Historie.

S budováním hřbitovní kaple Všech svatých se začalo na počátku 14. století. Dvouvěžová hřbitovní kaple s kostnicí měla dvě podlaží. Nahoře se nacházela kaple a ve spodním patře kostnice. V roce 1421 byla stavba zasažena ničivým požárem založeným husity. Po zrušení hřbitova na konci 15. století byly exhumované kosti uloženy vně i uvnitř podzemní kaple, kde je poloslepý sedlecký mnich v roce 1511 seskládal do velkých pyramid.  Kaple byly znovu obnoveny mezi lety 1703-1710 v souvislosti s celkovou obnovou kláštera podle koncepce opata Snopka a architekta Jana Blažeje Santiniho - Aichela. Významným mezníkem v historii kaple se stal letopočet 1784. V tomto roce Josef II. zrušil kromě jiných také sedlecký klášter a klášterní majetek odkoupili Schwarzenbergové z Orlíka. Ti nechali kostnici upravit do nynější podoby. Autorem světově unikátní výzdoby z lidských kostí se stal řezbář František Rint z České Skalice.

Santiniho přestavby.

Santiniho úpravy zde nebyly tak velké jako v klášteře. Stavbu bylo nutné staticky zajistit, proto Santini vestavěl štít mezi věže západního průčelí a d přístavbou západní předsíně. Věže jsou rozdělené vodorovnými římsami a vrchol je zakončen arkádami s lucernou. Vertikalitu kostela Santini zdůraznil odstupňovaným opěrným gotickým systémem a umístěním vertikálních okenních otvorů. Okna jsou zakončena lomeným obloukem a jejich výplň je tvořena trojicí jeptišek s kružbou. Některé otvory jsou zazděné. Na detailu kružeb si můžeme všimnout trojlístků. Na štítu je vidět opět odstupňovaný opěrný systém s oknem zakončeným lomným obloukem.  Ve stylu svého specifického architektonického projevu, barokní gotiky upravil i interiér, včetně návrhu výzdoby z kostí a dalších doplňků jako např. řezaných korun nad pyramidami, svícnů (fiál) aj. Z kostí je zde vyobrazený znak knížecího rodu Schwarzenbergů, který se nachází u hlavního vchodu nad vstupním portálem. Dále mu lze připsat nástupní schodiště vedoucí do prostoru kostnice a dekoraci kleneb, včetně dvou polí zachované gotické klenby. Zde se také nachází vstupní lomený oblouk, který je zakončen do konzol. Změnil tak orientaci vstupu do obou podlaží.

Sedlecká kostnice.

Sedlecká kostnice má zajímavou historii. Původně to byl hřbitovní kostel zdejšího cisterciáckého kláštera. Podle pověsti přinesl opat sedleckého kláštera Heidenreich hrst země z Božího hrobu v Jeruzalémě a rozesel ji po hřbitově. Hřbitovní půda se tak stala součástí Svaté země a proto se sem pohřbívalo nejen z Čech, ale i z okolních zemí. Tisíce lidí zde našly poslední odpočinek také v dobách epidemií.

Kostel Všech svatých byl původně součástí cisterciáckého kláštera v Sedlci u Kutné Hory. V podzemní části se nachází kostnice ("ossuarium").

The Sedlec Ossuary (; ) is a small Roman Catholic chapel, located beneath the Cemetery Church of All Saints (Czech: "Hřbitovní kostel Všech Svatých"), part of the former Sedlec Abbey in Sedlec, a suburb of Kutná Hora in the Czech Republic. The ossuary is estimated to contain the skeletons of between 40,000 and 70,000 people, whose bones have, in many cases, been artistically arranged to form decorations and furnishings for the chapel. The ossuary is among the most visited tourist attractions of the Czech Republic - attracting over 200,000 visitors annually. Four enormous bell-shaped mounds occupy the corners of the chapel. An enormous chandelier of bones, which contains at least one of every bone in the human body, hangs from the center of the nave with garlands of skulls draping the vault. Other works include piers and monstrances flanking the altar, a coat of arms of the House of Schwarzenberg, and the signature of František Rint, also executed in bone, on the wall near the entrance.


Studie.

The People's Choice.

První studií, která se zabývala konceptem názorového vůdcovství, byla práce kolektivu autorů Paula Lazarsfelda, Bernarda Berelsona a Hazela Gaudeta The People's Choice. Jejich tým zkoumal chování voličů v průběhu předvolební kampaně prezidentských voleb v USA v roce 1940. Výzkum probíhal v okrese Erie County v Ohiu od května do listopadu 1940 metodou opakovaných rozhovorů stejného vzorku respondentů. V květnu tazatelé vytipovali přibližně 3 000 lidí, kteří reprezentovali nejblíže složení obyvatelstva celého okresu. Z vybraného vzorku byly utvořeny čtyři samostatné skupiny po 600 lidech. Tři z nich sloužily jako kontrolní skupiny a byly dotazovány jen jednou za celé předvolební období (skupina A v červenci, B v srpnu a C v říjnu). Poslední skupina, hlavní panel, byla dotazována pravidelně každý měsíc počínaje květnem, v období před prezidentskými primárkami, a konče po listopadových volbách. Výzkum se zaměřil na vývoj volebních preferencích jednotlivých voličů a sledoval jaké podněty stojí případně za změnou jejich názoru (média, referenční skupiny atd.).  Autoři práce hledali názorové vůdce položením jednoduché dvojice otázek:  Pokud respondent na obě otázky odpověděl kladně, 21 % respondentů z celého panelu, byl klasifikován jako názorový vůdce. Jak se ukázalo názoroví vůdci měli velký vliv na formování pohledu nerozhodnutých voličů. Po celou dobu konání výzkumu se o 10 % více lidí, ať už aktivně či pasivně, účastnilo politických debat, než se věnovalo poslechu rádia nebo čtení jakéhokoliv periodika. Proto i mezi voliči, kteří se během předvolební kampaně rozhodli volit opačně oproti původnímu úmyslu nebo byli nerozhodnutí, převládal jako hlavní důvod ke změně rozhovor s přítelem či členem rodiny. Tři čtvrtiny voličů, jež předpokládali, že k volbám vůbec nepůjdou, uvedlo obdobně jako hlavní důvod ke změně rozhovor s blízkou osobou, názorovým vůdcem.

The Rovere Study.

Vzápětí po skočení voleb v roce 1940 proběhl v New Jersey obdobný výzkum názorového vůdcovství. Autoři však zvolili opačný přístup nežli v předchozí studii a respondentů se ptali: „Kdo Vás ovlivňuje?“ Lidé, kteří byli označeni více jak 4× za vlivné, byli posléze podrobeni samostatnému rozhovoru. Na rozdíl od The People's Choice se autoři zaměřili na vůdce, kteří ovlivňovali širší skupiny lidí (ovlivňování v rámci rodiny, tak bylo pominuto) a na jejich klasifikaci. Naopak se nevěnovali prvotnímu vztahu mezi vůdci a původními respondenty.

The Decatur Study.

The Decatur Study proběhla v letech 1945–1946. Důraz byl zde kladen na popis případů, kdy dopad jednotlivých vlivů mohl být rozeznán a vyhodnocen. Podobně jako u Rovere studie byly prováděny rozhovory s lidmi, kteří byli označeni jako názoroví vůdci. Tentokrát se však výzkum zaměřil i na relativní důležitost osobního vlivu a na vztah mezi vůdci a ostatními členy skupiny. Díky tzv. metodě sněhové koule, kdy jsou jednotlivci, kteří splňují dané charakteristiky (názoroví vůdci), vyzvání, aby jmenovali další, jež daná kritéria splňuji, vznikla širší skupina názorových vůdců. Nominující shodně tvrdili, že jsou ovlivněni jejich působením. Dalo by se tak mluvit o názorových vůdcích názorových vůdců. Avšak názorové vůdcovství není trvalým vlastnictvím, a proto se s referenční skupinou, časem i prostorem názoroví vůdci mění.

The Drug Study.

V rámci The Drug Study vědci zjišťovali, jaký vliv má na doktory integrace v lékařské komunitě, a jakým způsobem pak rozhodují o předepisování nových léků. Díky relativně malému počtu lékařů ve společnosti (méně než 1 na 1000 obyvatel v USA) bylo možné popsat roli osobního vlivu mezi nimi provedením rozhovorů se všemi doktory ve 4 městech na americkém středozápadě a jejich obeznámení s novým lékem, který se úspěšně začal předepisovat několik měsíců před začátkem studie. Na základě sociometrických dat, kdy lékaři jmenovali 3 kolegy, se kterými nejčastěji konzultují své případy, bylo možné vystopovat, jak jednotliví názoroví vůdci mezi doktory ovlivňují nasazení nového léku ve skupině. Ukázalo se, že integrace lékařů v komunitě a jejich navázanost na jednotlivé názorové vůdce ovlivňuje rychlost s jakou byl nový lék jednotlivými lékaři předepisován.

Teorie dvoustupňového toku komunikace.

Názoroví vůdci mají největší zájem na veřejném dění. S jejich zvýšeným zájmem úměrně stoupá participace (debaty, demonstrace, volby) v občanském životě i vystavení masové komunikaci (noviny, rádio, televize). Méně zainteresovaní lidé se o veřejnou komunikaci v takové míře nezajímají, a proto jim jako náhradní zdroj slouží právě názoroví vůdci. Při rozhovoru s lidmi artikulují náhled na problém, tak jak se o něm sami dočetli. Případně upozorňují na zajímavý článek či pořad své kolegy. Názoroví vůdci tak fungují jako jakýsi most mezi formálními médii a řadovým publikem.

Dopady osobního vlivu.

Vliv osobnosti a masových médií.

Osobní vliv má oproti masovým médiím psychologickou výhodu. Ačkoliv masová média působí na jedince takřka neustále, míří na celý terč společnosti. Musí zasáhnout celé své cílové publikum. Osobní komunikace cílí na konkrétního jedince. Výpovědi respondentů ukázaly, že ve většině případů změnili názor pod tlakem osobní komunikace.

Stejnorodost názorů v primárních skupinách.

Účinnost osobního vlivu se také odrazila ve stejnorodosti názorů a chování v sociálních skupinách. Prostředkem komunikace v nich je rozhovor z očí do očí. Názorový vůdce se dokáže přizpůsobit zvyklostem svého kolegy a vyvinout na něj „efektivní molekulární tlak vedoucí k názorové homogenitě sociální skupiny.“

Odměna za poddajnost.

Od dětství se člověk učí, že vyhnout se nepříjemnostem ve své sociální skupině může jednoduše tím způsobem, že „bude dělat, co mu ostatní řeknou.“ Ve společnosti existuje skupina lidí, kterou uspokojuje, že jde proti proudu většinového názoru, avšak jde pouze o minoritu. Většina jedinců raději podlehne převládajícímu pohledu skupiny.

Nezáměrnost osobních kontaktů.

Pokud se jedinec rozhodne vystavit masovým médiím, ze zkušenosti se předem obrní svými názory. Média tak mají jen malou šanci jej nějakým způsobem ovlivnit. Častěji navíc jedinec sleduje médium, které vyhovuje jeho pohledu na svět. Na osobní kontakty se však takto připravit nelze, protože se jim nevystavuje dobrovolně. Jsou pronikavé, takže se k člověku dostanou nezáměrně (i ve formě klepů), a snadněji ho ovlivní.

Důvěra ve věrohodný zdroj.

Pokud jedinec čte či slyší názor komentátora či odborníka v masových médiích může si klást otázku o jeho věrohodnosti. Zda odborník dané téma rozebírá z úhlu pohledu, který nejvíce ovlivní právě jeho. Proto je pro jedince daleko věrohodnější a přesvědčivější názor jedince (názorového vůdce) z jeho blízkého okolí, kterému důvěřuje a jemuž připisuje určitou prestiž. K němu má důvěru, jelikož věří, že se na problém dívá ze stejného úhlu pohledu jako on.

Způsob měření názorového vůdcovství.

Respondent na základě dotazníků a hloubkových rozhovorů hodnotí míru svého vlivu na blízké osoby. V počátcích fenoménu názorového vůdcovství se sociologové při svých výzkumech vystačili pouze s určením, zdali někdo je či není názorovým vůdcem. Lazarsfeld, Berelson a Gaudet si vystačili pouze se dvěma otázkami – lidé se tak dělili buď na vůdce, nebo následovníky. S přibývajícími studiemi ale přicházely snahy o nahrazení strohého dělení na vůdce a nevůdce spojitou stupnicí, která by určovala míru názorového vůdcovství případně názorové závislosti. První stupnici, která vyšla z použití šesti sebehodnotících otázek, využila skupina sociologů, které zkoumala výměny názorů mezi farmáři. Problémem těchto šetření byla validace, tedy ověřování pravdivosti odpovědí, která se prováděla jen velmi zřídka.  Zásadním způsobem pak tuto metodu a její dosavadní poznatky rozpracovala v osmdesátých letech Elisabeth Noelle-Neumannová se svým týmem. Vytvořili tzv. Persönlichkeitsstärke škálu (PS škálu), na jejímž základě lze vyhodnotit „sílu osobnosti. Klíčem k určení míry názorového vůdcovství je 10 otázek, při jejichž zodpovídání respondent předpokládá své chování v různých běžných situacích, a tak i druhotně hodnotí svůj vliv na okolí.

Česká verze PS škály.

Maximální možné skóre je 149 bodů, minimální 75 bodů. Součet skóre u odpovědí zařazuje odpovídající do jedné z následujících kategorií: hodnoty do 99 bodů označují osoby, které jsou na někom názorově závislé, hodnoty indexu mezi 100 až 123 body ukazují na osoby průměrné a index s vysokými hodnotami zpravidla od 124 bodů označuje názorové vůdce.

Názorové vůdcovství je sociologický koncept, podle něhož existuje ve společnosti část aktivních a informovaných jedinců, kteří ovlivňují názory ostatních (veřejné mínění). Tyto jedince nazýváme názorovými vůdci (anglicky opinion leaders nebo opinion makers). Nalezneme je napříč sociálními vrstvami ve všech skupinách nehledě na společenský status, vzdělaní a majetek. Oproti ostatním členům skupiny jsou vnímavější vůči jejím zájmům, informovanější co se týká témat, která se skupiny dotýkají, a také se k jejím problémům nejčastěji vyjadřují. Důležitým aspektem názorového vůdcovství je tzv. dvoustupňový tok informací, kdy vůdci zprostředkovávají skupině informace z masových médii. Teorii názorových vůdců dále rozvíjí R. K. Merton. Rozlišuje vůdce lokálního, který se specializuje na místní záležitosti, a vůdce kosmopolitního, zajímajícího se o problémy širšího světa.

Opinion leadership is leadership by an active media user who interprets the meaning of media messages or content for lower-end media users. Typically the opinion leader is held in high esteem by those who accept their opinions. Opinion leadership comes from the theory of two-step flow of communication propounded by Paul Lazarsfeld and Elihu Katz. Significant developers of the theory have been Robert K. Merton, C. Wright Mills and Bernard Berelson. This theory is one of several models that try to explain the diffusion of innovations, ideas, or commercial products.


Historie.

První ročník Evropského poháru tahačů se pořádal v roce 1985. Od roku 1985 do roku 1987 se závodilo ve třech kategoriích (A, B a C – podle výkonu motoru, C je nejsilnější), od roku 1988 do roku 1993 byly třídy rozděleny podle objemu motoru (A, B a C – přičemž C jsou motory s nejvyšším objemem), od roku 1994 do roku 2005 se závodilo ve dvou třídách (sériovější vozy v kategorii Race truck a speciály v kategorii Super race truck). V sezoně 2001 vznikla podkategorie Super Race truck B, ale hned po jediné sezoně zase zanikla. Od roku 2006 existuje pouze jediná třída.

Základní pravidla.

Oproti jiným motoristickým sportům mají závody tahačů jedno neobvyklé pravidlo: z bezpečnostních důvodů nesmí jezdci během závodů překročit maximální rychlost 160 km/h. To ale nijak této disciplíně neubírá na divácké atraktivitě. Minimální hmotnost závodního tahače je 5,5 tuny, předepsáno je i rozdělení hmotnosti na přední/zadní nápravu. V současné době by kombinace značek jednotlivých agregátů (motor, kabina, nápravy, převodovka) měla být stejná jako u sériového tahače (např. nelze do tahače MAN dát motor Mercedes).

Závodní víkend.

Závodní víkend obvykle zahrnuje dva až tři dny, ve kterých jezdci absolvují několik volných tréninků, dva měřené tréninky (určují postavení na startu 1. a 3. závodu) a 4 závody o body do šampionátu (nejvyšší možné maximum je 60 bodů za víkend). Mistrem Evropy se stává ten jezdec, který během všech závodních víkendů v dané sezoně nasbírá nejvyšší součet bodů. Obvyklý počet aut v jednom závodě je kolem dvaceti.

Přehled českých jezdců.

František "Frankie" Vojtíšek  "Evropský pohár tahačů"  1987 – 14. místo – LIAZ 110.577 (sk. A-do 300 koní)  1988 – 6. místo – LIAZ 150.571 (sk. A-do 11950 cm3)  1989 – 2. místo – LIAZ 150.571 (sk. A-do 11950 cm3)  1990 – 2. místo – LIAZ 150.471 (sk. A-do 11950 cm3)  1991 – 4. místo – LIAZ 150.571 (sk. A-do 11950 cm3)  1992 – 7. místo – LIAZ 150.571 (sk. A-do 11950 cm3)  1993 – 3. místo – LIAZ 250.471 (sk. B-do 14100 cm3)  1994 – 17. místo – LIAZ 250.471 (sk. Super Race truck) *)  1995 – **) – LIAZ 250.471 (sk. Super Race truck)  1996 – 4. místo – LIAZ 300.471 (sk. Race truck)  1997 – 3. místo – LIAZ 300.471 (sk. Race truck)  1998 – 4. místo – ŠKODA LIAZ Xena (sk. Race truck)  1999 – 4. místo – ŠKODA LIAZ Xena (sk. Race truck)  2000 – ***) – Renault Premium (sk. Race truck)  2001 – 4. místo – Renault Premium (sk. Race truck)  2002 – 6. místo – Renault Premium (sk. Race truck)  2003 – 11. místo – Renault Premium (sk. Race truck)  2004 – 8. místo – Renault Premium (sk. Race truck)  2005 – 7. místo – Renault Premium (sk. Race truck)  2006 – 10. místo – Renault Premium  2007 – 10. místo – Renault Premium  2008 – 8. místo – Renault Premium  2009 – 9. místo – Renault Premium  x – v roce 1994 nasbíral v kategorii Super Race pouze 5 bodů. Nejlepší výsledek bylo 4. místo v kvalifikačním závodě v Misanu  xx – v sezoně 1995 se zúčastnil pouze závodu na Nürburgringu, ve kterém nebodoval  xxx – na začátku sezony 2000 vyloučen (použití motoru Detroit Diesel ve voze Renault – neodpovídalo sériové výrobě) "další úspěchy v závodech tahačů"  1989 – 1. místo v mistrovství Velké Británie – LIAZ  1990 – 1. místo v mistrovství Velké Británie – LIAZ  1990 – 2. místo v závodě 24 hodin Le Mans tahačů – LIAZ "další úspěchy v motosportu"  1988 – 2. místo v rallye Dakar v kat. kamion – LIAZ 111.154 (Moskal – Vojtíšek – Záleský)  _______________________________________________  Jiří Moskal "Evropský pohár tahačů"  1987 – 10. místo – LIAZ 110.577 (sk. A-do 300 koní)  1988 – 7. místo – LIAZ 150.571 (sk. A-do 11950 cm3)  1989 – 7. místo – LIAZ 150.571 (sk. A-do 11950 cm3) "další úspěchy v motosportu"  1988 – 2. místo v rallye Dakar v kat. kamion – LIAZ 111.154 (Moskal – Vojtíšek – Záleský)  _______________________________________________  Karel Patočka "Evropský pohár tahačů"  1991 – *) – LIAZ (sk. B-do 14100 cm3)  1992 – 6. místo – LIAZ (sk. B-do 14100 cm3)  1993 – 9. místo – LIAZ (sk. B-do 14100 cm3)  1994 – **) – SISU (sk. Super Race truck)  x) v sezoně 1991 nasbíral pouze 5 bodů  xx) v sezoně 1994 nasbíral pouze 15 bodů  ________________________________________________  Bohumil Křesťan "Evropský pohár tahačů"  1992 – 9. místo – LIAZ (sk. A-do 11950 cm3)  ________________________________________________  Stanislav Matějovský "Evropský pohár tahačů"  1992 – 10. místo – LIAZ (sk. A-do 11950 cm3)  1993 – 7. místo – LIAZ (sk. B-do 14100 cm3)  1994 – 4. místo – LIAZ (sk. Race truck)  1995 – 5. místo – LIAZ (sk. Race truck)  1996 – 7. místo – LIAZ (sk. Race truck)  1997 – 8. místo – LIAZ (sk. Race truck)  1999 – *) – MAN (sk. Super Race truck)  2000 – 9. místo – Tatra (sk. Super Race truck)  2001 – 1. místo – Tatra (sk. Super Race truck B)  2002 – 7. místo – Tatra (sk. Super Race truck)  x) nestartoval v celém seriálu  ________________________________________________  Martin Koloc "Evropský pohár tahačů"  1993 – *) – LIAZ (sk. A-do 11950)  1994 – 2. místo – SISU (sk. Race truck)  1995 – 1. místo – SISU (sk. Race truck)  1996 – 1. místo – SISU (sk. Race truck)  1997 – 2. místo – Praga (sk. Race truck)  1998 – 3. místo – SISU (sk. Race truck)  1999 – diskvalifikován – SISU (sk. Race truck)  x) v sezoně 1993 nasbíral 29 bodů  _______________________________________________  Petr Čermák "Evropský pohár tahačů"  1994 – *) – LIAZ (sk. Race truck)  1995 – **) – LIAZ (sk. Race truck)  x) v sezoně 1994 nasbíral 42 bodů  xx) v sezoně 1995 nasbíral 22 bodů  ________________________________________________  Jaromír Malý "Evropský pohár tahačů"  1995 – 9. místo – SISU (sk. Race truck)  ________________________________________________  David Vršecký "Evropský pohár tahačů"  1998 – 13. místo – SISU (sk. Race truck)  2002 – 6. místo – Buggyra (sk. Super Race truck)  2003 – 3. místo – Buggyra (sk. Super Race truck)  2004 – 3. místo – Buggyra (sk. Super Race truck)  2005 – 4. místo – Freightliner-Buggyra (sk. Race truck)  2006 – 5. místo – Freightliner-Buggyra  2007 – 3. místo – Freightliner-Buggyra  2008 – 1. místo – Freightliner-Buggyra  2009 – 1. místo – Freightliner-Buggyra  2010 – 5. místo – Freightliner-Buggyra  2011 – 5. místo – Freightliner-Buggyra  ________________________________________________  Lenka Vlachová "Evropský pohár tahačů"  2000 – *) – SISU (kat. Race truck)  x) nasbírala pouze 13 bodů, v průběhu sezony ji nahradil Chris Tucker  _______________________________________________  Daniel Landa "Evropský pohár tahačů"  1999 – 6. místo – SISU (kat. Race truck)  2000 – 5. místo – SISU (kat. Race truck)  ________________________________________________  Adam Lacko "Evropský pohár tahačů"  2003 – 5. místo – Tatra (kat. Super Race truck)  2004 – 3. místo – MAN (kat. Race truck)  2005 – 14. místo – Freightliner-Buggyra (kat. Race truck)  2006 – 8. místo – MAN  2010 – 7. místo – MAN  2011 – 3. místo – Renault Premium  2012 – 3. místo – Renault Premium

Truck Racing (česky: závody tahačů) je odvětví automobilového sportu, ve kterém na uzavřených asfaltových okruzích soupeří řidiči za volanty nákladních aut. Přesněji řečeno se jedná o závodní speciály vycházející z návěsových tahačů. Závody se konají na tratích známých například i z Formule 1 (Zolder, Nürburgring, Le Mans, Misano, Donington, Autodrom Most,...).

Truck racing is a form of motorsport road racing which involves modified versions of heavy tractor units on road racing or oval track circuits.


Uživatelé.

Austrálie.

Australské námořnictvo mohlo v případě havárie svých ponorek třídy "Oberon" využít amerických prostředků DSRV. Souběžně s vývojen nových ponorek třídy "Collins" byl vyvinut australský dálkově ovládaný prostředek ASRV "Remora".

Čínská lidová republika.

Námořnictvo Čínské lidové republiky provozuje tři záchranné lodě projektu 925 a další projektu 926, každou s jednou záchrannou miniponorkou.

Francie.

Francouzské námořnictvo provozuje záchrannou loď "Triton" s 16tunovou miniponorkou "Griffon" s hloubkovým dostupem 600 metrů. Od roku 2008 byla nahrazena novým systémem NATO Submarine Rescue System (NSRS).

Indie.

Indické námořnictvo roku 2016 objednalo u britské loděnice James Fisher and Sons dva hlubokomořské záchranné systémy SRS (Submarine Rescue System), obsahující mezi dalšími komponenty i dvě záchranné miniponorky. Roku 2018 byly u indické loděnice Hindustan Shipyard Limited (HSL) objednány ještě dvě 118metrové podpůrné lodě, které rovněž budou moci nést záchranné plavidlo DSRV. První miniponorka byla do služby přijata 12. prosince 2018.

Itálie.

Italské námořnictvo provozuje záchrannou loď "Anteo" (A5309) s 22tunovou miniponorkou "Usel" (SRV-300) s hloubkovým dostupem 600 metrů.

Japonsko.

Japonské námořní síly sebeobrany provozují záchranné lodě "Čijoda" (ASR-404) a "Čihaja" (ASR-403).

Jižní Korea.

Námořnictvo Korejské republiky provozuje záchrannou loď "Cheong Haejin" (ASR-21) vybavenou záchrannou miniponorkou.

Norsko.

Norské královské námořnictvo se od roku 2008 podílí na provozu záchranného systému NATO Submarine Rescue System (NSRS).

Singapur.

Singapurské námořnictvo provozuje záchrannou loď MV "Swift Rescue".

Sovětský svaz (Rusko).

Sovětské námořnictvo vyvinulo několik záchranných miniponorek. K přepravě sloužilo několik mateřských lodí a ponorek. Např. dvě konvenční ponorky projektu 940 (třída "India") a záchranné lodě projektu 537 (třída "Elbrus"). Známy jsou miniponorky projektu 1855 (třída "Priz"), projektu 18270 (třída "Bestěr") a projektu 1837. Od roku 2015 je ve službě nová záchranná loď projektu 21300.

Švédsko.

Švédské královské námořnictvo provozuje záchrannou loď "Belos" (A214) vybavenou 50tunovou záchrannou miniponorkou "URF", která má hloubkový dostup 460 metrů.

USA.

Po tragické ztrátě jaderné útočné ponorky USS "Thresher" s celou posádkou v roce 1963 byly pro námořnictvo Spojených států amerických postaveny záchranné miniponorky DSRV-1 "Mystic" a DSRV-2 "Avalon" třídy "Mystic". V americké terminologii jsou označeny DSRV ("Deep Submergence Rescue Vehicle"). Ponorky DSRV byly provozovány od počátku 70. let 20. století až do roku 2009. Poté je nahradil dálkově ovládaný prostředek Submarine Rescue Diving Recompression System (SRDRS), vyvinutý na základě australského typu "Remora".

Velká Británie.

Britské ponorky byly schopny nasazení s americkými záchrannými prostředky DSRV, přičemž následně byly vyvinuty domácí záchranné miniponorky typů LR3 a LR5. Miniponorka LR5 je řízena lidskou posádkou a je zároveň mateřskou lodí pro dálkově ovládanou miniponorku "Scorpio". Od roku 2008 byla nahrazena novým systémem NATO Submarine Rescue System (NSRS).

Hlubokomořské záchranné plavidlo je specializováno pro záchranu posádek ponorek ztroskotaných ve velkých hloubkách pod 200 metrů (v menších hloubkách posádce k evakuaci stačí potápěčské obleky s přilbou).

A deep-submergence rescue vehicle (DSRV) is a type of deep-submergence vehicle used for rescue of downed submarines and clandestine missions. While DSRV is the term most often used by the United States Navy, other nations have different designations for their vehicles.


Vznik a vývoj.

V roce 1956 bylo jasné, že se vývoj osobních automobilů celosvětově zaměřuje na hospodárnost a zvýšení užitných vlastností – tj. víc vnitřního prostoru a méně objemu motoru (a zejména nižší spotřeba). Aby byla zachována dynamika, musela se snížit hmotnost automobilu, což šlo dvěma způsoby: zmenšením vozu nebo odlehčením konstrukce, nejlépe přechodem z rámové konstrukce na samonosnou karosérii, a zefektivnění výroby přechodem na vyšší řád produkce. Dosavadní vozy Škoda 1200, Škoda 440 (Spartak) a Škoda Octavia byly relativně výkonné a prostorné, ale mnoho prostoru i hmotnosti zabíral vlastní rám a podvozek. Proto bylo rozhodnuto, že se pro nový vůz postaví zcela nová automobilka s plánovanou produkcí okolo 600 automobilů denně.  V roce 1957 vznikly čtyři modely, které měly demonstrovat tři možné směry vývoje:  Škoda 976 – kapalinou chlazený čtyřdobý čtyřválec vpředu nadél, pohon předních kol. Konstruktérem byl Ing. Rudolf Vykoukal, který před válkou vymyslel úspěšnou Jawu Minor. Jeho vůz měl podporu mj. u ministerstva vnitra, ale v jeho neprospěch rozhodla nemožnost sériově vyrábět součásti předního náhonu v tuzemsku – a dovoz byl přísně omezen.  Škoda 977 – čtyřválcový čtyřdobý motor vzadu nadél, pohon zadních kol. Existoval ve dvou verzích: 977/I měl vzduchem chlazený plochý motor (boxer), 977/II vodou chlazený řadový motor skloněný o 30° vlevo. Tento vůz měl podporu PZO Motokov, což byl monopolní prodejce škodovek v zahraničí. Právě jeho obchodní hledisko nakonec uspělo, později vůz dostal i podporu ÚVMV.  Škoda 978 – vodou chlazený čtyřdobý čtyřválec vpředu nadél, pohon zadních kol. tj. klasická koncepce. Tento vůz byl nejprostornější, měl zpočátku podporu ÚVMV, ale doplatil na přílišnou podobnost se stávajícími „Spartaky“ a zejména byl výrobně asi o 15 % dražší než obě předchozí varianty. Navíc by si to mohla vláda vykládat jen jako "velkou modernizaci", ne zcela "nový vůz" – a právě pouze na Nový osobní vůz neboli NOV byla československá vláda ochotná uvolnit stamiliony Kčs pro stavbu nové automobilky.  Pokračovaly práce na designu vozu coby prostorného čtyřmístného sedanu s variantami tudor a roadster. Kabát vozu nakonec vytvořil Jan Žáček (později pracoval např. na projektu Škoda 720). Pro pevnostní výpočty se ale jako základ vzal právě sedan, jehož pevnost podlahy byla dostatečná pro čtyřdveřový uzavřený vůz, ale naprosto nestačila pro tudor, natož pro roadster. I s motorem byly problémy: po delších bojích prosadili technologové Jindřich Valecký a Ivan Smutný blok motoru z tlakově litého hliníku II. tavby (licenci na tuto technologii potom koupil Renault!), což je mnohem čistší, přesnější a levnější výroba než gravitačně litý litinový blok (nehledě na čtvrtinovou hmotnost bloku, což je na hmotnosti vozu velmi znát). Horší to bylo s jeho podobou: Ing. František Uhlíř sestrojil celohliníkový litrový motor OHC, ale měl potíže s utěsněním rozvodu a několika dalšími drobnostmi, které by šlo celkem dobře odstranit – namísto toho se vedení AZNP rozhodlo vrátit k méně dokonalému, ale osvědčenému rozvodu OHV v litinové hlavě a konstrukci motoru svěřit Jiřímu Müllerovi. Ten přesně splnil zadání, ale zároveň všude příliš šetřil na rozměrech a množství materiálu, takže první série motorů trpěly malou pevností bloku a přírub a musely se dělat nové formy bloku s dodatečnými výztužemi, problémy byly s pevností ojnic i klikové hřídele, prostě samé velmi nepříjemné drobnosti, které byly většinou odladěny až od ročníku 1967.  V roce 1961 se rozhodlo o projektu "50 NOV", tj. postavit padesátku automobilů v téměř sériové podobě, a podrobit je těžkým zkouškám od Skandinávie přes Sibiř až po Tunis. Přes mnohé počáteční obtíže automobily obstály se ctí. V roce 1962 tak byl projekt prakticky hotov, v březnu 1964 se „embéčko“ představilo veřejnosti a začala sériová výroba.

Modely a provedení.

Existují celkem čtyři základní ročníková provedení, která se od sebe dají snadno rozeznat.

Škoda 1000 MB.

Model 1964 (duben 1964 – prosinec 1965).

První model. Charakteristickým znakem je tzv. „široký úsměv“ na přední masce – chromovaný ovál okolo víka rezervního kola, který zasahuje do bočních směrovek a jehož horní část tvoří hranu víka zavazadlového prostoru. Druhým typickým znakem je půloblouková mřížka na zadních blatnících (slangově „žábra“ nebo „ledvinka“). Přes celý vůz od hrany víka zavazadelníku, přes střechu, až po hranu kapoty motoru se táhne elegantní prolis „páteře“ (to mělo metalurgický význam – z tehdejších plechů se nedala vylisovat tenká a přitom pevná střecha rovného tvaru, a v tomto prolisu se tak vyrušila veškerá vnitřní pnutí plechu a přitom se tím podélně zpevnil). Zadní sklo vozu bylo zaoblené, takže zčásti zasahovalo i na boky vozu (negativní sklon C-sloupku).

Model 1966 (leden 1966 – srpen 1967).

Model "Standard" měl ještě půlkruhovou mřížku na zadních blatnících, nově zavedené modely "de Luxe" dostaly jednoduchou obdélníkovou. V průběhu výroby modelu však půlkruhová mřížka definitivně mizí a nemá ji již ani model "Standard". Změny na pohled doznala i maska, kde ona pochromovaná elipsa dostala trochu hranatější tvar – tzv. „úzký úsměv“, kdy boční obloučky již nezasahují do směrovek. Zároveň se jedná o poslední modelový ročník, který měl na zadním úzkém sloupku poziční světlo. K modelům "Standard" a "de Luxe" přibyl v roce 1967 ještě model 1000 MBG "de Luxe" – čtyřdveřový sedan se silnějším dvoukarburátorovým motorem 988 cm (stejný jako v 1000 MBX).

Model 1968 (září 1967 – srpen 1968).

Poslední modelový rok, kdy se vyráběla „embéčka“ klasického vzhledu. Elegantní prolisy zůstaly zachovány. Tento modelový ročník se dá poznat podle třetího páru blikačů směrových světel. Avšak tento pár světel je v místě, kde blatníky velmi často podléhaly korozi, a tak se již při výměně blatníků mnohdy neobnovovaly.  Hlavní změnou bylo přetypování vozu jako pětimístného a zvýšení užitečného zatížení vozu na 375 kg – souviselo to se zesílením podlahy, vyztužením uchycení zadních náprav a vyztuženém bloku motoru, kdy došlo k jeho unifikaci s blokem pro motor většího objemu (1 107 cm).

Model 1969 (září 1968 – srpen 1969).

Je posledním vývojovým stupněm vozu Škoda 1000 MB. Z čelního pohledu je nejvýraznější změnou jiná přední maska – původní „žraločí tlama“ nahrazena méně elegantní vodorovnou plastchromovou lištou mezi směrovkami a s velkým nápisem ŠKODA. Změny doznal interiér, původní ozdobné kličky větracích okének se změnily v otočné „motýlky“.  Další změnou je střecha – předchozí modely měly na střeše střední prolis, od tohoto modelu už je střecha hladká. Zadní C-sloupek byl zesílen, čímž se zúžilo zadní okno, a skelet vozu „mezi kapotami“ je tak již téměř totožný s typovým následníkem vozu, jímž se v srpnu 1969 stala Škoda 100.

Škoda 1000 MBG.

Klasický litrový motor, ale se dvěma karburátory Jikov BST 32 s difuzory 21 mm – DIF 21. Na první pohled se vůz od obyčejného MB de Luxe rozeznat nedal. Vyráběno v modelech 1967 a 1968.

Škoda 1100 MB.

Škoda 1100 MB byla silnější modifikace klasické „tisícovky“, vyráběná v letech 1968–1969. Vzhledově se modely 1100 MB neliší od vozů řady 1000 MB. 1100 MB byla vždy vyráběna ve výbavě de Luxe. Jediným rozdílem byly motory objemu 1 107 cm o výkonu 52 koní. Vyráběny byly v modelu 1968 (úzký úsměv, úzký sloupek, ale již bez pozičního světla) a v modelu 1969 (široký sloupek s lištou na masce).

Škoda 1000 MBX a 1100 MBX.

Dvoudveřová karosérie tudor, taktéž s výkonnějším motorem. Tyto vozy se vyvíjely současně s klasickými tisícovkami (i když ne od začátku), a tak se změny v karosériích podepsaly i na těchto vozech. Hlavní rozdíl oproti sedanu je v použití jednoho páru širších dveří bezrámové konstrukce a neexistence „B-sloupku“ – ten se stahuje zároveň se zadním bočním oknem. Tyto vozy pochopitelně trpěly mizernou pevností karoserie, celkem jich bylo vyrobeno jen 2517 kusů a neměly následovníka.

Závodní verze.

Vyráběla se také závodní verze Škoda 1000 MB Rallye, která byla nasazována na domácích i zahraničních soutěžích. Účast tehdy zaštiťoval často výrobce AZNP, ale ještě neexistoval tovární tým.

Škoda 1000 MB (lidově embéčko nebo též embeso, embaso) je osobní automobil nižší střední třídy, vyráběný československou automobilkou AZNP v letech 1964–1969. Byl to první sériově vyráběný automobil Škoda se samonosnou karosérií, zároveň první s koncepcí pohonu "„vše vzadu“" (tedy motor vzadu a pohon zadní nápravy). Kromě základní a nejrozšířenější verze 1000 MB (s motorem 1,0 l a ve výbavě „Standard“, „De Luxe“ nebo „Tourist“) existovaly také verze 1100 MB (se silnějším motorem 1,1 l a výbavou „De Luxe“) a 1000 MBG (s dvoukarburátorovým motorem 1,0 l a výbavou „De Luxe“), tuto řadu sedanů doplnily malé počty unikátních tudorů 1000 MBX a 1100 MBX (s výbavou „De Luxe“).

The Škoda 1000 MB and Škoda 1100 MB are two rear-engined, rear-wheel drive small family cars that were produced by Czechoslovak manufacturer AZNP in Mladá Boleslav between 1964 and 1969. The 2-door coupé versions of the 1000 MB and 1100 MB were called the 1000 MBX and 1100 MBX.


Vývoj poznání.

"Xenoturbella bocki" byla popsaná E. Westbladem v roce 1949 a byla zařazena do skupiny bezstřevky ("Acoelomorpha"), které se přiřazovaly k ploštěncům ("Plathelmithes"). (Vědecký název je odvozen od slov „divná (cizí) ploštěnka“.) Na konci 90. let 20. století byla zkoumána týmem biologů (M. Norén, U. Jondelius a O. Israelsson) její ribozomální RNA a v listopadu 1997 bylo oznámeno, že jde o perožábrého mlže blízce příbuzného s oříškovkou ("Nucula") – larvy se údajně vyvíjejí v těle rodiče a jsou velmi podobné larvám oříškovky. V roce 1999 byl objeven nový druh "Xenoturbella westbladi", který podporoval domněnku o příbuznosti xenoturbel k mlžům.  Mnozí učenci výsledky zpochybňovali s odůvodněním, že se larvální stadia mlžů mohla do těla xenoturbely dostat jako její kořist a že nejde o vlastní xenoturbelí larvy. Na to zastánci příbuznosti xenoturbel s mlži odpovídali, že v Severním moři nežije žádný mlž, jehož larvy by vypadaly jako larvy nalezené v xenoturbelách.  Na podzim 2003 se ukázalo, že DNA izolovaná z nově nasbíraných xenoturbel byla dvojího druhu. Jeden typ zastupoval DNA jednoznačně měkkýšího původu, bez problémů zařaditelnou přímo do čeledi oříškovek (Nuculidae). Tým vedený zoology T. Littlewoodem a C. Nielsenem se však zaměřil na ten druhý typ DNA, který se na první pohled nepodobal DNA žádného známého zvířete, a zjistili, že xenoturbella je primitivní zástupce druhoústých a že se skutečně živí mlži. Jako jediný zástupce starobylého, patrně prekambrijského živočišného kmene nám ukazuje, jak asi vypadali předkové bilaterií (Bilateria) i předkové druhoústých. Poslední fylogenetická analýza je přiřadila zpět k bezstřevkám (Xenoturbellida + Acoelomorpha ⇒ Xenacoelomorpha).

Systém.

Čeleď: Xenoturbellidae

Mlžojedi (Xenoturbellida) je nejprimitivnější kmen druhoústých živočichů (Deuterostomia). Jsou to mořská zvířata slimákovitého tvaru s tělem 2–3 cm dlouhým. Na jejich povrchu jsou dvě postranní a jedna prsténčitá obrvená rýha. Trávicí soustava je váčkovitá, ústa jsou na břišní straně, řitní otvor není vytvořen. Svalovinu tvoří podkožní svalový vak. Pohlavní buňky, vznikající z parenchymu, volně padají do trávicí dutiny a odcházejí ústy ven. Pokožka má zvláštní stavbu s vakuolizovanou střední zónou a nervovou tkání na bázi, má mnoho bičíkatých buněk. Na přídi je uvnitř pokožky statocysta, na kterou je napojena nervová tkáň, nevytvářející ale ganglia či provazce (je jednoduše síťovitá).

Xenoturbella is a genus of very simple bilaterians up to a few centimeters long. It contains a small number of marine benthic worm-like species.


Život.

Během studia na Spolkovém reálném gymnáziu ve Vídni vstoupil do socialistické mládeže, mládežnické organizaci SPÖ. Po maturitě a absolvování povinné vojenské služby se stal předsedou socialistické mládeže ve Vídni. V této funkci se podílel v roce 1983 na organizaci demonstrace proti návštěvě papeže Jana Pavla II. v Rakousku.  V letech 1985 až 1988 vystudoval čtyři semestry práv bez toho, aby studium ukončil. Pracoval jako poradce Centrální spořitelny ve Vídni. Faymann byl v letech 1985 až 1994 členem Vídeňského zemského sněmu a obecní rady.  V roce 1994 se stal městským radním pro bytovou výstavbu a obnovu města. Od roku 1996 byl vídeňským radním pro bydlení, bytovou výstavbu a obnovu města. Od ledna 2007 zastával úřad ministra pro infrastrukturu. 16. června 2008 byl jmenován úřadujícím předsedou SPÖ. Po vypovězení koalice SPÖ a ÖVP od vicekancléře Wilhelma Molterera z ÖVP se Faymann stal lídrem kandidátky SPÖ pro předčasné volby do rakouské národní rady.  Při rakouských předčasných volbách v roce 2008 obhájil Faymann první místo pro SPÖ, musel však přijmout ztrátu oproti volbám 2006. 23. listopadu 2008 vysvětlovali oba předsedové dvou nejsilnějších stran SPÖ a ÖVP, že se dohodli na novém vydání velké koalice s Wernerem Faymannem jako spolkovým kacléřem. Dne 2. prosince 2008 byla jmenována prezidentem Heinzem Fischerem nová rakouská spolková vláda v čele s kancléřem Wernerem Faymannem.  Jako kancléř pokračoval i po dalších volbách v roce 2013, kdy utvořil svou druhou vládu. Poté, co neuspěl sociálnědemokratický kandidát v rakouských prezidentských volbách roku 2016, podal Faymann 9. května téhož roku na všechny své politické funkce demisi. V úřadu kancléře ho nahradil stranický kolega Christian Kern.

Werner Faymann (* 4. květen 1960, Vídeň) je rakouský politik, byl spolkovým ministrem pro dopravu, inovace a technologie ve vládě Alfreda Gusenbauera. Od 8. srpna 2008 do 9. května 2016 zastával post předsedy rakouské sociální demokracie SPÖ. Od 2. prosince 2008 do 9. května 2016 byl spolkovým kancléřem Rakouska.

Werner Faymann (; born 4 May 1960) is a former Austrian politician who was Chancellor of Austria and chairman of the Social Democratic Party of Austria (SPÖ) from 2008 to 2016. On 9 May 2016, Faymann resigned from both positions amid widening criticism within his party.


Stavba.

Stavba této třídy byla objednána 31. prosince 1957, přičemž v letech 1958–1961 bylo postaveno celkem pět ponorek. Pro urychlení a zlevnění vývoje byl využit trup a pohonný systém jaderných útočných ponorek třídy "Skipjack" do jejichž trupu byla vložena sekce nesoucí balistické střely. Rozestavěný trup USS "Scorpion" třídy "Skipjack" byl použit k přestavbě na první jednotku této třídy a zároveň první americkou raketonosnou ponorku USS "George Washington". Rovněž materiál připravený pro doposud nezahájenou stavbu USS "Sculpin" (SSN-590) byl použit pro raketonosnou druhou raketonosnou ponorku USS "Patrick Henry".  Jednotky třídy "George Washington":

Konstrukce.

Výzbroj představovalo šest příďových 533mm torpédometů. Ve dvou řadách po osmi silech bylo za velitelskou věží ponorek umístěno celkem šestnáct balistických raket UGM-27 Polaris. Rakety byly nejprve verze Polaris A-1, později A-2 a od roku 1964 A-3. V přídi byl umístěn rovněž sonar typu BQS-4 (později BQR-19). V konstrukci ponorek byla použita nová vysokopevnostní ocel HY-80, což ponorkám dovolovalo ponory do větších hloubek. Pohonný systém odpovídal třídě "Skipjack". Tvořil ho jaderný reaktor nové generace typu S5W a dvě turbíny. Nejvyšší rychlost ponorky byla 20 uzlů na hladině a 25 uzlů pod hladinou.

Operační služba.

Jako nosiče balistických raket sloužila celá pětice až do počátku 80. let. V roce 1981 byla vyřazeny ponorky "Theodore Roosevelt" a "Abraham Lincoln", zatímco zbylé tři byly reklasifikovány na útočné ponorky a jejich rakety byly demontovány. Souviselo to smlouvou o omezení jaderných zbraní SALT. "Robert E. Lee" byl vyřazen roku 1983 a "Patrick Henry" o rok později. "George Washington" sloužil ze všech jednotek nejdéle, k jeho vyřazení došlo v roce 1985. Po vyřazení byly všechny postupně odeslány do recyklačního programu a sešrotovány.

Třída George Washington byla první postavená třída raketonosných ponorek s jaderným pohonem na světě. Postaveny byly pro americké námořnictvo a sloužily v době studené války. Jejich dokončením USA získaly zásadní nástroj jaderného odstrašení – síly schopné operovat nepozorovaně a překvapivě zasadit jaderný úder. Američané je provozovali v letech 1959–1985. Jejich označení SSBN znamená balistická nukleární ponorka – "Submarine, Ballistic" ("Nuclear").

The "George Washington" class was a class of nuclear-powered ballistic missile submarines deployed by the United States Navy. The "George Washington", along with the later,,, and classes, comprised the "41 for Freedom" group of submarines that represented the Navy's main contribution to the nuclear deterrent force through the late 1980s.


Život.

Roku 1490 se zapsal na Univerzitu v Lipsku a od roku 1493 pokračoval v humanistických studiích na Vídeňské univerzitě. Od roku 1494 studoval lékařství.  Již na počátku své dráhy vydal spis "Liber Hymnorum" oslavující Prudentia a byl známý svými přednáškami o Vergiliovi, Horatiovi, Sallustiovi a Ciceronovi. Roku 1493 mu císař Fridrich III. udělil titul Poëta laureatus za chvalozpěv na sv. Leopolda. Císař Maxmilián I. ho jmenoval "Mistrem umění". Krátce nato obhájil disertaci jako doktor mediciny (1499) a od roku 1500 zastával funkci rektora Vídeňské univerzity. Jako správce university měl velký vliv na její rozvoj.  Stal se důvěrným poradcem císaře, vrchním knihovníkem císařské knihovny a hlavním správcem císařských archivů. V dubnu 1495 utekl z Vídně před epidemií moru a nějaký čas strávil v Heidelbergu a spřátelil se s předními humanisty své doby. Pozval do Vídně svého přítele Conrada Celtise. Spolu s ním byl hlavním činovníkem ve společnosti „Sodalitas Litterarum Danubiana“. Byl dvakrát ženatý a s první manželkou Annou Marií měl osm potomků. Jeho druhá žena byla Agnes, bohatá dcera starosty ve Vídeňském Novém Městě (Wiener Neustadt).  Od roku 1510 působil jako císařský diplomat, nejprve ve službách Maxmiliána I. a později i jeho nástupce Karla V. Podnikl četné diplomatické mise do Uher, Čech a Polska a vyjednal nástupnictví Habsburků na českém trůně a v Uhrách. V roce 1515 byl vídeňským prefektem. Jeho portrét a portrét manželky Anny Marie zhotovil Lucas Cranach starší (1502). Velmi známý je rodinný portrét Bernharda Strigela (1520).  Zemřel ve věku 56 let a je pohřben v katedrále sv. Štěpána ve Vídni.

Dílo.

Jako správce knihovny spolu s Celtisem vyhledal a zachránil řadu starých rukopisů. Z knihovny Matyáše Korvína v Budě přivezl do Vídně některé cenné iluminované kodexy a zachránil je tak před zničením Turky. Objevil kroniku biskupa Oty z Freisingu "Chronica sive Historia de duabus civitatibus" (1143-1146) a roku 1515 ji vydal tiskem ve Štrasburku.  Roku 1528 vydal nejstarší známou mapu Uher (Tabula Hungariae), kterou zhotovil Lazarus Secretarius. Cuspinian ji objevil po roce 1526 v Budě a zaplatil její tisk, který připravil spolu s kartografem Vídeňské univerzity Georgem Tannstetterem. Vytiskl ji Petrus Apianus v Ingolstadtu.

Johannes Cuspinian (původně Johannes Spießheimer, * 1473, poblíž Schweinfurtu, Dolní Franky - 19. dubna 1529, Vídeň) byl německý humanista, básník a diplomat v habsburských službách.

Johannes Cuspinianus (December 1473 – 19 April 1529), born Johan Spießhaymer (or Speißheimer), was an Austrian humanist, scientist, diplomat, and historian. Born in Spießheim near Schweinfurt in Franconia, of which "Cuspinianus" is a Latinization, he studied in Leipzig and Würzburg. He went to Vienna in 1492 and became a professor of medicine at the University of Vienna. He became Rector of the university in 1500 and also served as Royal Superintendent until his death.


Život.

Rodinný původ.

Narodil se 6. února 1895 v Praze čp. 668-II (dnes Příčná 668/3, Praha 1-Nové Město) jako syn Emanuela Peroutky, úředníka klubu cukrovarníků v Praze, a jeho manželky Leontiny roz. Kopfové původem z Obory na Jičínsku. Jeho rodiče uzavřeli sňatek 10. dubna 1894 v kostele Nejsvětější Trojice ve Spálené ulici. Ferdinand byl jejich první potomek; později se jim narodil ještě syn Karel (1898–??) a dcera Ludmila (1901–??).

První republika.

V letech 1919–1924 působil jako redaktor novin "Tribuna", později od roku 1924 do roku 1939 jako šéfredaktor revue "Přítomnost". Jeho činnost byla podporována prezidentem republiky T.G. Masarykem, který též pod různými šiframi často do časopisu přispíval. V letech 1924–1939 byl Peroutka také politickým komentátorem "Lidových novin". Byl členem kruhu tzv. Pátečníků, což byla skupina intelektuálů, kteří se scházeli v Čapkově vile a někdy i u prezidenta Masaryka, zejména v prostředí Lánského zámku.  Jako novinář se ve svých politických komentářích věnoval širokému rozsahu témat vnitřní i mezinárodní politiky. Patřil k výrazným kritikům nacismu a komunismu, jejichž ideologie považoval za zhoubné. Z těchto důvodů byl už během první republiky často napadán jak komunisty, tak ze strany krajně pravicových kruhů. Opakovaně kritizoval Adolfa Hitlera za jeho lži a falešné sliby.  V článku "Češi, Němci a židé", který vyšel v "Přítomnosti" 22. února 1939 v období druhé republiky, Peroutka napsal:  Podle odborníka na dějiny médií 19. a 20. století Martina Sekery, "„Z hlediska historie nebyly Peroutkovy výroky myšleny antisemitsky.“" Také odborník na dějiny české žurnalistiky Martin Groman zastává názor, že Peroutkův článek „není antisemitský“ a některé věty v textu jsou vytrženy z kontextu.

Nacistická okupace.

Po okupaci Čech a Moravy v březnu 1939 byl na něj z oficiálních okupačních míst vyvíjen tlak, aby psal v duchu protektorátních potřeb. To se však podařilo jen zčásti, pokud vůbec. V dubnu 1939 pod Peroutkovým jménem sice vyšel v "Přítomnosti" článek "Dynamický život" k 50. narozeninám Adolfa Hitlera, kde autor uznal jeho moc, zároveň však razantně odmítl, že by Češi měli s Hitlerem jít. Podle Peroutkova vyjádření byl tento článek hlavním důvodem jeho pozdějšího uvěznění v koncentračním táboře.

Zatčení a pobyt v koncentračních táborech.

K Peroutkovu prvnímu zatčení došlo už v prvních dnech okupace. Zatímco komunisté, sociální demokraté a němečtí antifašisté byli tehdy ve většině případů odtransportováni do koncentračních táborů, občané nespadající do těchto kategorií byli většinou po několika dnech propuštěni. To byl i Peroutkův případ. O několik měsíců později byl však začátkem září 1939 zatčen znovu. Jakmile totiž Německo rozpoutalo válku s Polskem, mělo eminentní zájem na tom, aby v protektorátu nedošlo k povstání. Nacistická policie se proto rozhodla všechny potenciální protivníky preventivně pozatýkat.  K důvodům, které byly příčinou tohoto druhého Peroutkova zatčení, se on sám po válce vyjádřil takto:  Peroutka byl nejprve vězněn v koncentračním táboře Dachau, dlouhodobě pak v táboře Buchenwald, kde se v roce 1945 dočkal osvobození americkou armádou. V letech 1942/1943–1944 byl dočasně umístěn v pražské věznici na Pankráci.

Třetí republika.

Po válce se Peroutka stal šéfredaktorem "Svobodných novin", což byly noviny založené namísto předválečných "Lidových novin". Současně redigoval i týdeník "Dnešek" (1945–1948), který zase byl obdobou předválečné "Přítomnosti". Původní předválečné názvy periodik nebylo možné použít. Oba tituly totiž vycházely i za Protektorátu, což je v poválečném prostředí zásadním způsobem diskvalifikovalo.  V těchto i pozdějších letech byl Peroutka ze strany komunistů opakovaně nařknut z toho, že nacistům v roce 1939 podlehl. Odpůrci poukazovali mimo jiné na jeho článek "Dynamický život" a později též na text "Hitler po lidské stránce", který však Peroutkovi přisoudili neprávem. Vzhledem k (z dnešního pohledu) poněkud smířlivému pohledu autora na předválečné Německo se někteří snaží interpretovat Peroutkovy citace z předválečných článků jako proněmecké – zejména jeho články z roku 1938. Peroutka však ihned po válce tyto útoky opakovaně odsoudil a proněmecký výklad svých článků odmítl.  V letech 1945–1946 byl Peroutka rovněž poslancem Prozatímního Národního shromáždění za Československou stranu národně socialistickou. V parlamentu zasedal do parlamentních voleb v roce 1946.

Exil po roce 1948.

Po komunistickém únorovém převratu roku 1948 odešel do exilu, nejprve do Anglie, později do USA. Od roku 1951 do roku 1961 vedl české oddělení rádia Svobodná Evropa v německém Mnichově. Byl jedním z členů Rady svobodného Československa, pro niž roku 1949 sepsal ustavující deklaraci.  Peroutka byl jedním z významných představitelů protikomunistického odboje, který byl za totality v železnou oponou uzavřeném Československu méně známý než mimo něj. Čtení a šíření jeho politických rozborů a komentářů bylo v Československu pronásledováno. Zatímco o Karlu Čapkovi a dalších Pátečnících se psalo a hovořilo alespoň sporadicky, Peroutka jako by neexistoval. Mládež, která vyrostla během normalizace, Peroutkovo jméno prakticky neměla možnost zaznamenat. V roce 1989 se postava Peroutky nesměla objevit ani v Čapkově životopisném filmu "Člověk proti zkáze" z období první republiky.  Zemřel roku 1978 v exilu. Po změně politických poměrů byly jeho ostatky v roce 1991 pohřbeny na Vyšehradě.

Hodnocení.

Ocenění a odkaz.

V roce 1990 scenárista a režisér Josef Protiva natočil televizní film "Muž Přítomnosti Ferdinand Peroutka"  V roce 1991 mu tehdejší prezident Václav Havel udělil Řád Tomáše Garrigua Masaryka I. stupně, in memoriam.  V roce 1995 byla k 50. výročí ukončení druhé světové války natočena televizní inscenace divadelní hry "Valčík na uvítanou", kterou na motivy Peroutkova románu "Oblak a valčík" napsal a režíroval Antonín Přidal.  V roce 1996 u příležitosti 100. výročí jeho narození vydala Česká pošta známku s Peroutkovým portrétem a byla zřízena Cena Ferdinanda Peroutky, která je jedním z nejvýznamnějších ocenění pro české novináře.  Ještě v exilu uspořádala Peroutkova třetí žena Slávka Peroutková z jeho pozůstalosti knihu "Muž přítomnosti". Kniha vyšla v roce 1985 v Nakladatelství Konfrontace Curych, později, 1995 v Nakladatelství Lidové noviny pod názvem "Deníky, dopisy, vzpomínky". Úvod k ní napsal Jiří Kovtun a doslov Pavel Tigrid.  V roce 2005 pak Peroutková vydala v nakladatelství Dokořán svoje vzpomínky na manžela pod názvem "Třetí ženou svého muže – Třiatřicet let s Ferdinandem Peroutkou".

Kauza Hitler je gentleman.

V lednu roku 2015 se český prezident Miloš Zeman vyjádřil v tom smyslu, že Peroutka byl fascinován nacismem a údajně (podle prezidenta) napsal i oslavný článek "Hitler je gentleman". Jeho výrok vyřčený při proslovu k 70. výročí osvobození koncentračního tábora v Osvětimi v médiích vyvolal vášnivou debatu, do které se zapojila celá řada novinářů a blogerů. Ačkoli se ukázalo, že i další citace, které zazněly při proslovu prezidenta, byly smyšlené (resp. převzaté z tendenčních publikací a neověřené), mluvčí prezidenta Jiří Ovčáček přesto odmítl cokoli z proslovu dementovat a prezident slíbil, že jeho tým Peroutkův údajný článek "Hitler je gentleman" dohledá. Server abcHistory.cz v té souvislosti upozornil na to, že výrokem "„Hitler je gentleman“" byl ve skutečnosti znám Neville Chamberlain, zatímco duchu Peroutkových aktivit takové vyjádření charakterově odporuje. Server také naznačil možnost, že hledaným textem "Hitler je gentleman" by ve skutečnosti mohl být už po válce kritizovaný článek "Hitler po lidské stránce". Prakticky by pak šlo o stejný spor, jaký musel Peroutka absolvovat už v poválečných letech a k němuž se i jasně vyjádřil.  V dubnu 2015 Peroutkova vnučka Terezie Kaslová podala za výroky prezidenta na adresu jejího dědečka žalobu na český stát. Naproti tomu podle tvrzení prezidenta Zemana jeho mluvčí objevil při prohledávání publikací Ferdinanda Peroutky jiná vyjádření, než prezident citoval na mezinárodním fóru, a ke konci dubna začal, namísto omluvy za nařčení či původního článku, postupně sdílet některé Peroutkovy články (vzhledem k tomu, že kompletní digitální archiv časopisu Přítomnost je dostupný on-line, nešlo o žádný objev) z období druhé republiky a počátku Protektorátu Čechy a Morava. Ovčáček nasdílel články „"Češi, Němci a židé"“, „"Povinnost je jasná"“, „"Dynamický život"“, „"Nový poměr k Německu"“ a „"Ani - Ani"“, předcházené heslovitým komentářem a vybranými citáty. Znalci Peroutkova života a díla zpochybnili schopnost prezidenta Zemana a jeho mluvčího Ovčáčka vést fundovanou diskusi o Ferdinandu Peroutkovi a daném období, Ovčáčkovu schopnost pochopit obsah textu, zdůraznili tendenčnost jimi vybíraných citací, a také upozornili na to, že jeden z článků, který má dokládat prezidentovu původní tezi, "Dynamický život" [Přítomnost, 26. dubna 1939], patřil mezi důvody Peroutkova uvěznění v koncentračním táboře. Odborníci se naopak shodují, že texty byly, s ohledem na dobovou situaci, psané s odvahou. Ovčáček popírá, že by Peroutka byl kvůli článku "Dynamický život" gestapem perzekvován, což odůvodňuje tím, že k zatčení nedošlo bezprostředně po jeho publikaci, a na své interpretaci článků trvá, navzdory vlně kritiky, již vyvolal.  Zatímco podle názorů mnoha odborníků a komentátorů je cílem Zemanova a Ovčáčkova úsilí pokus odvést pozornost veřejnosti a médií od prezidentovy neochoty omluvit se za jeho původní nedoložený výrok, případně i od dalších kontroverzních témat spojených s osobou prezidenta či snaha „vyřídit si účty“ s celou českou novinářskou obcí, jiní nechápou jaký smysl má tato mediální kampaň vůbec mít. Dne 3. května Zeman v online rozhovoru pro Blesk TV řekl, že pokud mluvčí Hradu Jiří Ovčáček nenajde do konce června článek „"Hitler je gentleman"“, vypíše Zeman z vlastních prostředků odměnu pro toho, kdo ho najde. V rozhovoru také uvedl, že oslavný článek na Třetí říši za války napsal i spisovatel Jaroslav Seifert. Na konci června 2016 se Zeman omluvil za to, že text nebyl nalezen, zároveň vypsal výše zmíněnou odměnu.  Dne 1. 10. 2016 bylo oznámeno, že historik Jan Galandauer našel článek "„Hitler – gentleman, čeští nár. soc. – piráti"“, který částečně odpovídá Zemanovu popisu, ale autorem není Peroutka a vyšel v Rudém právu 24. února 1937. Je reakcí na nepodepsaný článek, který vydal Venkov, jehož šéfredaktorem byl Josef Vraný. Zeman popřel, že by se jednalo o jím popsaný článek, a Ovčáček měl v hledání dále pokračovat.

Dílo.

Peroutka je autorem knihy úvah o české národní povaze "Jací jsme" a rozsáhlého díla o počátcích Československa "Budování státu".

Ferdinand Peroutka ( Praha – New York) byl český spisovatel, dramatik a publicista. Bývá považován za jednoho z nejvýznamnějších představitelů české předválečné demokratické žurnalistiky. Je autorem díla "Budování státu", pojednávajícího o vzniku a prvních letech Československa. Studoval gymnázium v Praze, odkud však před maturitou v roce 1913 odešel a započal svoji novinářskou kariéru příležitostnými příspěvky do Herbenova časopisu "Čas". Po komunistickém únorovém převratu roku 1948 odešel do exilu.

Ferdinand Peroutka (6 February 1895 – 20 April 1978) was a Czech journalist and writer. A prominent political thinker and journalist during the First Czechoslovak Republic, Peroutka was persecuted by the Nazi regime for his democratic convictions and imprisoned at Buchenwald concentration camp. Following the 1948 coup by the Communist Party of Czechoslovakia, he emigrated to both the United Kingdom and, later, the United States.


Výskyt.

Druh je rozšířen ve východních oblastech Asie, severním směrem zasahuje poměrně vysoko, až po střední tok řeky Amur (nad 50° severní zeměpisné šířky). Vyskytuje se hlavně na východě Ruska (včetně Sachalinu), na severovýchodě Číny, v Japonsku a na korejském poloostrově. Tato nenáročná rostlina roste ve vlhčích řídkých smíšených i jehličnatých lesích nebo křovinách, obvykle na teplejších, jižně orientovaných svažnatých místech. Toleruje půdy hlinité, písčité nebo jílovité, kyselé i alkalické a taktéž s nízkou výživnou hodnotou, snáší plné slunce i polostín. Asi před 20 léty byly v Rusku v Přímořském a Chabarovském kraji osázeny touto rostlinou velké plochy, to mělo pokrývat poptávku a zamezit devastaci přirozených porostů.  Dlouho nepatřila tato rostlina tradiční čínské medicíny mezi všeobecně známé druhy s tonizujícími účinky, teprve v 50. létech 20. století se začala vědecky zkoumat a používat jako náhražka za nedostatkový a obtížně pěstovatelný ženšen. Z rostliny se používají hlavně kořeny, hodně účinných látek je i v listech. Nejvíce jich obsahují kořeny v druhé polovině září kdy se šetrně odřezávají a suší při teplotě do 70 °C.

Popis.

Eleuterokok ostnitý je vytrvalý, opadavý, mrazuvzdorný keř dorůstající do průměrně výše 1,5 až 2 m, výjimečně až 4 m. Jeho kořenový systém je silně rozrostlý, ve svrchní vrstvě půdy je tvořen bohatě větvenými a poměrně tenkými kořínky (obvykle tlustými 2 cm) s celkovou délkou až 30 m. Nad zemí vyrůstá i 20 stonků s tenkou světlešedou kůrou které se v horní části větví. Stonky a hlavně mladé větve jsou hustě porostlé křehkými ostny jež jsou natočeny špičkou dolů.  Listy s řapíky až 12 cm dlouhými jsou tři až pětičetně dlanitě složené. Roztroušeně chlupaté čepele lístků jsou 5 až 13 × 3 až 7 cm velké, vyrůstají na krátkých řapíčcích, jsou podlouhlé nebo eliptické, mají klínovitou bázi a špičatý vrchol, po obvodě jsou zubaté a mají výraznou zpeřenou žilnatinu o 6 nebo 7 párech.  Na koncích některých větví vyrůstají drobné, dlouze stopkaté, voňavé pětičetné květy v jednoduchých kulovitých okolících. Tato květenství jsou složena z květů oboupohlavných, samčích i samičích. Oboupohlavné a samčí jsou zpravidla světle fialové, samičí nažloutlé. Tyčinky bývají v květu čtyři nebo pět, semeník má pět oddílů po dvou vajíčkách z nichž jedno degeneruje. Rostliny vykvétají v červenci a srpnu.  Souplodí obsahuje tmavě fialové plody, vejčité bobule až 1 cm dlouhé které po uzrání v záři až říjnu zůstávají ještě dlouho na keři. Nejedlá bobule obsahuje zpravidla pět žlutých, plochých, půlměsíčkovitých, 3 až 8 mm velkých semen s nedostatečně vyvinutým embryem, hmotnost tisíce suchých semen je 5 až 10 gramů. Semena klíčí obvykle až po stratifikaci druhým rokem, nové rostliny poprvé kvetou nejdříve ve 3 létech. Keře se rozmnožují i oddělky kořenů. Ploidie druhu je 2n = 48.

Význam.

Eleuterokok ostnitý se svými léčivými účinky rovná těžce dostupnému ženšenu. Jeho kořeny i listy obsahují vedle lipidů a silic, různé druhy pryskyřic, flavonoidů, sacharidů, polysacharidů, glykosidů a velké množství draslíku, fosforu a vápníku.  Extrakt z kořenů nebo listů působí v širokém spektru na lidský organismus hlavně díky tonizujícímu vlivu aniž by vykazoval nežádoucí účinky nebo se stával návykovým. Podle vědeckých údajů plynoucích z testování na zvířatech i lidech je schopen snižovat obsah cholesterolu i glukózy v krvi, má antidepresivní účinky a stimulační vliv na činnost centrálního nervového systému, zrychluje uzdravování po prodělaném infarktu a upravuje krevní tlak, dokáže u imunitního systému vybudit antivirovou a antibakteriální aktivitu, má retardační účinky na benigní i maligní nádory, stimuluje endokrinní funkce pohlavních žláz a zvyšuje aktivitu samčích pohlavních orgánů.  Droga je považována za téměř ideální povzbuzovací prostředek zvyšující kondici a výkonnost organismu, zvláště se doporučuje při rekonvalescenci a po těžkých pooperačních stavech. V České republice jsou registrovány léčivé přípravky např. "Eleutherosan" a "Eleuterokok ostnitý–extrakt".

Eleuterokok ostnitý ("Eleutherococcus senticosus") je ostnatý keř, kterému se pro léčivé účinky jeho kořenů a místo původu přezdívá "Sibiřský ženšen". Je jedním z asi třiadvaceti druhů rodu "Eleutherococcus" který byl v minulosti znám pod rodovým jménem "Acanthopanax".

Eleutherococcus senticosus is a species of small, woody shrub in the family Araliaceae native to Northeastern Asia. It may be colloquially called devil's bush, Siberian ginseng, eleuthero, "ciwujia", "Devil's shrub", "shigoka", "touch-me-not", "wild pepper", or "kan jang". "E. senticosus" has a history of use in folklore and traditional Chinese medicine. Root extracts of "E. senticosus" are sold as a dietary supplement or cosmetic, usually under the name "Siberian ginseng".


Mládí.

Signe Eleonora Cecilia Larssonová se narodila v Kungsholmenské farnosti v Stockholmu v roce 1915. Již v roce 1927 debutovala v prestižním Královském dramatickém divadle ve věku 12 let.

Kariéra.

V roce 1933 natočila svůj první film, "Tystnadens hus", s německým filmovým režisérem/kameramanem Harrym Hassem, kterého si následně vzala. V roce 1940 se přestěhovala do Spojených států amerických, kde podepsala smlouvu se společností RKO Studios, která ji propagovala jako „další Gretu Garbo“. S Hassem se rozvedla roku 1941.  Její první role hodná zaznamenání byla "„Mademoiselle“" v "Heaven Can Wait" (1943). Její další role z čtyřicátých let byly ve snímcích "The Seventh Cross" (1944), "Johnny Angel" (1945), "The House on 92nd Street" (1945), "A Scandal in Paris" (1946) a "A Double Life" (1947).  Během 50. let se její hollywoodská kariéra zastavila. V roce 1957 byl její syn, její jediné dítě, zabit při dopravní nehodě. Od té doby začala dělit svůj čas mezi natáčení filmů ve Švédsku a účinkování na newyorských jevištích, dokud se v polovině šedesátých let nevrátila do Hollywoodu.  V pozdějších letech Hassová získala uznání za svou spisovatelskou činnost a psaní písní a překládání švédských lidových písní do angličtiny. Roku 1977 napsala svůj první román, "Momo", popisující její dětství v meziválečném Stockholmu.  Byla také písničkářkou. Její druhé album, "Where the Sun Meets the Moon", bylo vydáno v roce 1979 a skládalo se z jejích vlastních verzí některých švédských lidových melodií.  Dále pokračovala v hraní, jejím posledním filmem byl 2000's "One Hell of a Guy".

Smrt.

Zemřela v Los Angeles v roce 2002 ve věku 86 let na zápal plic, v nějž vyústila její rakovina plic.

Ocenění.

Roku 1935 obdržela stipendium "Theatre League's De Wahl-stipendium" a roku 1939 první severskou cenu nordiska Gösta Ekmanpriset. V roce 1972 ji švédský král jmenoval členem 1. třídy Královského řádu Vasovců. Hassová má hvězdu na hollywoodském chodníku slávy "Hollywood Walk of Fame" za svůj přínos pohyblivým obrázkům, na bulváru "7080 Hollywood Boulevard".

Signe Hasso (15. srpna 1915 – 7. června 2002), přechýleně "Hassová", byla švédská herečka, spisovatelka a skladatelka působící ve Spojených státech.

Signe Hasso (born Signe Eleonora Cecilia Larsson, 15 August 1915 – 7 June 2002) was a Swedish actress, writer, and composer.


Reprezentace.

V dresu kanadské reprezentace do 20 let se stal juniorským mistrem světa na MSJ 1991, pořádaném v Kanadě.  Zúčastnil se v dresu národního týmu i MS 1992 v Československu (8. místo). V době angažmá v Evropě si zahrál na Švédských hokejových hrách 2001.

Kariéra.

Juniorská.

Do roku 1988 hrál středoškolskou ligu za klub Yellowhead Chiefs Midget AAA. Následující tři roky strávil v juniorské Western Hockey League za Spokane Chiefs, s kterými v roce 1991 získal mistrovský titul v lize a poté i Memorial Cup pro celkového vítěze tří hlavních kanadských juniorských lig. V této sezoně byl umístěn do All star týmu WHL i všech tří soutěží. Dále obdržel i ceny Stafford Smythe Memorial Trophy, Brad Hornung Trophy a CHL Sportsman of the Year.

Profesionální.

V roce 1991 byl draftován na celkové druhé pozici za Ericem Lindrosem. Jako svého prvního hráče v historii si jej vybral klub San Jose Sharks. Ve své první sezoně 1991/92 byl nejlepším střelcem, nahrávačem i nejproduktivnějším hráčem Sharks. Jeho produktivita však nestoupala a tak jej 16. listopadu 1995 Sharks vyměnili do Philadelphia Flyers za Martina Špaňhela a volbu Flyers v 1. a 3. kole draftu 1996. S Philadelphií si v sezoně 1996/97 zahrál finále Stanley Cupu, ve kterém ale celek podlehl Detroit Red Wings.  Flyers jej vyměnili 17. ledna 1998 společně s Václavem Prospalem a volbou ve 2. kole draftu za Alexandra Daigleho do Ottawa Senators. V létě pak Falloon jako volný hráč podepsal smlouvu s Edmonton Oilers. V průběhu sezony 1999/2000 jej Oilers zařadili na listinu nechráněných hráčů, kde si jej vybrali Pittsburgh Penguins, za které dohrál ročník.  Sezonu 2000/01 odehrál za HC Davos ve švýcarské lize, s kterým vyhrál turnaj Spenglerův pohár 2000. V ročníku 2001/02 nastupoval v rodném městě za Foxwarren Falcons v poloprofesionální soutěži, poté ukončil kariéru.

Patrick J. Falloon (* 22. září 1972 ve Foxwarrenu, Manitoba, Kanada) je bývalý kanadský hokejista, který v letech 1991-2000 působil v NHL.

Patrick J. Falloon (born ) is a Canadian former professional ice hockey right winger who played nine seasons in the National Hockey League between 1991 and 2000. He played with the San Jose Sharks, Philadelphia Flyers, Ottawa Senators, Edmonton Oilers, and Pittsburgh Penguins. He would also play a season in the Swiss National League. The first player drafted by the Sharks, Falloon had a standout junior career with the Spokane Chiefs of the Western Hockey League, with consecutive 60 goal seasons before being drafted.


Život.

Měl 6 sourozenců, jeho otec byl obuvník. 2. června 1942 údajně společně se svým otcem pozoroval UFO a tentýž rok měl navázat první telepatický i fyzický kontakt s mimozemšťanem Sfath a podniknout s ním první výpravu mezihvězdnou lodí. Sfath jej prý až do roku 1953 zasvěcoval do velmi mnoha vědomostí, např. po stránce specifického Učení ducha, tzv. tvořivě-přírodních zákonitostí, života, meditace, budoucích událostí atd. Meier nemá žádné vyšší potvrzené vzdělání – učil se prý autodidakticky a za pomoci svých mimozemských přátel. Vinou údajných intrik prošel několika výchovnými ústavy, z nichž opakovaně utíkal. V roce 1957 vstoupil do francouzské cizinecké legie, ale po několika měsících uprchl a vrátil se do Evropy. V letech 1953–1964 měla jeho výuku prohloubit mimozemská žena Asket a uvést jej tak na cca 12 let trvající cestu kolem světa, při níž sbíral praktické zkušenosti a vědomosti v celkem 42 zemích světa. V nich se setkal s mnoha světovými vůdci, jako např. s Mahátmou Gándhím, Saddámem Husajnem a Franciscem Francem, a vykonával přes 350 různých zaměstnání. Za účelem studia prošel nejrůznějšími náboženskými hnutími, sektami a tajnými spolky. Stal se žákem a přítelem známých učitelů meditace, např. buddhistického mnicha Dharmawara Mahathera. Mešita Ahmdija v Karáčí v západním Pákistánu mu udělila arabské jméno Mohammed Abdullah. V šedesátých letech byl znám také pod pseudonymem „Fantom“, když pracoval jako soukromý detektiv a potíral kriminální bandy. V roce 1965 přišel při autobusové nehodě v Turecku o levou ruku. Přezdívku „Billy” mu dala Američanka Judy Reed v Teheránu (Írán), protože jí svým černým kloboukem a opaskem s revolverem připomínal legendu Divokého západu Billyho Kida. V únoru 1966 se po dvouměsíční známosti oženil s Kalliope Zaphiriou. Společně procestovali Turecko, Pákistán a Indii. Narodily se jim tři děti, dcera Gilgamesha (srpen 1968), syn Atlantis-Sokrates (září 1970) a syn Methusalem (říjen 1973). V roce 1975 údajně zahajuje tzv. oficiální kontakty s mimozemšťankou Semjase a zakládá společenství FIGU. V srpnu 1988 mu byl jménem všech japonských klubů karate propůjčen mistrovský titul pátý dan.  Je proti ničení životního prostředí, proti přelidnění, diskriminaci žen a zneužívání dětí. V boji proti přelidnění propaguje snížení porodnosti pomocí radikálních zákonných opatření a je pro různé formy antikoncepce. Za určitých okolností připouští také potrat a sterilizaci. Uvádí, že člověk nepochází z opice, nýbrž naopak opice z člověka coby odvětvený produkt lidského pravývoje. Původ pozemského lidstva spatřuje ve spojení čistě pozemských lidí s různými mimozemskými rasami, jež údajně významně ovlivnily pozemskou historii. Je proti mučení a trestu smrti, navrhuje pro zločince dočasný nebo doživotní exil. Je proti vegetariánství, doporučuje vyváženou stravu. Podporuje genetický výzkum. Násilí připouští jen v sebeobraně. Odmítá všechna náboženství a sekty, pokud mají co do činění s vírou a kultem.

Společenství FIGU.

FIGU (, „Svobodné zájmové společenství v oblasti hraničních a duchovních věd a ufologických studií“) založené Meierem roku 1975, se prezentuje následovně:  „Svobodné zájmové společenství je mezinárodně činné společenství stejně smýšlejících lidí, kteří hledají pravdu a usilují o to, orientovat se ve svých myšlenkách, citech a jednáních podle přírodně-tvořivých směrnic. FIGU se organizuje jako nevýdělečný spolek podle švýcarského Občanského zákoníku, článek 60 a další. FIGU je financováno dobrovolnými příspěvky členů, dary sponzorů stojících mimo společenství, jakož i prodejem knih, spisů a fotografií atd. Cíl FIGU spočívá v celosvětovém rozšiřování pravdy společně s „Billym“ Eduardem Albertem Meierem (BEAM) a za pomoci Plejaren a jiných forem života nepozemského původu, jež jsou však znalé pravdy a které již od pradávných dob vedou svůj život podle univerzální pravdy a jejích mírových kritérií a účinků. Boj za pravdu je bojem proti lžím, nepravdám a bludným učením, který je nutno vést prostřednictvím informací a poučení. FIGU informuje o pravdě v každé oblasti a ponechává každému člověku právo na jeho vlastní názor. FIGU nepracuje žádným způsobem misionářsky, a tedy nikoliv ve smyslu získávání přívrženců a věřících.“  Centrem celosvětových aktivit FIGU je Semjase-Silver-Star-Center, Hinterschmidrüti 1225, CH-8495 Schmidrüti, Švýcarsko. Z tohoto Centra vychází od roku 1975 celosvětová osvětová činnost FIGU, jež se zaměřuje na vydávání a šíření Meierových materiálů. Ty pojednávají např o následujících tématech: Tvoření ("Die Schoepfung"), Učení ducha, původ Univerza, historie Země, věda, astronomie, spiritualita, reinkarnace, genetická manipulace, pozemská náboženství, lidská evoluce, meziplanetární kosmické lety, galaktická federace, původ mimozemšťanů a jejich návštěvy na Zemi, telepatie, přelidnění, ničení životního prostředí, vztahy mezi mužem a ženou, kamufláže ze strany vlád, úřadů a armády atd.  Kontakty Meiera s mimozemšťany údajně začaly roku 1942 a mají trvat po zbytek jeho života, což do roku 2011 představuje bezmála 70 let trvající kontaktní období. V letech 1942–1953 uvádí kontakty s mimozemšťanem Sfath, v letech 1953–1964 s mimozemšťankou Asket a v letech 1964–1975 údajně veškeré kontakty s mimozemšťany přerušil a cestoval kolem světa. Roku 1975 údajně zahájil tzv. oficiální kontakty s mimozemšťankou Semjase a následně i s dalšími mimozemšťany označovanými jako Quetzal, Ptaah, Nera atd.

Téma.

Komunikace s mimozemšťany údajně probíhala a nadále probíhá tváří v tvář i telepaticky, a sice s rasou označovanou jako Plejaren, původně však Plejaden, což odkazovalo na nám známé souhvězdí Plejády. Od roku 1995 však Meier hovoří už jen o Plejaren, kteří údajně pocházejí z jiné dimenze tohoto Vesmíru, jež je vůči té naší posunuta o zlomek sekundy do budoucnosti. Hvězdný systém těchto mimozemšťanů se prý jmenuje stejně jako oni, tedy Plejaren. Jejich domovskou planetou má být Erra, jež se velikostí podobá Zemi.  Od 28. ledna 1975 do 18. prosince 2010 údajně absolvoval 971 osobních a 1149 telepatických kontaktů s mimozemšťany z Plejaren a příslušníky jejich Federace, přičemž tyto kontakty mají trvat po zbytek jeho života. Z 519 těchto údajných kontaktů sepsal kontaktní zprávy, tj. údajně doslovné přepisy rozhovorů mezi ním a dotyčnými mimozemšťany. Jeho kontaktní diskuze jsou vysoce detailní a zahrnují celé spektrum témat počínaje tzv. Tvořením ("Die Schoepfung") a jeho zákony a přikázáními a konče vědou, reinkarnací, spiritualitou, astronomií, ekologií, zdravím, mezilidskými vztahy a životem vůbec. Krom toho obsahují kontaktní zprávy i celou řadu obecných i zcela konkrétních proroctví a předpovědí, jež byly zčásti potvrzeny moderní vědou. Do češtiny bylo v roce 2011 přeloženo pouze prvních deset kontaktů s úvodními texty a výňatky z několika dalších kontaktů.  Plejaren prý Meierovi povolili vytvořit obsáhlý důkazní materiál, aby mohl vyvolat celosvětovou kontroverzi ve věcech UFO a mimozemského života. Dále jej údajně odmalička podporovali ve vývoji jeho vědomí a předávali mu nejrůznější informace a data atd., aby mohl roku 1975 zahájit svůj náročný úkol, jejž označuje jako misi. Ta má spočívat v písemném zachycení a šíření tzv. Učení pravdy, Učení ducha, Učení života, které Meier označuje také jako Učení proroků. Z tohoto Učení má vycházet celosvětová osvěta ve smyslu tzv. tvořivě-přírodních zákonitostí a přikázání, tj. ve všech ohledech života, vědomí, myšlení, cítění a jednání.  Jiným aspektem Meierova případu je vysoce kontroverzní kniha Talmud Jmmanuel. Meier tvrdí, že jde o německý překlad cca 2000 let starých staroaramejských svitků, které objevil v roce 1963 poblíž Jeruzaléma. Kniha popisuje život a působení muže jménem Jmmanuel, z něhož prý vinou církevních intrik později vznikla imaginární postava Ježíše Krista. Svitky prý za doby života Jmmanuela sepsal jeden z jeho učedníků. Obsah spisu, o němž Meier tvrdí, že je pravý, zpochybňuje základy křesťanské církve. Rozsáhlou studii Talmudu Jmmanuel provedl profesor James W. Deardorff.  Meier se stal v průběhu svých údajných kontaktů terčem mohutné a neustávající kritiky, jakož i celkem 21 zdokumentovaných pokusů o vraždu. Získal si však i celou řadu zastánců po celém světě, mezi nejznámější patří například por. plk. Wendelle C. Stevens, prof. James W. Deardorff, Michael Hesemann, Gary Kinder, Jim Dilettoso a Michael Horn.  Meier jako cíl svých kontaktů s mimozemšťany uvádí tzv. Učení pravdy, Učení ducha, Učení života, které krom kontaktních zpráv písemně zaznamenal asi ve 40 knihách, desítkách spisů a 411 učebních dopisech, které představují ucelené a systematické studium v této oblasti. FIGU jej definuje následovně:  „Učení života se vztahuje na veškerá fakta lidské existence, evoluce vědomí a celé mentality, stejně jako na ctnosti, rozvoj osobnosti a charekteru, na správný způsob života, mezilidské vztahy, partnerství atd., atp. Učení ducha se oproti tomu zaměřuje na všechny tvořivé a přírodní zákonitosti v každém ohledu, jakož i na tvořivá přikázání, jež platí jako doporučení hodná následování, aby člověk činil zadost zákonům Tvoření. V posledních asi deseti tisících letech se Učení tradovalo prakticky jen ústně a pouze velmi málo bylo předkládáno v písemné formě. To však vedlo k tomu, že sektářská krvavá náboženství, stejně jako náboženské či polonáboženské organizace dokázaly kolem Učení ducha zosnovat bájná mysteria, což vedlo k nehoráznému zfalšování, a sice až do dnešní doby. Zákony a přikázání Tvoření a přírody obsahují vlastní Učení ducha, jehož šíření je nejdůležitějším úkolem ‚Svobodného zájmového společenství‘ společně s ‚Billym‘ Eduardem Albertem Meierem.“  Mezi jeho díla patří např. následující knižní tituly: "Kalich pravdy"; "OM"; "Arahat Athersata"; "Genesis"; "Dekalog/Dodekalog"; "Talmud Jmmanuel"; "Zákon lásky"; "Život a smrt"; "Znovuzrození, život, umírání, smrt a smutek"; "Úvod do meditace"; "Meditace z jasného pohledu"; "Psychika"; "Direktivy"; "Způsob, jak žít"; "Moc myšlenek"; "Špetka vědění, smyslu a moudrosti"; "Pozemský člověče, přeji ti..."; "Smysluplné, důstojné, hodnotné"; "Symboly Učení ducha"; "Vše o fluidové energii, resp. fluidové síly a jiné záležitosti"; "Klamná představa boha a nemoc klamné představy boha"; "K zamyšlení"; "Výchova dětí, mladistvých a dospělých" atd. Žádné z těchto německy psaných děl nebylo do roku 2011 přeloženo do češtiny.  Mezi další důkazní materiály Meiera patří i tzv. prorocky přesné informace, resp. jeho předpovědi a proroctví. V nich Meier často zveřejnil nejrůznější vědecké a jiné informace, které byly později potvrzeny vývojem událostí či nejmodernější vědou. V rámci svého údajného 251. kontaktu, dne 3. února 1995, předpověděl Meier např. úder nebo útok ze strany Spojených států a jejich prezidenta (viz válka v Iráku), hrozbu islámského fundamentalismu, riziko chemické války, objevení nové nemoci (viz SARS), rozšíření nemoci šílených krav na další zvířata a lidi, jakož i nehodu atomové elektrárny poblíž Lyonu ve Francii. Michael Horn ve svém článku "Profesionální skupina skeptiků dokazuje, že UFO jsou skutečná" uvádí další z Meierových předpovědí a proroctví: „V dubnu 2003 byl Dr. Josephu Veverkovi, předsedovi oddělení astronomie na Cornellově univerzitě, poskytnut dokument se specifickými informacemi o Jupiteru, jeho prstencích a měsících. Tento dokument publikoval Meier v říjnu 1978, pět měsíců předtím, než sonda Voyager 2 dotyčné informace vyfotografovala a poslala zpět k Zemi. Když byl Dr. Veverkovi předložen důkazní prostředek, že Meier popsal měsíc Io jako vulkanicky nejaktivnější těleso ve sluneční soustavě (a sice dříve, než v březnu 1979 existovala první oficiální vědomost o této věci), byl vědec přímý a otevřený: ‚Pokud to řekl 3–5 měsíců předem, tak mohu říct jen to, že má pravdu.‘ Meier dokumentoval také skutečnost, že Jupiter má prstence, popsal složení povrchu planety, zbarvení jejích měsíců, hladký povrch měsíce Io, jakož i fakt, že měsíc Europa je pokryt ledem. Ale co je ještě neuvěřitelnější: Meier přesně popsal složení a zdroj Jupiterových prstenců, 20 let předtím, než roku 1998 vědci z Cornellovy univerzity oznámili své první poznatky ohledně výzkumů v této oblasti!“  Přelidnění „Billy“ Eduard Albert Meier již od padesátých let 20. století zdůrazňuje nutnost redukce pozemské populace pomocí radikálních zákonných opatření. Vyslovuje se pro kontrolu porodnosti podle přesně odstupňovaného systému, avšak nepřipouští žádné zabíjení již žijících lidí. Přelidnění Země popisuje jako největší zlo, z něhož vyplývá celý řetězec negativních důsledků, počínaje drancováním přírody, vytěžováním zdrojů a změnou klimatu, konče psychickými poruchami, zvyšováním sociálního napětí, migracemi obyvatelstva a válkami. Přelidnění nepovažuje jen za problém rozvojových zemí, ale za problém celoplanetární, jenž se týká bez výjimky všech zemí i lidí. Zdůrazňuje nutnost rovnováhy mezi úrodnými plochami planety a počtem obyvatelstva. V tomto smyslu navrhuje dosažení přirozené světové populace o počtu cca 529 miliónů lidí.  Jedním z nejdůležitějších důkazů pro Meierova tvrzení je jeho velká kolekce kontroverzních fotografií. Ta zahrnuje obrázky UFO na švýcarském venkově, spojení kosmických lodí Apollo a Sojuz v roce 1975 či vzdálené astronomické úkazy. Meier přitom většinu ze svých cca 1000 fotografií pořídil v 70. letech, kdy ještě neexistovala možnost počítačové manipulace, a to jen s jednou rukou. Zároveň s těmito fotografiemi předložil i několik paralelních 8milimetrových filmů. Kritici jako Kal Korff, Stanton Friedman a Jacques Valle věří, že to jsou podvrhy. Někteří kritici poskytli jako příklad podobné obrázky a předvedli, že některé z Meierových fotografií vypadají jako ofocené z vědeckofantastických knih, kreseb a televizních programů. Další kritika Meierových fotografií zahrnuje údajné problémy v záběrech a osvětlení poukazující na vystřihování, vkládání a použití modelů. Obrázek údajné mimozemšťanky Asket znázorňoval herečku Michelle Dellafaveovou z televizního zábavného pořadu Deana Martina. Meier uvedl, že mu tato fotografie byla podstrčena kvůli zdiskreditování jeho tvrzení.

Kritika.

Fyzik Neil Davis z firmy Design Technology prozkoumal některé Meierovy fotografie pod mikroskopem, skenoval je mikrodenzitometrem a ověřoval možnost dvojitého osvitu nebo použití modelů. Při zkoumání papírových fotografií nemohl najít nic, co by ho podněcovalo k domněnce, že objekt na zkoumaných snímcích je něco jiného než velký objekt, který byl fotografován v určité vzdálenosti od fotopřístroje. Odborník na počítačové animace Jim Dilettoso předložil Meierovy snímky Dr. Robertovi Nathanovi a Bobovi Postovi z NASA. Oba nechali několik jeho fotek projít vyhodnocovacím programem, načež konstatovali: „Ať už jsou tyto obrázky cokoliv, jsou zatraceně dobré, nic nenasvědčuje nějakému zfalšování.“ Také profesor astronomie Dr. Michael Malin, specializující se na postupy vyhodnocování obrazových materiálů, nemohl objevit žádný náznak podvodu.  Meier údajně od Plejaren obdržel vzorky mimozemských kovových slitin. Pplk. Wendelle Stevens, který v letech 1978–1982 vedl vyšetřování Meierova případu, je nechal v USA testovat vědcem Marcelem Vogelem, vedoucím laboratoře IBM, držitelem 32 patentů, vynálezcem floppy disku a expertem na krystalické struktury. Třebaže byl Dr. Vogel velice skeptický a jednotlivé složky kovových vzorků se nacházejí i zde na Zemi, byl více než ohromen, když po početných výzkumech konstatoval jeden ze svých závěrů, že tento materiál nevznikl nám známým procesem zpracování kovů. Musela se zde uskutečnit neelektrická, studená fúze kovů, což je postup, který je na Zemi ještě neznámý. Vogel: „S žádnou nám známou technologií bychom toho na naší planetě nemohli dosáhnout. Teprve asi za 150 let budeme na Zemi s naší metalurgií tak daleko, že budeme po stránce technické výroby schopni vytvářet takovéto sloučeniny.“ Kovové vzorky ovšem následně zmizely, takže byl znemožněn jejich další výzkum a analýza jiných vědců. To je fakt, který v očích kritiků poukazuje na nepravost či nepodstatnost kovových vzorků jakožto důkazu pro Meierova tvrzení.  Michael Horn ve svém již zmíněném článku "Profesionální skupina skeptiků dokazuje, že UFO jsou skutečná" uvádí: „Skeptici (ani jiní, kteří se o to pokusili) nakonec nebyli schopni reprodukovat zvukovou nahrávku UFO, kterou Meier pořídil pouze pomocí obyčejného kazetového přehrávače na otevřeném poli a před 15 svědky. Nahrávka obsahuje 32 simultánních frekvencí, 24 ve slyšitelné a 8 v neslyšitelné oblasti. Do dnešního dne je nelze reprodukovat, dokonce ani s nejmodernějšími syntezátory, nemluvě o kazetových přehrávačích ve volném prostranství.“  Kromě „Billyho“ Eduarda A. Meiera může více než 120 dalších osob dosvědčit nejrůznější události kolem Plejaden/Plejaren a jejich kosmických lodí, jakož i záležitosti kolem BEAM samotného. V roce 2001 vydalo FIGU tzv. knihu svědků ("Zeugenbuch"), která dokumentuje řadu konkrétních svědeckých výpovědí mezi léty 1959–2001.

Billy Meier, vlastním jménem Eduard Albert Meier (* 3. února 1937, Bülach, Švýcarsko) je zakladatel FIGU, Svobodného zájmového společenství v oblasti hraničních a duchovních věd a ufologických studií. Je také původcem přes 1000 kontroverzních fotografií objektů UFO, vzniklých většinou v sedmdesátých letech, a osmi osmimilimetrových filmů. Krom toho předložil zvukové nahrávky údajné mimozemské lodi a též vzorky údajně mimozemských kovů a krystalů. Disponuje více než 120 zdokumentovanými svědky. Odpůrci považují tyto materiály a svědectví za podvrhy. Meier tvrdí, že se setkává s mimozemšťany a jako cíl svých domnělých kontaktů uvádí specifické učení, které označuje jako Učení pravdy, Učení ducha, Učení života a které do roku 2011 čítá přes 20 000 stran německy psaného textu, z něhož byl do češtiny přeložen pouze zlomek. Mimozemšťané pocházejí podle Meiera z hvězdokupy Plejaren – ta se má nacházet v jiné dimenzi tohoto Vesmíru posunuté vůči té naší o zlomek sekundy do budoucnosti – a nazývají se stejně jako jejich hvězdokupa, tedy Plejaren. Popisuje je jako humanoidy, bytosti podobné lidem ze Země, avšak mnohem vyspělejší po stránce ducha, vědomí i techniky.

Eduard Albert Meier (born February 3, 1937), commonly nicknamed "Billy" is the founder of a UFO religion called the "Freie Interessengemeinschaft für Grenz- und Geisteswissenschaften und Ufologiestudien" (Free Community of Interests for the Border and Spiritual Sciences and Ufological Studies) and alleged contactee whose UFO photographs are claimed to show alien spacecraft. Meier claims to be in regular contact with extraterrestrial beings he calls the Plejaren. He also presented other material during the 1970s such as metal samples, sound recordings and film footage. Meier claims to be the seventh reincarnation after six prophets common to Judaism, Christianity, and Islam: Enoch, Elijah, Isaiah, Jeremiah, Immanuel (Jesus), and Mohammed.


Charakteristika.

Scénický tanec je určený pro divadelní scénu, nemá žádná striktní pravidla ani omezení. Cílem scénického tance je vyjádření příběhu, myšlenky nebo pocitu. Většinou postrádá strnulé pózy, důraz je kladen na plynulý tok pohybů, přirozenost a originalitu pohybového vyjádření. V poslední době má i velké rozšíření mezi tanečními soutěžemi, ve kterých se pohybuje na velmi vysoké úrovni.  Důraz je kladen především na duševní dění – pocity, myšlenky – a to je přenášeno do pohybu. Hudba bývá většinou pochmurná a smutná, ale jsou výjimky, u kterých to je naopak nebo méně znatelné. Tzv. improvizace k scénickému tanci je libovolný tanec, který tanečník vymýšlí za pochodu. Tanečník by se měl do hudby zaposlouchat a sám zjistit, jaké pohyby se k hudbě hodí.  Scénický tanec se dá tančit ve skupině. Různé efekty například v řadách napomůžou k vyjádření pocitů a diváka to více pohltí. U tohoto tance nezáleží jen na taneční stránce, ale i na herecké. Herec nemluví, ale tancuje. V moderním tanci se často používají pohyby na zemi, které i ve stoje musí být výrazové a vyžadují ohebnost. Tanečníci scénického tance tancují často bosi. Jejich gesta jsou svým způsobem stejně výmluvná jako v baletu. Pohyby vymýšlí choreograf, který hraje velikou roli. Je něco jako skladatel v hudbě nebo malíř ve výtvarném umění, ale na rozdíl od nich pracuje s živými lidmi.

Taneční techniky.

Taneční technika a pohybová filozofie v současné podobě tance může zahrnovat balet, improvizační tanec, moderní taneční styly ze Spojených států (Grahamova technika, Humphrey-Weidmanova technika a Hortonova technika) a Evropy. Současní tanečníci využívají moderní techniky, jako je pilates, jóga, herecká praxe a pantomima. Někteří dobře známí choreografové a tvůrci současného tance si vytvořili školy a techniky vlastní. Paul Taylor vyvinul taneční techniku zvanou Taylorova technika, která se nyní vyučuje na moderních tanečních školách, jako je The Ailey School v New Yorku.

Historie.

Scénický tanec se vyvíjel během poloviny dvacátého století, od té doby se rozšířil po celém světě. Stal se jedním z dominantních žánrů formálně vyškolených tanečníků. Nejvíce rozšířený je v USA a Evropě. Nejdříve využíval prvky pouze z jazzového, moderního a klasického tance. Postupem času se ale do contemporary zařadily prvky z mnoha stylů tance.  Cunningham je považován za prvního choreografa, který rozvinul nezávislý postoj k modernímu tanci a vzdoroval nápadům, které byly stanoveny podle baletu. Ostatní průkopníci moderního tance: Ruth St. Denis, Doris Humphrey, Marie Wigman Francois Delsarte, Émile Jaques-Dalcroze, Paul Taylor, Rudolf von Laban, Loie Fuller, José Limon a Marie Rambert.

Moderní scénický tanec ("Contemporary dance") je moderní výrazový tanec, který je vzhledem ke své technické podobnosti přirovnáván k modernímu tanci a baletu. Contemporary dance je velmi nepředvídatelný a zcela odlišný od ostatních tanců. Využívá například i techniky převzaté od japonského současného tance butó nebo prvky z afrického tance. V této formě tance se velmi často objevují nepředvídatelné změny v rytmu, rychlosti a směru. Cíl contemporary spočíval v nalezení nenucenosti pohybu použitím přirozených linií těla a jeho energie. Tato „plynulost“ pohybu zcela odlišovala contemporary dance od tradičních tanečních stylů. V současné době již Contemporary dance vychází z osobnosti jednotlivého lektora či choreografa.

Contemporary dance is a genre of dance performance that developed during the mid-twentieth century and has since grown to become one of the dominant genres for formally trained dancers throughout the world, with particularly strong popularity in the U.S. and Europe. Although originally informed by and borrowing from classical, modern, and jazz styles, it has come to incorporate elements from many styles of dance. Due to its technical similarities, it is often perceived to be closely related to modern dance, ballet, and other classical concert dance styles.