavení dokázala po dobu sedmi dnů odolávat německé přesile. Houževnatost odporu obránců zapříčinila, že boje na Westerplatte vázaly část německého vojska, které tak nemohlo útočit na jiných místech Polska.

Po válce.

Obránce z Westerplatte vnímají Poláci jako symbol chrabrosti. Dne 9. října 1966 byl na pahorku na Westerplatte odhalen pomník obráncům tohoto místa. Monument dosahuje výšky 25 metrů a jeho autory jsou Adam Haupt, Franciszek Duszeńko a Henryk Kitowski. Sestává ze 240 žulových bloků o celkové hmotnosti 1150 tun. Do stěn pomníku jsou vytesány nápisy. U pomníku se schází vysocí političtí představitelé Polska i dalších států, a to jak při připomínce zahájení druhé světové války, tak také u příležitosti jejího konce.  V okolí lze zhlédnout i další památky mající vztah k událostem ze začátku září 1939. Například zbytky polské kasárny či pozůstatky betonových bunkrů. Nachází se tu též hroby obránců a je zde vystaven tank T-34.  Průběh bojů dokumentuje film "Westerplatte" režiséra Stanislawa Rózewicze z roku 1967. Stejný námět má též snímek režiséra Pawła Chochlewa z roku 2013 nazvaný "Tajemnica Westerplatte".  Průběhu bojů na Westerplatte je věnována stolní desková hra pojmenovaná „“, kterou roku 2013 vydal Łukasz Woźniak.

Westerplatte je polský poloostrov vybíhající z pevniny do Baltského moře. V jeho těsném sousedství se nachází město Gdaňsk. Na poloostrově během dvacátých let 20. století postavili Poláci překladiště, které později chránila jejich vojenská jednotka. Útokem na ni začaly 1. září 1939 boje druhé světové války. Ač Němci měli převahu, a to jak počtem vojáků, tak materiální, dokázali jim polští obránci úspěšně vzdorovat po celých sedm dní. Pak se ale jejich velitel rozhodl kapitulovat. Na památku těchto obránců, kteří jsou v Polsku ceněni pro svou chrabrost, byl roku 1966 na Westerplatte vybudován pomník. U něj si vysocí političtí představitelé pravidelně připomínají začátek, ale i konec bojů druhé světové války v Evropě.

Westerplatte is a peninsula in Gdańsk, Poland, located on the Baltic Sea coast mouth of the Dead Vistula (one of the Vistula delta estuaries), in the Gdańsk harbour channel. From 1926 to 1939 it was the location of a Polish Military Transit Depot (WST), sanctioned within the territory of the Free City of Danzig (now Gdańsk).


Základní pojmy.

Nebezpečné věci (NV) jsou nebezpečné předměty, pro jejichž vlastnosti (hořlavost, žíravost, výbušnost a další) může být jejich přepravou ohrožena bezpečnost osob, majetku a životního prostředí.

Obsah dohody.

Stanovuje a třídí nebezpečné látky a předměty podle jejich nebezpečných vlastností, stanovuje podmínky pro jejich přepravu, balení a značení a předepisuje používání a vyplňování stanovených průvodních dokladů. Stanovuje požadavky na zabalení kusu, typ a zkoušení obalu, zápisy do přepravních dokladů, dopravní prostředky včetně technických požadavků na vozidlo podle jednotlivých tříd a dále ustanovuje další pravidla jako omezení množství přepravovaných věcí, dozor nad nimi, způsob stání a parkování v noci atd.

Členské státy.

Albánie, Andorra, Ázerbájdžán, Belgie, Bělorusko, Bosna a Hercegovina, Bulharsko, Česká republika, Černá Hora, Dánsko, Estonsko, Finsko, Francie, Chorvatsko, Irsko, Itálie, Kazachstán, Kypr, Lichtenštejnsko, Litva, Lotyšsko, Lucembursko, Maďarsko, Malta, Makedonie, Maroko, Moldavsko, Německo, Nizozemsko, Norsko, Polsko, Portugalsko, Rakousko, Rumunsko, Rusko, Řecko, Slovensko, Slovinsko, Spojené království Velké Británie a Severního Irska, Srbsko, Španělsko, Švédsko, Švýcarsko, Tunisko, Turecko a Ukrajina.

Doklady k přepravě ADR.

Přepravní doklad.

Obsahuje údaje předepsané ADR pro přepravní doklad, např: pojmenování a identifikační číslo látky – UN číslo, oficiální pojmenování, příp. technický název látky, obalovou skupinu, čísla vzorů bezpečnostních značek, kód omezení pro tunely, dále odesílatel, příjemce atd. Údaje musí být napsány v jazyce odesílatele a není-li tímto jazykem angličtina, němčina nebo francouzština, též anglicky, německy nebo francouzsky (toto ustanovení platí pouze pro mezinárodní přepravu).

Písemné pokyny dle ADR.

Jeden výtisk musí být v kabině řidiče. Musí být podle novely ADR 2011 napsány v jazyce, kterému rozumí řidič. Pokyny pro případ nehody zajišťuje dopravce a jsou jednotné pro všechny členské státy. Pokyny obsahují vzory bezpečnostních značek, hlavní nebezpečí a způsob ochrany před tímto nebezpečím.

Výbava vozidla.

Pro každé vozidlo zakládací klín, jehož rozměry odpovídají hmotnosti vozidla a průměru jeho kol, dva stojací výstražné prostředky, kapalina na výplach očí.  Pro každého člena osádky vozidla: výstražnou vestu (např. jak je popsána v EN 471 standard), přenosnou svítilnu, jeden pár ochranných rukavic a ochranu očí (např. ochranné brýle).  Dodatečná výbava potřebná pouze pro vybrané třídy: nouzová úniková maska pro každého člena osádky musí být ve výbavě vozidla pro při přepravě nákladu označeného bezpečnostními značkami 2.3 nebo 6.1; lopata ; kryt kanalizace ; sběrná nádoba vyrobená z plastu.  Výbava dopravní jednotky práškovými hasicími přístroji: 1 ks 2 kg hasicí přístroj práškový a 1 ks 6 kg hasicí přístroj práškový (v případě vozidel do 3,5 t celk. hmotnosti – 1 ks hasicí přístroj práškový 2 kg; v případě dopravních jednotek s hmotností nad 7,5 t – 2 ks hasicího přístroje 6 kg).

Označení vozidel.

Označení vozidel pomocí oranžové tabulky (oranžový obdélník 40x30 cm orámovaný černým proužkem o síle 1,5 cm), nebo pomocí bezpečnostní značky - čtverec postavený na vrchol různých barev podle třídy nebezpečnosti s piktogramem znázorňujícím nebezpečnost látky.

Identifikační čísla NV.

Identifikační čísla NV se dělí na identifikační čísla nebezpečnosti a na identifikační číslo látky.

Evropská dohoda o mezinárodní silniční přepravě nebezpečných věcí (ADR z francouzského "Accord européen relatif au transport international des marchandises Dangereuses par Route") ukládá podmínky přepravy nebezpečného nákladu. Dohoda ADR vznikla v roce 1957 v Ženevě a ČSSR k ní přistoupila v roce 1987. Upravuje za jakých podmínek je možno zboží přepravovat, bezpečnostní normy apod. Rozděluje zboží podle tříd nebezpečnosti. Podobnou dohodou je RID – dohoda o přepravě nebezpečných věcí po železnici nebo ADN - Přeprava nebezpečných věcí po vnitrozemských vodních cestách.

ADR, formally the European Agreement of 30 September 1957 concerning the International Carriage of Dangerous Goods by Road, is a 1957 United Nations treaty that governs transnational transport of hazardous materials. "ADR" is derived from the French name for the treaty: "Accord européen relatif au transport international des marchandises Dangereuses par Route"). From 1 January 2021, the treaty will be renamed Agreement concerning the International Carriage of Dangerous Goods by Road as the term "European" in the incorrectly may give the impression that the treaty is only open for accession to European states. Concluded in Geneva on 30 September 1957 under the aegis of the United Nations Economic Commission for Europe, it entered into force on 29 January 1968. The agreement was modified (article 14, paragraph 3) in New York City on 21 August 1975, though these changes only took effect on 19 April 1985. A new amended ADR 2011 entered into force on 1 January 2011. Annexes A and B have been regularly amended and updated since the entry into force of ADR. Consequently, to the amendments for entry into force on 1 January 2015 (until June 2017), a revised consolidated version has been published as document ECE/TRANS/242, Vol. I and II. A further revision applies from 1 January 2017


Předehra.

Itálie vyhlásila válku Rakousko-Uhersku až 23. června 1915. V roce 1914 nemohla vstoupit do války, ať již na jakékoliv straně. Válka v Tripolisu vyčerpala nevelké zásoby zbraní a válečného materiálu, chyběli důstojníci i moderní zbraně. Itálie se však od konce roku 1914 snažila tento stav zlepšit a podnikala opatření ke zlepšení akceschopnosti své armády. Jako hlavní směr útoku si vybral generální štáb jadranský přístav Terst, jako vedlejší směry byly určeny útoky alpskými údolími jižních Tyrol. Pokud chtěla italská armáda táhnout na Terst, bylo však nutné překonat tehdy rakouskou řeku Soču. Podle této řeky pak byla nazývána bitva v rakousko-uherské monarchii, jinde je bitva pojmenována od italského názvu řeky Isonzo.

První bitva, 23. června až 7. července 1915.

Po selhání ofenzívy v Tyrolsku přeneslo italské velení v létě 1915 svůj hlavní zájem na sočskou frontu, kde se od té doby Italové pokoušeli dosáhnout strategického průlomu. Šéf italského generálního štábu, generál Luigi Cadorna připravující útok měl v oblasti 18 divizí s 225 prapory, 111 jízdních eskadron, 100 těžkých a 600 lehkých děl. Velitel 5. rakousko-uherské armády Svetozar Borojević naproti tomu disponoval pouze 8 divizemi o 84 praporech, 13 jízdních eskadron, 300 lehkých a 56 těžkých děl.
 První útok italských vojsk proti pozicím rakousko-uherské armády byl zahájen 23. června jeden den trvající, dělostřeleckou přípravou. Italové se při tomto ostřelování soustředili především na okolí Gorizie a plošinu Doberdo u obce Doberdò del Lago, avšak kvůli nezkušenosti a nedostatku munice bylo jejich dělostřelectvo neúspěšné a nezpůsobilo rakouským obráncům vážnější škody. Na rakouské straně bylo 300 mrtvých a přibližně tisíc zraněných. Druhého dne zaútočila italská 21. pěší divize na pozice mezi Sagradem a Polazzem a 22. divize postoupila do blízkosti Gorizie u Lucinica. Tři italské divize se pokusily dobýt gorické předmostí a dvě divize zaútočily severně od města na rakouské pozice u Monte Santo (Sveta Gora).
 30. června, po týdenní snaze italského dělostřelectva o zničení pozic obránců, došlo na frontě široké 3 km k hlavnímu útoku, ale řeku se podařilo překročit jen na několika místech a většina útočníků byla donucena k ústupu. Přesto Italové vytlačili rakousko-uherské jednotky od Poggio Terza Armata. Když 3. července dorazily 3. italské armádě Emanuele Filiberta d'Aosty posily, vyrazili Italové do dalšího útoku. 4. července zaútočila italská armáda na Doberdobské plošině na vrchol Monte San Michele. Mezi obcemi Fogliano Redipuglia a Pollazem sice Italové 5. července prorazili rakousko-uherskou obranou, avšak protiútok je donutil vzápětí ustoupit. Jelikož vyčerpaným italským jednotkám začaly docházet síly, byl útok 7. července zastaven.
 Italové, kterým se podařilo dobýt jen nepatrné pozice na východní straně řeky, ztratili v první bitvě na Soči na 15 000 mužů (1 916 mrtvých, 11 495 raněných a 1 536 nezvěstných a zajatých vojáků. Na rakousko-uherské straně zemřelo 1 224 mužů, 7 576 bylo raněno a 1 150 padlo do zajetí nebo bylo prohlášeno za nezvěstné. Díky úspěchu v první sočské bitvě se rakousko-uherské velení definitivně odhodlalo soustředit na italské frontě veškeré prostředky na zesílení obranných pozic právě na Soče.

Druhá bitva, 18. července až 3. srpna 1915.

Po neúspěchu prvního útoku na sočské frontě odcestoval Luigi Cadorna do Francie, kde na něj velitelé států Dohody na vzájemné poradě naléhali, aby co nejrychleji připravil další útok na rakousko-uherské pozice. Po návratu začal Cadorna připravovat plán druhé ofenzívy, která se měla zaměřit především na dobytí Dobedorského Krasu, předměstí Gorizie a vrcholu Batognica. Obě strany před druhou bitvou posílily své jednotky v oblasti. Italové do boje nasadili 260 praporů a 209 dělostřeleckých baterií, rakouské pozice bránilo 129 praporů a 143 baterií. Útoku italské pěchoty opět předcházela dělostřelecká příprava, která byla již mnohem přesnější. Italové se při ostřelování, které zahájili 18. července, soustředili především na rakousko-uherské pozice na vrchu Monte San Michele. Při následném útoku se italské pěchotě i přes vysoké ztráty podařilo obsadit několik kót na Doberdobské plošině odkud vytlačila uherské oddíly. 20. července byl dobyt i vrch Monte San Michele bráněný maďarskými honvédy. Do protiútoku vyslal generál Borojević 12. horskou brigádu pod velením prince Felixe Schwarzenberga, syna Adolfa Josefa ze Schwarzenbergu. Tuto brigádu tvořili převážně vojáci z českých zemí, z Kroměřížska, Slovácka, Šumperska, Uničovska, Těšínska, Frýdecka a také členové bývalého 28. pěšího pluku v Prahy a jejího okolí. Brigáda vyrazila proti Italům na San Michele a u San Martina del Carso 21. července ve dvě hodiny ráno a rychlým útokem se jim podařilo tuto klíčovou kótu znovu obsadit. Po přeskupení však italská strana 26. července znovu zaútočila, když 6 000 vojáků 139. a 140. pluku brigády Bari bez předchozí dělostřelecké přípravy překvapivě napadlo Monte San Michele ze severozápadu, od Monte di Mezzo. Italové vrchol znovu obsadili a podruhé odsud vytlačili otřesené uherské oddíly. Rakouský protiútok byl opět svěřen Schwarzenbergově 12. horské brigádě, kde tentokrát útočili především vojáci ze střední a severní Moravy. Italové byli z vrcholů Monte San Michele znovu vytlačeni. Přesto, že se museli dvakrát stáhnout z vrcholu Monte San Michele, podařilo se Italům v druhé bitvě na Soče přeci jen obsadit některé důležité body rakouské obranné linie. Díky koncentrované palbě dělostřelectva byla zničena a následně dobyta postavení na vrchu Monte Calvario, nacházející se na západ od Gorizie. Na severním úseku fronty se pak alpínským oddílům podařilo 21. července dobýt pozice na hoře Batognica. Do 3. srpna se Italové neúspěšně pokoušeli s pomocí dělostřelecké palby o obnovení útoků, načež boj ustal. <br> Během druhé bitvy na Soče ztratila italská strana 41 849 mužů, z nichž 6 285 padlo, 30 667 bylo raněno a 4 897 vojáků bylo prohlášeno za nezvěstné. Poražení Rakušané, kteří v bitvě ztratili západní úbočí Monte San Michele a území u vrcholu Batognice, přišli o 46 638 mužů, z nichž 7 7202 zemřelo, 26 645 byl raněno a 12 291 bylo nezvěstných.

Třetí bitva, 18. října až 4. listopadu 1915.

Itálie zahájila mohutnou dělostřeleckou přípravu, která trvala tři dny, přičemž z 1200 děl bylo vypáleno více než milion dělostřeleckých granátů. Tvrdé boje zastavilo špatné počasí, nedošlo k žádným posunům na frontě. Ztráty Itálie činily 60 tisíc mrtvých a raněných, rakouské ztráty 42 tisíc mužů.

Čtvrtá bitva, 10. listopadu až 2. prosince 1915.

Další neúspěšné pokusy Italů o průlom. Ani tentokrát se nepodařilo dobýt klíčové město Gorice. Bezvýsledné boje stály italskou stranu 7000 mrtvých, 34 000 zraněných a 7500 nezvěstných. Ztráty rakouské strany činily 4000 mrtvých, 17 000 raněných a 25 900 nezvěstných.

Pátá bitva, 11. března až 16. března 1916.

Tato bitva byla uskutečněna jako možné ulehčení pro francouzská vojska v bitvě u Verdunu. Její výsledek byl nulový, ztráty oproti minulým bojům zanedbatelné. Italové se prakticky nedostali ani přes předsunutá postavení rakousko-uherské armády.

Šestá bitva, 6. srpna až 17. srpna 1916.

Bitvě předcházelo devítihodinové ostřelování rakousko-uherských pozic. 8. srpna se podařilo italským vojskům konečně dobýt město Gorice. Italské ztráty činily 50 tisíc mrtvých, raněných a ne.zvěstných, rakouské ztráty činily přes 40 tisíc.

Sedmá bitva, 14. září až 17. září 1916.

Italská 3. armáda zaútočila na frontě o šířce 10 km mezi městem Gorice a Jadranem. Za cenu 17 tisíc mrtvých a raněných obsadila jen velmi malá území. Rakousko-Uhersko přišlo o 15 tisíc mrtvých a raněných.

Osmá bitva, 10. října až 12. října 1916.

V bitvě postoupila italská armáda o tři kilometry za cenu 24 tisíc mrtvých a raněných. Obdobné ztráty měla rakousko-uherská armáda.

Devátá bitva, 31. října až 4. listopadu 1916.

Další italský útok směrem na Terst. Dělostřelecká příprava Italů trvala 5 dní, územní zisky nepatrné, ztráty na lidech Itálie dosáhly 16 tisíc a Rakouska-Uherska 11 tisíc mužů.

Desátá bitva, 12. května až 8. června 1917.

Cílem této kampaně italskou byl průlom do Terstu. Po mohutné dělostřelecké přípravě zaútočily italské jednotky, avšak podařilo se jim dobýt pouze jednu vesnici. Tvrdé boje pokračovaly ještě v červnu a vyžádaly si obrovské ztráty na lidech. Itálie přišla o 160 tisíc mužů (z toho 36 000 mrtvých), Rakousko-Uhersko o 125 000 mužů (z toho 17 000 mrtvých). Italská armáda zajala 23 000 rakouských vojáků, rakouská armáda zajala 27 000 italských zajatců.

Jedenáctá bitva, 18. srpna až 12. září 1917.

Další italské útoky. Na severní části fronty se jim podařilo obsadit náhorní plošinu Bainsizzu, ostatní zisky byly mizivé. Ztráty Itálie činily přes 160 tisíc mrtvých, raněných a nezvěstných, rakouské ztráty téměř 100 tisíc mrtvých, raněných a nezvěstných.

Boje v Alpách.

Současně s boji na Soči probíhaly i další těžké boje v Alpách na rakousko-italské hranici. Boje ve vysokohorském prostředí byly oproti bojům na jiných frontách velice specifické. Vojáci byli nuceni hloubit v horách podzemní tunely a skrýše, zákopy se kopaly jen tam, kde to terén umožňoval. Boje v horách probíhaly tvrdým způsobem, vázlo zde zásobování potravinami, vojáky trápil chlad, studený vítr i vysokohorské počasí, zvláště v zimě. Za těchto podmínek byly na vrcholky hor přepravovány nejen pušky, kulomety a munice, ale též vysokohorská děla, jejichž předním výrobcem byla Škoda Plzeň. Paradoxem je, že tato děla bojovala na obou stranách fronty. Pozůstatky těchto bojů lze i v dnešní době nalézt ve vysokohorských oblastech italských, rakouských a dnešních slovinských Alp.

Další boje.

Italům se v kampani na řece Soča rozhodující průlom nepodařil. Tím byla otřesena bojová morálka armády i zázemí. Počet zajatců začal neúměrně stoupat a útočnost italské armády klesala. Síla rakouské obrany však rostla. Po porážce Srbska a uvolnění ruského tlaku v Haliči zůstala rakouské armádě jen italská fronta. Rakousko potřebovalo stejně jako Itálie významné vítězství. K tomu přišla rozhodná chvíle v říjnu 1917, kdy se z východní fronty uvolnilo sedm německých divizí, které přispěchaly na pomoc rakouské armádě. 24. října byla zahájena bitva u Caporetta, která bývá také někdy nazývána jako "dvanáctou bitvou o Soči". Překvapení bylo pro Italy dokonalé, fronta se neudržela. Útok směřoval do týlu vojsk nejen na Soči, ale i v Dolomitech a Karnských Alpách. Nastal hromadný ústup, který se změnil v útěk. Útočníkům padly do rukou obrovské zásoby válečného materiálu a potravin. S největším vypětím sil se podařilo Italům zastavit postup na řece Piavě.

Česká účast na bojích.

Na italské frontě bojovalo za první světové války v řadách rakousko-uherské armády velké množství Čechů. Rakušané raději Čechy nasazovali zde, než na východní frontu, protože tam se množily dezerce Čechů do ruského zajetí. Koncem války v Itálii se však objevili čeští legionáři i na italsko-rakouské frontě, takže i zde docházelo k případům, že Češi bojovali proti Čechům. Na českou účast v bojích na italské frontě se zachovaly mnohé vzpomínky, válka se projevila i v lidových písních. Nejznámější písničkou, která se zpívá dodnes, je Válka na Itálii: ""Sluníčko zachází za hory černé, do zákopů táhnou řady nesmírné, z jedný strany Alpiny, z druhý padají miny, tak začíná válka na Itálii.""

Bitvy na Soči (německy "Isonzoschlachten", italsky "Battaglie dell'Isonzo") bylo jedenáct, resp. dvanáct krvavých střetů, které se odehrály za první světové války na rakousko-italské frontě od léta 1915 do září 1917. Italské jednotky pod vrchním velením generála Luigiho Cadorny se v těchto bitvách pokoušely prorazit rakousko-uherské pozice okolo řeky Soča na pomezí pohoří Kras. Po zapojení německých posil na podzim roku 1917 se silám Ústředních mocností podařilo prorazit italské linie v bitvě u Caporetta, která je někdy označována jako dvanáctá bitva na Soči.

The Battles of the Isonzo (known as the Isonzo Front by historians, ) were a series of 12 battles between the Austro-Hungarian and Italian armies in World War I mostly on the territory of present-day Slovenia, and the remainder in Italy along the Isonzo River on the eastern sector of the Italian Front between June 1915 and November 1917.


Vlastnosti a ceny letenek.

K některým typům letenek je třeba ještě požádat o samostatný palubní lístek. U zpátečních letenek je někdy třeba rekonfirmovat (potvrdit či rezervovat) zpáteční let. U různých prodejců a dopravců se mohou lišit podmínky stornování letenky nebo dodatečné změny rezervace.  Do vyhrazených částí letiště (odbavovací hranice se nazývá check-in) a do letadla bývá cestující vpouštěn pouze prokáže-li se letenkou a palubním lístkem. Někde bývá zvykem připevňovat tyto doklady zvenčí k oděvu.  Obvykle se vydávají letenky pro každou osobu samostatně. Cestuje-li větší skupina osob společně, mohou být letenky připevněny k sobě a mít stejné rezervační číslo a záznamový lokátor, což umožňuje, aby celá skupina byla odbavena najednou.  Některé letenky bývají refundovatelné. Avšak toto pravidlo často neplatí u charterových (nízkonákladových) leteckých společností, které nemají refundovatelné letenky a ještě podléhají mnoha dalším omezením.  Samostatnou položkou ceny jsou letištní poplatky. Výše letištních poplatků bývá závislá na významu letiště a jeho kvalitě a cenové politice.  Někdy bývají z ceny letenky odděleny i další složky, například takzvaný palivový příplatek.

Rezervace a nákup letenek.

Nejčastěji letenku lze zakoupit u letecké společnosti, cestovní agentury nebo specializovaného prodejce letenek.  Letenku lze zakoupit buď osobně, v papírové podobě, nebo pomocí rezervace („knihování“, booking) například telefonicky nebo přes internet. Letenky rezervované přes internet často bývají o stovky až tisíce korun levnější.  Elektronicky zakoupenou letenku je buď možné si vyzvednout dodatečně při nástupu cesty, nebo namísto papírové letenky obdrží cestující e-mailem kód, který slouží jako elektronická letenka (tento systém se nazývá "e-ticketing"). Kód si může cestující vytisknout doma na své tiskárně nebo si ho jen opsat či pamatovat.  Většinou však není třeba si kód zapamatovat vůbec, protože stačí, když se při odbavení cestující prokáže dokladem totožnosti a personál letiště pouze srovná jeho jméno a příjmení s rezervačním systémem.

Akční letenky.

Termín akční letenky se začal používat v souvislosti s výskytem různých cenových akcí leteckých společností. V závislosti na okolních faktorech se snaží aerolinky oslovit cestující z ekonomické třídy svými atraktivními cenami a vyvolat tak zájem o turistické cestování. Ať již se jedná o promo akce, slevové akce nebo jakékoliv jiné akční nabídky týkajících se cen letenek, můžeme je nazvat akční letenkou.  Velmi zajímavým úkazem z oblasti akčních letenek jsou také tzv. chybné tarify. Kdy do ceny letenky není např. započítán palivový příplatek nebo je cena letenky zadána ve špatné měně. Například pracovník místo zadání ceny 300€ zadá 300Czk.  V současné době existuje mnoho portálů, které se zajímají o tuto tematiku. Sbírají právě všechny akční letenky a publikují je pomocí svých stránek, díky čemuž se šíří dále do široké veřejnosti. V souvislosti s narůstajícím zájmem, kdy můžeme hovořit také o novém životním stylu cestovatelů, byla natočena na toto téma i reportáž televizním kanálem TV Nova.

Letenka je doklad o sjednání přepravní smlouvy v letecké dopravě, kterým cestující prokazuje vůči dopravci i personálu letiště své nároky ze sjednané smlouvy, především nárok na přepravu své osoby spolu se zavazadlem, zpravidla i na konkrétní místo v letadle. Je tedy obdobou jízdního dokladu (jízdenky a zpravidla i místenky). Bývá vydávána leteckou společností nebo cestovní agenturou.

An airline ticket is a document or electronic record, issued by an airline or a travel agency, that confirms that an individual is entitled to a seat on a flight on an aircraft. The airline ticket may be one of two types: a "paper ticket", which comprises coupons or vouchers; and an electronic ticket (commonly referred to as an "e-ticket").


Život.

Christian Felix Weiße se narodil 28. ledna 1726 v Annabergu na úpatí Krušných hor, cca 10 km od českých Vejprt. Jeho otec, Christian Heinrich Weiße byl rektorem na latinské škole a učitelem orientálních i moderních evropských jazyků. Když byl Christianovi jeden rok, rodina se přestěhovala do Altenburgu, kde navštěvoval gymnázium a činil své první pokusy o psaní poesie.  V letech 1745–1750 studoval filologii a teologii na univerzitě v Lipsku. V této době se seznámil s předními německými literáty, jako byli Christian Fürchtegott Gellert, Gotthold Ephraim Lessing, Friederike Caroline Neuberová, Gottlieb Rabener a Ewald Christian von Kleist.  Po dokončení studia se stal soukromým učitelem hraběte z Geyersbergu, který rovněž v Lipsku studoval. V roce 1759 navštívil Paříž a po návratu přestal být učitelem hraběte z Geyersbergu, ale stal se jeho společníkem na zámku v Burgscheidungen. V témže roce jej požádal Friedrich Nicolai, aby se stal editorem časopisu "Bibliothek der schönen Wissenschaften". Weiße pak tento časopis vydával až do roku 1788.  V roce 1762 se Weiße stal v daňovým úředníkem v Lipsku a o rok později se oženil s Christiane Platnerovou, sestrou lékaře a antropologa Ernsta Platnera. V roce 1790, díky hraběti Schulenburgovi, získal zámek ve Stötteritz (dnes předměstí Lipska). Úplně jej rekonstruoval a založil tam anglickou zahradu.  Vedle vlastní poesie a divadelních her měl Weiße velký úspěch se svým časopisem pro děti "Der Kinderfreund". V letech 1775–1882 vyšlo 24 svazků a časopis se tak stal prvním pravidelným německým dětským časopisem. Čtyři z jeho básní zhudebnil Wolfgang Amadeus Mozart. Velký úspěch měla rovněž libreta k singspielům Johanna Adama Hillera.  Zemřel 16. prosince 1804 na svém zámku v Stötteritz. Pohřben je na hřbitově Alter Johannisfriedhof v Lipsku. Jeho syn, Christian Ernst Weiße, se stal právníkem a historikem.

Christian Felix Weiße (28. ledna 1726 Annaberg – 16. prosince 1804 Stötteritz, Lipsko) byl německý spisovatel, operní libretista a pedagog. Je pokládán za otce německé dětské literatury.

Christian Felix Weiße (1726–1804) was a German writer and pedagogue. Weiße was among the leading representatives of the Enlightenment in Germany and is regarded as the founder of German children's literature.


Charakteristika.

Electro house někdy obsahuje prvky tech housu, a to hlavně basové linky, krátké, ale vysoce postavené riffy a minimální nebo střední počty perkusí. Na rozdíl od tech housu může obsahovat drsné, electrem ovlivněné syntezátorové zvuky a vokální nebo instrumentální sampling. Tempo electro housu se obvykle pohybuje od 128 do 130 úderů za minutu.

Historie.

Mezi inovátory mimo jiné patří skupina Bodyrox, jejichž píseň "Yeah Yeah" ovlivnila a byla mezi prvními písněmi electro-house. Mezi inovátory tohoto stylu patří hlavně electroclashoví umělci jako Felix da Housecat. Podle všeho Tech house rovněž mělo vliv na tento žánr, když hudebníci jako Satoshi Tomiie a Steve Lawler experimentovali s původním soundem electra. Mezi další elementy tohoto stylu patří freestyle a electro-funk, stejné elementy které pomohli vzniku žánru electroclash.  Později kolem roku 2008 ve Spojených státech se styl smíchal s rapem, hip hopem a R&B, což opět ovlivnilo popovou hudbu. Mezi tyto skladby patří:

Subžánry.

Complextro.

Complextro je charakterizován krátkými rušivými impulzy, složitými basovými linkami a syntezátorem vedenými skladbami a dalšími použitými nástroji v rychlém sledu za sebou. Termín je spojením slov "complex" a "electro", přičemž ho vytvořil Porter Robinson, který jím označil skladby, které tvořil v roce 2010. Mezi další interprety tohoto podžánru patří Zedd, Deadmau5, Digitalism, Knife Party, Madeon, Savant, Skrillex, The M Machine, Uppermost, Kill the Noise, Pegboard Nerds a Wolfgang Gartner

Dutch house.

Dutch house, často přezdívaný jako dirty Dutch, je styl electro housu, jehož původ je v Nizozemsku. Je definován komplexními rytmy, které jsou tvořeny latinskoamerickými bicími, menším důrazem na basové linky a pisklavý, vysoce položenými zvuky syntezátorů. Styl byl ovlivněn žánry jako Madchester, hip-hop, detroit techno a ostatními styly městské hudby. Mezi interprety patří Afrojack, Chuckie, Fedde Le Grand, Hardwell, R3hab, Sidney Samson, Switch a Tiësto.

Fidget house.

Fidget house nebo prostě fidget je "definován chytlavými vokálními částmi, nečistými basovými linkami a syntezátorové údery ve stylu rave v taktu 4/4. Tento styl byl ovlivněn styly Chicago house, Detroit techno, Baltimore club, Kuduro, Pimba, bassline, bouncy techno, UK garage, hip hop, easy listening a world. Mezi interprety tohoto žánru patří The Bloody Beetroots, Crookers, Danger, Hervé, Sinden a Switch. Termín fidget house byl vytvořen DJi Jees Rosem a switch, "jako vtip, který nyní zašel trochu daleko."

Electro house je tvrdší forma housu. Původ electro housu je nejasný, přičemž má různé vlivy žánrů 80. a 90. let jako electro, electroclash, pop, synthpop a tech house. Electro house si získal mainstreamovou popularitu okolo roku 2005 a tento termín byl použitý k označení hudby mnoha Top 100 DJů jako deadmau5, David Guetta nebo Tiësto.

Electro house is a music genre characterized by heavy bass and a tempo around 130 beats per minute. Its origins were influenced by tech house and electro. The term has been used to describe the music of many "DJ Mag" Top 100 DJs, including Benny Benassi, Daft Punk, Skrillex, and Steve Aoki.


Popis.

Borovice halepská je poměrně vzrůstný, až 20 metrů vysoký strom se silným, často větrem pokrouceným kmenem a širokou nepravidelnou korunou. Kůra je u mladých stromů a na letorostech hladká a stříbřitě šedá, s přibývajícím věkem rozpukává a zbarví se do šedohnědého či rudohnědého odstínu. Jehlice rostou na kratičkých brachyblastech ve svazečcích po dvou; jsou jasně světle zelené či šedozelené, velmi jemné, měkké a zhruba 6 až 10 centimetrů dlouhé, často rozložené až na koncích větévek. Pupeny jsou bez pryskyřice. Šišky bývají 5 až 12 centimetrů dlouhé, úzce válcovité, červenohnědé či žlutohnědé, o průměru asi 4 centimetry. Vyrůstají na výrazných, dolů sehnutých, 1-2 cm dlouhých stopkách, což je rys, podle něhož lze tuto borovici snadno rozeznat. Dozrávají druhým rokem, třetího roku se rozevírají a uvolňují mnoho okřídlených semen, která roznáší vítr; na stromě však zůstávají viset ještě několik dalších let a postupně šednou.

Ekologie a rozšíření.

Velmi dobře snáší sucho a ve vhodném podnebí roste ve všech půdách, nejlépe vápenitých. Na půdní podmínky je velmi nenáročná, dokáže růst i na vyprahlých skalách a krasových terénech včetně téměř aridních oblastí s ročním uhrnem srážek kolem 300 mm.  Roste přirozeně ve Středomoří, zejména v jihovýchodním Španělsku, severním Maroku a Alžírsku, v jižní Francii, v Dalmácii, v Řecku a v Izraeli. lesnicky introdukována byla jako užitková dřevina do mnoha klimaticky odpovídajících zemí světa; v Austrálii se stala nepříjemným invazním druhem.  Pro pěstování v českých podmínkách není mrazuvzdorná.

Využití.

Dřevo borovice halepské je pouze průměrné kvality. Lesnicky se využívá k zalesňování náročných a suchých stanovišť. Třísloviny z kůry se využívaly v koželužství. Široké uplatnění měla pryskyřice, ať už k impregnaci lodí, či výrobě terpentýnu; dodnes se přidává do řeckého bílého vína zvaného retsina.

Taxonomie.

Blízce příbuznými druhy jsou borovice kanárská ("Pinus canariensis"), jež je endemitem ostrova Tenerife, a také borovice kalábrijská ("Pinus brutia"), rostoucí ve východním Středomoří, která bývá někdy považována i za její poddruh (pak jako "Pinus halepensis" subsp. "brutia"). Od borovice halepské se liší delšími, tuhými, tmavě zelenými jehlicemi a šiškami bez stopek; oba druhy se v místě překryvu areálů kříží.

Borovice halepská ("Pinus halepensis") je jehličnatý strom z čeledi borovicovitých a asi nejběžnější borovice, se kterou se lze setkat v oblasti Středomoří. Jeho název je odvozen od města Aleppo v Sýrii.

Pinus halepensis, commonly known as the Aleppo pine, is a pine native to the Mediterranean region. Its range extends from Morocco, Algeria and Spain north to southern France, Italy, Croatia, Montenegro, and Albania, and east to Greece, all over Malta and northern Tunisia, with an outlying population (from which it was first described) in Syria, Lebanon, southern Turkey, Jordan, Israel, and Palestinian territories.


Historie.

Alois Senefelder hledal způsob, jak nahradit drahý Solnhofenský kámen levnějším materiálem a nechal si patentovat tisk ze zinkové desky. První úspěšné zkušební tisky provedl roku 1820 francouzský vojenský inženýr a kartograf Claude-Joseph Breugnot, který se u Senefeldera vyučil a metodu využil k tisku map. V roce 1834 si techniku tisku map z velkých zinkových desek nechal patentovat pod názvem "géorama" nebo "zincographie".  Roku 1837 Breugnot prodal svůj proces Eugène Florent Kaeppelinovi, který tiskl topografické mapy pro Ministerstvo války a také přírodopisné ilustrace a výkresy. Kolem roku 1840 se zinkografie začala používat v Anglii.  V letech 1860-1890 rozvinula průmyslový tisk na principu zinkografie pařížská dílna Jeana Noëla Monroqua (1819-1913), která produkovala plakáty, etikety a viněty. Jeho syn Léon Monrocq (1857-1902) vydal roku 1878 příručku "Manuel de lithographie sur zinc". Po roce 1850 se začala uplatňovat ve strojovém tisku fotozinkografie, která umožňovala tisk půltónů a konkurovala metodě Woodburytypie  Roku 1879 začal Henri Voirin (1827-1887) jako jeden z prvních užívat k tisku ze zinkových desek rotační gumové válce a připravil cestu k ofsetovému tisku (1895). Zinkografie byla populární ještě v letech 1900-1920 při tisku barevných ilustrací v časopisech, které nabízely iluzi litografického tisku.

Postup.

Metoda je odvozena z litografie a užívá stejného principu, založeného na odpuzování vody mastnou barvou. Původní postup užíval k přípravě zinkové desky kyseliny sírové nebo chlorovodíkové a kresbu preparoval roztokem arabské gumy s kyselinou fosforečnou..  Podle Krejči se nová deska nazrní pomocí skleněných kuliček a karborundového písku v brousicím stroji. Povrch se zbaví oxidů roztokem kamence s kyselinou dusičnou, omyje vodou a osuší. Kresba se provádí litografickou křídou nebo tuší (pro přímý otisk z desky stranově převráceně, pro tisk ofsetem nepřevrácená). Deska se pak preparuje roztokem "Strackerovy soli" ve vodě. Kresba se zapráší mastkem zatře leptadlem a omyje vodou, pak navlhčí roztokem arabské gumy. Kresba se vymyje asfaltovou tinkturou v terpentýnovém oleji a naválí barvou. Přebytečná guma se odmyje vodou, deska se znovu naválí barvou a tiskne.

Zinkografie je grafická metoda tisku z plochy, která využívá stejného principu jako litografie. V řadě cizojazyčných článků (též ve Wikipedii) je zaměňována s technikou leptu do zinkové desky, která je grafickou technikou tisku z hloubky. O využití zinkových štočků náhradou za drahé litografické kameny se zmínil již vynálezce litografie Alois Senefelder ve svém anglickém patentu z roku 1801. Od zinkografie vedla přímá cesta k autorskému ofsetu a průmyslovému ofsetovému tisku.

Zincography was a planographic printing process that used zinc plates. Alois Senefelder first mentioned zinc's lithographic use as a substitute for Bavarian limestone in his 1801 English patent specifications. In 1834, Federico Lacelli patented a zincographic printing process, producing large maps called géoramas. In 1837–1842, Eugène-Florent Kaeppelin perfected the process to create a large polychrome geologic map.


Začátky kinematografie.

Lumièrové experimentovali s filmováním v letech 1891–1894, kdy například asistovali Edisonovi. Své první neveřejné filmové představení uskutečnili 22. března 1895. Veřejně představili své filmy 28. prosince 1895, v pařížském Grand Café. Toto historické představení bylo zahájeno promítáním jejich prvního filmu, 45 sekund dlouhého "Sortie de l'usine Lumière à Lyon" ("Dělníci odcházející z Lumièrovy továrny"), který v roce 1894 natočil Léon Bouly pomocí kinematografu patentovaného rok předtím. Jejich filmy můžeme označit jako "shoty" (z angličtiny slovo shot znamená snímek, záběr), protože nepracovali s velikostí záběrů ani se střihem. Jejich snímky byly z počátku pouze fotografií, na níž je zaznamenán pohyb.  Kinematograf bylo víceúčelové zařízení, které umožňovalo natáčet, kopírovat a promítat filmy. U jeho zrodu stáli právě bratři Lumièrové.  Přestože Max a Emil Skladanowští již o měsíc dříve (1. listopadu 1895 v Berlíně) uskutečnili promítání pro platící diváky, filmová historie udává jako první filmové představení právě promítání v Grand Café. Bratři Skladanowští totiž nepromítali pohyblivý film, ale pouze sadu diapozitivů s nepohyblivými obrázky.  Bratři Lumiérové považovali kinematografii pouze za technický vynález. Brali ji za hotovou věc, která se již nebude nijak vyvíjet. Na prvním veřejném promítání se byl podívat také Georges Méliès, který v kinematografii odhalil nové možnosti. Zatímco Lumiérové točili spíše dokumenty, které ukazují skutečnost, Méliès využil svých divadelních a kouzelnických zkušeností a vnesl do kinematografie efekty, filmové triky a hraný děj.

Fotografie.

Bratři Lumièrové v roce 1903 patentovali autochrom (autochrome Lumière znamená automaticky barevný). Jedná se o raný proces barevné fotografie, který byl komerčně vyráběný v letech 1907 až 1935. V této době byl nejrozšířenějším procesem barevné fotografie.  Autochrom je, podobně jako dnešní diapozitiv, barevná průsvitka. Skleněná deska je pokrytá barevnou mozaikou mikroskopických zrnek bramborového škrobu obarvených na oranžovou, zelenou a modrou barvu překrytých černobílou panchromatickou emulzí. Při expozici potom světlo proniká různobarevnými zrnky a po vyvolání do pozitivu tak vznikne barevný obraz. Černobílý obraz na emulzi totiž pozorujeme přes stejné barevné filtry, jako když byla exponována.  Původní autochromy se vyráběly potažením skleněné desky (většinou 13 × 18 cm) včelím voskem, do kterého se nalepila na jemno prosátá a obarvená zrníčka škrobu. U pozdějších desek byla navíc zrníčka zploštěna pomocí přístroje, který jehlou kroužil po desce a vytvořil tlak několika tun na centimetr čtvereční. Zabránilo se tím rozkladu světla plastickými zrníčky a zvýšil jas výsledného obrazu. Na tuto vrstvu byly strojem naneseny saze ucpávající mezery mezi zrníčky, které byly zakryty další vrstvou včelího vosku (šelaku), který chránil barevnou mozaiku. Po zaschnutí laku byla nanesena emulze.  Původní patent však popisuje proces trochu jinak: zrníčka jsou popisována jako červená, modrá a žlutá a místo sazí se zmiňují dvě vrstvy barevných zrníček, takže zrníčka vytvoří také oranžové, fialové a zelené filtry.  Autochromy překvapí krásným (i když ne úplně reálným) barevným pojetím a velkou stálostí. Mezi jeho hlavní nevýhody však patřila nízká citlivost, velké výrobní náklady, nereálné podání modré barvy a nemožnost kopírovat vzniklý obraz (každý autochrom je originálem).  V jednom období byl Louis Lumière také prezidentem francouzské fotografické společnosti Société française de photographie.  Aparáty bratrům Lumièrovým stavěl technik a vynálezce Jules Carpentier.

Bratři Lumièrové, Auguste Marie Louis Nicholas (19. října 1862, Besançon, Francie – 10. dubna 1954, Lyon) a Louis Jean (5. října 1864, Besançon, Francie – 6. června 1948, Bandol), patřili mezi první filmové tvůrce.

The Lumière brothers (, ; ), Auguste Marie Louis Nicolas (; 19 October 1862 – 10 April 1954) and Louis Jean (; 5 October 1864 – 7 June 1948), were manufacturers of photography equipment, best known for their Cinématographe motion picture system and the short films they produced between 1895 and 1905. Their screening on 22 March 1895 for circa 200 members of the "Society for the Development of the National Industry" in Paris was probably the first presentation of films on a screen for a large audience. Their first commercial public screening on 28 December 1895 for circa 40 paying visitors and invited relations has traditionally been regarded as the birth of cinema. Either the techniques or the business models of earlier filmmakers proved to be less viable than the breakthrough presentations of the Lumières.


Životopis.

Narodil se v Bowilu v kraji Emmental poblíž Bernu jako nejmladší ze sedmi dětí. V roce jeho narození se rodina do Bernu přestěhovala. Otec, povoláním kameník, byl notorický alkoholik a roku 1870 rodinu opustil. Matka se živila zprvu jako pradlena. V roce 1872 rodinu úřady přestěhovaly do její domovské obce Schangnau, kde byli matka a syn odděleni a pracovali za stravu a ubytování u různých sedláků. Roku 1873 Wölfliho matka zemřela. Od té doby se živil jako nádeník na statcích v Schangau a později i v kantonech Bern a Neuchâtel. Vyrůstal za špatných sociálních podmínek a byl zařazen na nejnižších stupních společenského žebříčku. To mu neumožňovalo založit trvalý partnerský vztah. V letech 1883–1884 prodělal základní vojenský výcvik. Roku 1890 byl odsouzen na dva roky do vězení za sexuální obtěžování dvou dívek, čtrnáctileté a pětileté. Po propuštění pracoval jako námezdní dělník, jeho sociální izolace se zvětšovala. V roce 1895 se opět pokusil sexuálně zneužít tři a půl roku starou dívku. Aby se zjistilo jeho duševní zdraví, byl umístěn do psychiatrické léčebny ve Waldau poblíž Bernu. Zde mu byla diagnostikována schizofrenie. Proto zůstal ve Waldau internován až do své smrti v roce 1930. Příčinou smrti byla rakovina tlustého střeva.

Dílo.

Od roku 1899 začal kreslit, do roku 1904 se však žádné kresby nedochovaly. Po celý život kreslil ve své cele o velikosti 7 čtverečných metrů tužkami na velkoformátové novinové papíry. Zprvu černobílé kompozice, později barevné. Jednotlivé listy vázal do sešitů. Jeho dílo se skládá ze 45 velkých a 16 malých sešitů o 26 000 stranách textů, hudebních partitur, číselných záznamů a zejména 1600 kreseb a 1640 koláží. Ke konci života je nazval "Obří stvoření svatého Adolfa", protože se od roku 1915 za svatého považoval. Toto dílo je rozděleno na několik samostatných částí:

Odkaz a recepce.

V letech 1907–1919 působil ve Waldau jako psychiatr Walter Morgenthaler. V roce 1921 vydal knihu "Ein Geisteskranker als Künstler" (Duševně nemocný jako umělec), ve které veřejnost seznámil s Wölfliho dílem. V té době již Wölfli začal některé své obrazy prodávat specializovaným sběratelům. André Breton označil jeho dílo za jedno z nejvýznamnějších ve 20. století, oceňovali ho i jiní surrealisté. Roku 1948 vystavil francouzský malíř Jean Dubuffet 120 jeho obrazů v Paříži. O Wölfliho opíral Dubuffet svou koncepci art brut (surové umění). V roce 1972 byly Wölfliho práce vystaveny na prestižní výstavě documenta 5 v Kasselu. V témže roce vznikla v Bernu Nadace Adolfa Wölfliho. Jeho dílo je od té doby uloženo v Muzeu umění v Bernu. V letech 1978 a 1987 vyšly první desky s jeho hudbou. Naopak někteří hudební skladatelé pasáže Wölfliho textů zhudebnili, např. Georg Friedrich Haas či Bernhard Gál.  Od února do května 2012 uspořádala Galerie hlavního města Prahy v domě U Kamenného zvonu na Staroměstském náměstí retrospektivní výstavu Wölfliho díla.

Adolf Wölfli (29. února 1864 Bowil, Švýcarsko – 6. listopadu 1930 Waldau, Bern, Švýcarsko) byl švýcarský výtvarník, hudební skladatel a spisovatel. Jako jeden z prvních byl dáván do souvislosti s výtvarným směrem art brut. Celý svůj dospělý život prožil v ústavu pro duševně choré, kde také vytvořil své dílo.

Adolf Wölfli (February 29, 1864 – November 6, 1930) (occasionally spelled Adolf Woelfli or Adolf Wolfli) was a Swiss artist who was one of the first artists to be associated with the Art Brut or outsider art label.


Děj.

Melvin Udall pracuje doma ve svém bytě, živí se jako spisovatel romantických bestsellerů. Sám je však misantropický mrzout, který přísně dodržuje rituály dané obsesemi (např. se úzkostlivě vyhýbá všem čárám a rýhám), jimiž trpí. Kontakt s ním je nepříjemný téměř pro každého, kdo se s ním setká. Každé ráno snídá ve stejné restauraci u stejného stolu, přičemž si nosí vlastní plastový příbor, protože trpí mysofobií (kvůli strachu ze špíny se nedotýká lidí ani předmětů, jichž se dotkl někdo jiný). Jeho jednání jakžtakž toleruje servírka Carol Connelly, která ho obsluhuje.  Jednoho dne je Udallův soused Simon Bishop, umělec a homosexuál, přepaden a během loupeže téměř zabit. Simonův přítel Frank donutí Melvina Udalla, aby se postaral o Simonova psíka Verdella po dobu Simonovy hospitalizace. Ačkoliv se Melvin vzpírá, nakonec si k psovi vytvoří citové pouto a Verdell si jej také oblíbí. Natolik, že ztratí zájem o svého pána Simona, který je tím po návratu z nemocnice nepříjemně překvapen.  Melvinův přísně konzervativní způsob života dostane trhlinu poté, co se Carol rozhodne odejít z restaurace a najít si práci blíže k domovu, aby mohla být po ruce svému synovi Spencerovi, který trpí vážným astmatem. Melvin ji vyhledá a rozhodne se zaplatit drahou léčbu pro Spencera, aby se Carol mohla vrátit do jeho oblíbené restaurace na Manhattanu a obsluhovat ho.  Mezitím se Simon ocitá v těžké situaci, nákladná léčba způsobila jeho finanční insolvenci a opustila jej múza. Přítel Frank Simonovi navrhne, aby odjel k rodičům do Baltimore a požádal je o peníze. To se Simonovi nezamlouvá, protože otec jej zavrhl kvůli sexuální orientaci, ale nemá příliš na výběr. Protože je Frank zaneprázdněn, domluví se Simon s Melvinem, aby jej odvezl. Melvin si vymíní účast Carol (zdůvodní jí to jako projev vděku za uhrazenou léčbu synovi). Frank půjčí Melvinovi své auto, (kabriolet Saab 800 SE). V Baltimore Carol přesvědčí Melvina, aby ji vzal na večeři. Zdá se, že by mohla mezi nimi přeskočit jiskra, ale Udall způsobí další ze svých četných faux pas a rozčilená Carol kvapně odchází.  V hotelovém pokoji si Carol odloží šaty a poslouží Simonovi jako model k naskicování aktu. Simon je opět schopný tvořit. Poté se krátce sejde s rodiči. Melvin je namíchlý. Během cesty zpět vládne ve voze chladná atmosféra. V New Yorku Carol sdělí Melvinovi, že si nedovede představit společné soužití. Simon (kterého Melvin ubytoval u sebe, dokud se nezmůže na nový byt) ho však přesvědčí, aby se Carol jen tak lehce nevzdával. Spisovatel dívčích románů na jeho slova dá a jede za Carol domů, kde jí složí poklonu. Film končí happy endem, dvojice se jde spolu brzy ráno projít městem.

Soundtrack.

Soundtrack obsahuje instrumentální skladby zkomponované Hansem Zimmerem a písně nazpívané různými umělci.

Lepší už to nebude (anglicky "As Good as It Gets") je americká filmová romantická komedie z roku 1997 režiséra Jamese Lawrence Brookse. Líčí příběh misantropického spisovatele (hraje Jack Nicholson) s obsedantně kompulzivní poruchou, který se paradoxně živí psaním romantických příběhů. Své chování je ochoten změnit poté, co se blíže seznámí se servírkou Carol Connelly. Film je proložen spoustou vtipných komentářů a výroků hlavní postavy.

As Good as It Gets is a 1997 American romantic comedy film directed by James L. Brooks, who co-wrote it with Mark Andrus. The film stars Jack Nicholson as a misanthropic and obsessive-compulsive novelist, Helen Hunt as a single mother with a chronically ill son, and Greg Kinnear as a homosexual artist. The paintings were created for the film by New York artist Billy Sullivan.


Tenisová kariéra.

Narodila se v jihoanglickém přístavním městě Plymouth. Ve věku šesti let opustila Anglii a s rodiči se přestěhovala do Spojených států. Rodina se usadila na ranči blízko Pasadeny v Kalifornii. S tenisem začínala společně se sestrami Violetou, Florence a Ethel na kurtu, který postavil jejich otec. Mladé tenistky Suttonovy následně ovládly kalifornský tenis.  V roce 1904, ve svých 18 letech, dosáhla prvního vrcholu kariéry, když zvítězila ve dvouhře na grandslamu US Championships. Společně se spoluhráčkou Miriam Hallovou získala titul také v ženské čtyřhře a blízko měla k výhře i ve třetí kategorii turnaje – smíšené čtyřhře, když až ve finále spolu s F. B. Dallasem nestačili na pár Elisabeth Mooreová a Wylie Grant.  Následující rok 1905 se stala první Američankou a první nebritskou vítězkou Wimbledonu, když porazila domácí favoritku a dvojnásobnou držitelku titulu Dorotheu Douglassovou Chambersovou. Konzervativní londýnské publikum šokovala vyhrnutím rukávů, které odhalily její lokty a sukní v úrovni nad kotníky. Se stejnou soupeřkou pak sehrála další dvě wimbledonská finále, první neúspěšné a podruhé vítězné.  V roce 1912 se provdala za trojnásobného vítěze US Championships Toma Bundyho a opustila aktivní kariéru, aby založila rodinu. Roku 1921 se ve svých 35 letech vrátila k závodnímu tenisu a dosáhla na 4. místo v americkém žebříčku. V roce 1925 se ještě probojovala do finále ženské čtyřhry na US Championships a nastoupila za americký reprezentační tým ve Wightman Cupu. Roku 1929, ve 42 letech, hrála wimbledonské čtvrtfinále, první na tomto turnaji od roku 1907. V letech 1928 a 1929 nastoupila na US Championships do čtyřhry se svou dcerou Dorothy Cheneyovou a obě se tak staly jediným nasazeným párem "matka a dcera" v celé historii tohoto grandslamového turnaje. Roku 1930 vyhrál její synovec John Doeg na US Championships a o osm let později, v roce 1938 zvítězila dcera Dorothy na prvním grandslamu sezóny Australian Championships.  Roku 1956 byla uvedena do Mezinárodní tenisové síně slávy.  S tenisem nikdy neskončila a hrála jej i v osmé dekádě života. Zemřela roku 1975 v kalifornské Santa Monice, kde je pohřbena na Woodlawnově hřbitově.

May Godfrey Suttonová, celým jménem May Godfrey Sutton Bundy (25. září 1886, Plymouth, Anglie – 4. října 1975, Santa Monica, USA) byla americká tenistka anglického původu, první Američanka, která vyhrála dvouhru ve Wimbledonu a také vítězka US Championships.

May Godfrey Sutton (September 25, 1886 – October 4, 1975) was an American tennis player who was active during the first decades of the 20th century. At age 17 she won the singles title at the U.S. National Championships and in 1905 she became the first American player to win the singles title at Wimbledon.


Historie.

Na Kanárských ostrovech odkud pochází, je znán pod názvem Podenco Canario. Vyskytuje se na všech ostrovech, hlavně na Gran Canarii a Tenerife. Je jedno z nejstarších plemen na světě, to dokazují nálezy mnoha vyobrazení na rytinách, sochách, basreliéfů v hrobkách faraónů. Plemeno je zřejmě staré víc než 7000 let. Je používán především k lovu drobné zvěře. Zvláštností tohoto plemene je, že byť je nazýván chrtem, neloví pouze zrakem, ale i čichem a sluchem. Standard plemene vznikl v roce 1987. V České republice se kanárský podenco vyskytuje jen vzácně.

FCI.

Kanárského chrta řadíme do skupiny FCI 5: Špicové a primitivní plemena, sekce FCI 7: – Lovečtí psi primitivního typu (bez zkoušky z výkonu). Je velmi podobný Ibizskému podencu.

Základní péče.

Péče o srst je nenáročná. Kanárský chrt je chytrý, bystrý a dobře reaguje na intonaci hlasu, není zde zapotřebí tvrdý přístup. Pro začátek je dobré zvládnout povel „ke mně!", protože jakmile spatří králíka nebo jinou kořist, je obtížné jej zavolat zpět. Je přizpůsobivý a má-li dostatek pohybu, je možné jej chovat i v bytě. Je ideální plemeno pro coursing. Podenco je velmi aktivní pes, který rád běhá a proto se hodí pro různé psí sporty.

Povaha.

Je to odvážný, chladnokrevný, aktivní a temperamentní. Impozantní, ale ne agresivní. Oddán za každou cenu svému pánovi.Je užíván hlavně pro lov králíků, a je k tomu výborně přizpůsoben. Dobře snáší vysoké teploty a je schopen lovit od rána do noci. Díky výbornému čichu a sluchu může snadno nalézt králíky i v tom nejobtížnějším terénu. Je to především stopař, který neštěká a to ani v průběhu stopování kořisti. Je také užíván při lovu s fretkou, což je způsob lovu povolený na Kanárských ostrovech.

Kanárského podenca, někdy též Kanárského chrta přivezli zhruba před 400 lety féničtí, řečtí a egyptští obchodníci na Kanárské ostrovy. Kanárský podenco je potomkem starověkých psů žijících v Egyptě. Mezi jeho blízké příbuzné řadíme ibizského chrta a portugalského podenca.

Podenco Canario (In English: "Canary Island Podenco", "Canary Island Hound", or "Canarian Warren Hound") is a breed of dog from the Canary Islands. The Podenco Canario is still used today, primarily in packs, most often for the sport hunting of rabbits. The word "podenco" in Spain refers to a certain type of dog, typically rabbit hunters with the same body shape. "Canario" is a reference to its region of origin, the Canary Islands. The Spanish Kennel Club, Real Sociedad Canina de España, recognises the following similar dog breeds that use the identifier "podenco" in their names: Podenco Andaluz, Podenco Ibicenco, and Podenco Valenciano.


Dějiny.

Následkem revoluce v roce 1848 v Německu byl nucen pruský král Fridrich Vilém IV. dát souhlas s požadavky na všeobecné volby ve všech provincií Pruského království.Pruské národní shromáždění však bylo odvoláno královským výnosem z 5. prosince 1848 a následně král předložil Pruskou ústavu. Ústava zaváděla dvoukomorový parlament. Do poslanecké sněmovny byli poslanci zvoleni dle třístupňového systému, voliči byli rozdělení do tří tříd podle toho kolik platili daně. V době vlády a regenství korunního prince Viléma I. a jeho předsedy vlády prince Karla Antonína Hohenzollernského z roku 1858 („Nová éra“) se poslanecká sněmovna vedená nově založenou Německou pokrokovou stranou postupně vyvinula v seriózního politický subjekt. V roce 1861 požádal Vilém I., aby sněmovna schválila navýšení výdajů na armádu, sněmovna to odmítla. Ministr války Albert von Roon naléhal na krále, aby jmenoval předsedou vlády Otto von Bismarcka, který obešel sněmovnu a vládl bez schváleného rozpočtu. po bitvě u Hradce Králové dosáhl Bismarck dodatečného schválení rozpočtů. Ve sněmovně se Bismarck opíral o podporu Národní liberální strany.

Svobodný stát Prusko.

Během roku 1918 až 1919 došlo díky nové pruské vládě k zrušení dvoukomorového parlamentu. Bylo zavedeno stejné volební právo pro muže a ženy. V roce 1920 byl proveden neúspěšný Kappův puč, který se pokusil o pravicový statní převrat. Následně byl v roce 1920 potvrzen první kabinet ministra-prezidenta Otto Brauna. Téhož roku 30. listopadu přijalo Prusko novou ústavu. Pruský zemský parlament byl obnoven jako parlament svobodného státu Prusko v roce 1921. Provincie byly zastoupeny v Pruské státní radě, která nahradila bývalou panskou sněmovnu jako určitý druh horní komory. Až do roku 1933 byl jeho prezidentem kolínský starosta Konrad Adenauer. Legislativní období trvalo maximálně čtyři roky. Parlament mohl být rozpuštěn společným usnesením předsedy vlády a předsedů zemského sněmu a Státní rady nebo hlasováním.

Stavební komplex.

V roce 1899 se poslanecká sněmovna přestěhovala do budovy na Prinz-Albrecht-Straße č. 5 (dnešní Niederkirchnerstraße). Během německé revoluce v letech 1918–1919 se zde konala shromáždění "Reichsrätekongress" (Národní rada pracujících a vojáků ). Od roku 1993 je budova sídlem berlínského poslanecké sněmovny : hovorově se stále jmenuje "Preußischer Landtag," stejně jako nedaleká budova, ve které se nachází Bundestag, se stále obecně označuje jako říšský sněm.  Sídlo panské sněmovny bylo Leipziger Straße bylo slavnostně otevřeno v roce 1904. Obě budovy byly postaveny zády k sobě podle plánů Friedricha Schulzeho, vzájemně se komunikovaly prostřednictvím společného křídla restaurace. Po nacistické převzetí moci sloužila budova ministerstvu letectví a nadace "Preußenhaus" Hermanna Göringa. Po druhé světové válce sídlilo několik oddělení (východní) německé akademie věd a od 29. září 2000 je sídlem německého Bundesratu.

Pruský zemský sněm () bylo zákonodárné shromáždění Pruského království zavedené v roce 1849. Skládalo se ze dvou komor: horní komory (panské sněmovny, německy: "Herrenhaus" ) a Dolní komory (poslanecké sněmovny, německy: "Abgeordnetenhaus"). Po první světové válce a Listopadové revoluci v letech 1918–1919 pokračovala zemský sněm v letech 1921–1933 jako parlament Svobodného státu Prusko.

The Landtag of Prussia () was the representative assembly of the Kingdom of Prussia implemented in 1849, a bicameral legislature consisting of the upper House of Lords ("Herrenhaus") and the lower House of Representatives ("Abgeordnetenhaus"). After World War I and the German Revolution of 1918–19 the "Landtag" diet continued as the parliament of the Free State of Prussia between 1921 and 1933.


Život.

Studoval na gymnáziu v Carském Sele. Tam ho ovlivnil tehdejší ředitel gymnázia, básník Innokentij Fjodorovič Anněnskij. Tam též poprvé potkal svou pozdější manželku Annu Achmatovovou. Odešel do Paříže, kde dva roky studoval na Sorbonně. Studium ale nedokončil, věnoval se cestování, pobýval v Itálii a v Africe.  Zamiloval se do Cherubiny de Gabriak, což byl pseudonym, za kterým se skrývali Jelizaveta Ivanovna Dmitrijeva a Maximilian Vološin. Když Gumiljov zjistil, že je obětí blamáže, vyzval Vološina na souboj. Ten měl proběhnout 22. listopadu 1909 na stejném místě, jako Puškinův souboj s Georges-Charles de Heeckeren d'Anthès. Vološinovi se však podařilo souboj odvrátit. Znovu se spřátelili ale až těsně před Gumiljovovou smrtí.  Založil básnickou skupinu Cech básníků (rusky: Цех поэтов, 1910–1914), kam patřili Georgij Viktorovič Adamovič, Anna Andrejevna Achmatovová, Sergej Mitrofanovič Goroděckij, Michail Leonidovič Lozinskij, Osip Mandelštam, Vladimir Ivanovič Narbut, Michail Alexandrovič Zenkevič a jiní. Jejich básnickým programem byl akméismus a Gumiljov se stal jejich mluvčím.  V letech 1910–1918 byl manželem Anny Achmatovové, v roce 1912 se jim narodil syn Lev Nikolajevič Gumiljov (1912–1992), pozdější ruský vědec – historik a etnolog.  V letech 1914–1918 bojoval jako dobrovolník v první světové válce. Za statečnost byl dvakrát vyznamenán křížem sv. Jiří.  V roce 1920 se podílel na založení všeruského svazu spisovatelů. Přitom se netajil se svými protisovětskými názory. 3. srpna 1921 byl zatčen v souvislosti s protisovětským spiknutím senátora Vladimira Nikolajeviče Taganceva. Byl to jeden z prvních procesů, vykonstruovaných Čekou. Byl spolu s dalšími (celkem 61 osob) popraven v srpnu 1921 někde poblíž Petrohradu. Poprava byla oznámena 24. srpna 1921 a toto datum je v některých pramenech uváděno jako datum jeho smrti. Skutečné datum, místo úmrtí ani místo hrobu není známo.  V roce 1992 byl rehabilitován.

Nikolaj Stěpanovič Gumiljov (do češtiny přepisováno též jako Gumilev, 15. dubna / 3. dubna 1886 v Kronštadtu – srpen 1921 poblíž Petrohradu) byl ruský básník, překladatel francouzské a anglické poezie, literární kritik a teoretik.

Nikolay Stepanovich Gumilyov (; April 15 NS 1886 – August 26, 1921) was an influential Russian poet, literary critic, traveler, and military officer. He was a cofounder of the Acmeist movement. He was husband of Anna Akhmatova and father of Lev Gumilev. Nikolay Gumilev was arrested and executed by the Cheka, the secret Soviet police force, in 1921.


Budova.

Muzejní budovu navrhl Karl Friedrich Schinkel a patří k nejkrásnějším klasicistním stavbám v Berlíně. Budova je postavena na vysokém podstavci, portikus tvoří osmnáct jónských sloupů. Zlatý nápis nad vchodem říká: "Fridrich Vilém III. na podporu studia antiky, z níž všechno vychází, založil muzeum svobodných umění 1828". Uvnitř budovy, za vstupním portikem se nachází dvoupodlažní schodišťová lodžie. Centrem budovy je pak rotunda, rozsáhlý prostor podle vzoru římského Pantheonu. V rotundě jsou vystaveny sochy antických bohů, rotunda byla zamýšlena jako impozantní vstupní prostor muzea. Výstavní místnosti jsou umístěny okolo centrální rotundy.

Historie.

Muzeum vzniklo na Muzejním ostrově jako první v roce 1830, jeho otevření se 1. 7. 1830 zúčastnil Fridrich Vilém III., na jehož přání muzeum jakožto „Svatyně umění a věd“ vzniklo. V muzeu byly původně všechny sbírky, včetně obrazů, soch i antických sbírek. Sbírka si v krátké době získala velmi dobrou pověst, a tak již v roce 1855 byla otevřena nová muzejní budova "Neues Museum", která měla sloužit pro sbírky starověkého Egypta, prehistorické a etnografické sbírky. S Novým muzeem byla stará muzejní budova spojena zastřešeným mostem, návštěvníci tak mohli procházet z jedné budovy do druhé. V roce 1904 byla sbírka obrazů přestěhována do nově vybudovaného muzea na severní špici ostrova (dnes Bodeho muzeum), v budově Starého muzea tak zůstala pouze sbírka klasických antických artefaktů. Po vypuknutí 2. světové války bylo muzeum na podzim 1939 uzavřeno, většina muzejních exponátů byla evakuována a umístěna v krytech. Poškození budovy muzea bylo značné, zanikl krytý most spojující Staré a Nové muzeum a teprve mezi roky 1958-1966 bylo muzeum zrekonstruováno podle původních Schinkelových plánů. Sbírky byly nicméně po rozdělení Berlína roztrženy mezi obě části města. Po jejich sjednocení byla zahájena rozsáhlá rekonstrukce všech budov muzejního ostrova, jejíž součástí bylo vybudování Archeologické promenády, podzemní spojovací chodby, která má zároveň sloužit jako výstavní prostor.

Sbírky.

Ve Starém muzeu je umístěna část sbírky antického umění, především plastiky, starořecké malované vázy a busty. Sály tematicky pokrývají řecké mýty a jejich zobrazování, svatyně archaického Řecka, dobu helenizmu. V prvním patře se pak nachází etruské umění a mozaiky. Součástí vystavených exponátů je především Periklova busta - římská kopie sochy od Kresila, která stála u vchodu do Athénské akropole. Andochiedeova amfora - zobrazuje postavy zápasníků, běžný motiv řeckého umění. Etruské amfory (okolo roku 400 před naším letopočtem z Vulci). Významná je též sbírka portrétů mumií, etruských uren či erotického umění starého Řecka.

Staré muzeum (německy "Altes Museum") je jedno z pěti muzeí v Berlíně v Německu, soustředěných na Muzejním ostrově. Vzniklo v roce 1830 jako první z muzejních budov a je v ní umístěna část sbírky antického umění. Budova muzea je výraznou dominantou Libosadu ("Lustgarten") a tvoří jednu ze tří pohledových stran Zámeckého náměstí (katedrála, muzeum, zámek). Muzeum je jako součást Muzejního ostrova od roku 1999 na seznamu světového kulturního dědictví UNESCO.

The Altes Museum (German for Old Museum) is a museum building on Museum Island in Berlin, Germany. Since restoration work in 2010–11, it houses the "Antikensammlung" (antiquities collection) of the Berlin State Museums. The museum building was built between 1823 and 1830 by the architect Karl Friedrich Schinkel in the neoclassical style to house the Prussian royal family's art collection. The historic, protected building counts among the most distinguished in neoclassicism and is a high point of Schinkel's career. Until 1845, it was called the "Königliches Museum" (Royal Museum). Along with the other museums and historic buildings on Museum Island, the Altes Museum was designated a UNESCO World Heritage Site in 1999.


Biografie.

Ignacy Mościcki pocházel z majetné rodiny střední šlechty a studoval chemii na Technické univerzitě ve Vídni a Technické univerzitě v Rize. V roce 1912 se stal členem katedry chemie na univerzitě ve Lvově, kde pracoval až do roku 1922. Do roku 1926 napsal přes 60 vědeckých prací z oboru chemie, které mu přinesly mezinárodní uznání.  Po tzv. Květnovému převratu Józefa Piłsudského v květnu 1926, který zapříčinil odchod tehdejšího prezidenta Stanisłava Wojciechowského, byl Mościcki navržen maršálem Piłsudskim (sám Piłsudski nabídku na post prezidenta odmítl) do funkce prezidenta. Tím byl také 1. června 1926 sejmem zvolen. Do roku 1935 zůstal Mościcki v politickém stínu maršála Piłsudského, bez toho, že by měl výrazný politický vliv.  23. dubna 1935 (19 dnů po Piłsudského smrti) vstoupila v platnost nová polská ústava, která dávala dalekosáhlé pravomoci (např. právo během války nebo výjimečného stavu nominovat svého nástupce). Ačkoliv všichni očekávali, že prezident Mościcki po nabytí platnosti nové ústavy odstoupí a budou se konat volby podle nových pravidel, Mościcki odstoupil nechtěl (jeho volební období končilo teprve v roce 1940).  Po Piłsudského smrti se vytvořila v Polsku dvě mocenská centra – skupina „zámek“ (pojmenovaná podle prezidentského sídla – královského zámku ve Varšavě) a skupina „oficírů“ okolo nového polského maršála Edwarda Rydz-Śmigłyho.  Polská porážka v září 1939 jej donutila k odstoupení. Nejprve uprchl do Rumunska, odkud v prosinci 1939 odcestoval do Švýcarska, kde také v roce 1946 zemřel. Z podnětu Lecha Wałęsy a Józefa Glempa byly ostatky v roce 1993 přeneseny do Polska a pohřbeny v kryptě katedrály sv. Jana ve Varšavě. Ostatky jeho manželky jsou pohřbeny na varšavském Powązkém hřbitově.  Na královském zámku byl v nedávné minulosti znovu postaven mobiliář z jeho pracovny.

Ignacy Mościcki (1. prosince 1867 v Mierzanówě u Ciechanówa, Polsko – 2. října 1946 ve Versoix u Ženevy, Švýcarsko) byl polský vědec, politik a meziválečný prezident.

Ignacy Mościcki (; 1 December 18672 October 1946) was a Polish chemist, politician, and President of Poland from 1926 to 1939. He was the longest serving President in Poland's history. He was serving as the president of Poland when Nazi Germany invaded the country on 1 September 1939, starting World War II.