Hráčská kariéra.

Finsko.

Svou hokejovou kariéru začal v rodném Finsku, konkrétně v klubu z rodného města JHT Kalajoki. Od patnácti let hrával za juniorské výběry týmu Kärpät Oulu. V sezóně 2001/02 se poprvé dostal do seniorském výběru tohoto týmu hrajícího nejvyšší finskou soutěž. V klubu strávil celkem 4 sezóny, ve kterých získal s klubem celkem dva mistrovské tituly. Kromě toho, každou sezónu v klubu zvyšoval své bodové statistiky.

Dallas Stars.

V roce 2001 byl draftován týmem Dallas Stars v šestém kole jako 192. celkově. Ve své první sezóně v zámoří si získal obdiv jako specialista na samostatné nájezdy, když ještě 18. března 2006 před zápasem se San Jose Sharks měl na svém kontě devět proměněných nájezdů z devíti. Až finský brankář Vesa Toskala přerušil tohle to jeho kouzlo. Na konci sezóny měl pak na kontě proměněných deset ze třinácti nájezdů. Často hrával v jedné lajně se svými krajany Niko Kapanenem a Antti Miettinenem. Sezónu dokončil jako čtvrtý nejlepší nováček, když zaznamenal v 81 utkáních 17 branek a 38 asistencí, v playoff pak zaznamenal v pěti hrách dva góly a jednu asistenci. V sezóně 2006/07 se spolu s ním utvořila v týmu Stars silná skupina finských hráčů ve složení Hagman, Lehtinen a Miettinen. V této sezóně si na své konto připsal z 82 zápasů 48 bodů. Po skončení ročníku podepsal s Dallasem nový dvouletý kontrakt. Novou sezónu 2007/08 zahájil dobře, když 16. listopadu 2007 vstřelil čtyři branky proti týmu Colorado Avalanche a podílel se tak na vítězství svého týmu 6:1. Během přestupového období 26. února 2008 ho Dallas spolu s Mikem Smithem a Jeffem Halpernem vyměnil do Tampy Bay Lightning za Brada Richardse, Johana Holmqvista a čtvrtou volbou v draftu 2008.

Tampa Bay Lightning.

Zbytek sezóny tedy dohrál v týmu Tampy Bay, se kterou se nedostal do bojů o Stanleyův pohár, protože se ve své konferenci umístila na posledním místě. V sezóně 2008/09 se v týmu urodila velká konkurence a Jokinen se tak občas nedostal ani do základu. Dne 4. února 2009 byl umístěn na přestupovou listinu a později 7. února byl vyměněn do Caroliny Hurricanes výměnou za Wada Brookbanka, Josefa Melichara a čtvrtou volbou v draftu 2009. V dresu Lightning odehrál celkem dvě sezóny, za které nasbíral 30 bodů.

Carolina Hurricanes.

V novém týmu si do konce základní části připsal 11 bodů za gól a 10 přihrávek. S týmem postoupil z 6. místa ve východní konferenci do playoff. Ve čtvrtém zápase čtvrtfinále proti týmu New Jersey Devils vstřelil vítězný gól kanadskému brankáři Martinu Brodeurovi, kdy do konce utkání zbývali pouhé 0,2 sekundy a dovedl tak svůj tým k výhře 4:3. Carolina došla až do finále konference, kde nestačila na pozdějšího vítěze celé soutěže Pittsburgh Penguins, kterému podlehla 4:0 na zápasy. Po konci sezóny 29. června 2009 s ním Hurricanes prodloužili smlouvu o dva roky, za které si v sezóně 2009/10 vydělal půldruhého miliónu dolarů, v další pak dostal 1,9 mil. dolarů. V nové sezóně často nastupoval ve formaci spolu s krajanem Tuomo Ruutuem a kapitánem týmu Ericem Staalem. S Carolinou se nedostal do bojů o Stanleyův pohár, avšak s 30 góly byl nejlepším střelcem mužstva. Během sezóny 2010/11 hrál hlavně na pravém křídle s Ruutuem na středu a Jeffem Skinnerem na levém postu. I když s Hurricanes opět nepostoupil do vyřazovacích bojů, tak to pro něj byla další povedená sezóna, ve které si na své konto připsal 52 kanadských bodů za 19 branek a 33 přihrávek. Dne 30. června 2011 podepsal s Hurricanes nový tříletý kontrakt, který mu měl zaručit roční příjem ve výši tří milionů dolarů. V novém ročníku 2011/12 byl druhým nejproduktivnějším hráčem týmu za Ericem Staalem, když si v 79 zápasech připsal 46 bodů za 12 gólů a 34 asistencí. Během výluky v NHL v sezóně 2012/13 působil ve svém bývalém klubu Kärpätu Oulu, kde si před obnovením ročníku připsal 21 bodů. Po skončení výluky v NHL se vrátil zpět za vekou louži. Na konci března 2013 byl umístěn na listinu nechráněných hráčů, nikdo si ho z ní ale nestáhl. Těsně poté 3. dubna 2013 byl vyměněn do Pittsburghu Penguins za šestou nebo sedmou volbou v draftu 2013.

Pittsburgh Penguins.

Finský hokejista ozdobil svou premiéru v dresu Penguins gólem a proměněným nájezdem v penaltovém rozstřelu nad New Yorkem Rangers, čímž pomohl svému novému týmu k těsné výhře 2:1. Do konce základní části pak zaznamenal v 10 zápasech celkem 11 bodů. V playoff s týmem došel do finále východní konference, kde byl nad jeho síly Boston Bruins, se kterým prohrál 4:0 na zápasy. 8. října 2013, v nové sezóně 2013/14 vstřelil svůj první hattrick v dresu Penguins proti svému bývalému týmu Carolina Hurricanes a pomohl tak k vítězství svého mužstva 5:2. Jokinen prožil nejproduktivnějšího období od roku 2010, když si v základní části celkem připsal 57 bodů v 81 zápasech.

Florida Panthers.

Dne 1. července 2014 podepsal s představiteli týmu Florida Panthers čtyřletou smlouvu v hodnotě 4 miliónů dolarů za sezónu, dohromady si tedy přijde za čtyři roky na 16 miliónů dolarů.

Reprezentační kariéra.

Ve finské hokejové reprezentaci debutoval na MS do 18 let v roce 2001, kdy se podílel dvěma góly na zisku bronzové medaile. Na juniorském šampionátu v Česku vybojoval s týmem bronzové medaile, když byl s osmi body nejproduktivnějším hráčem svého mužstva. Na MSJ v roce 2003 výrazně pomohl šesti góly mužstvu k obhajobě bronzových medailích. Na seniorském mistrovství světa se poprvé objevil v roce 2005, ze sedmi zápasů získal jeden bod, když zaznamenal jednu asistenci v zápase základní skupiny proti Dánsku. V roce 2006 byl nominovaný na olympijské hry v Turíně, kde s týmem prošel až do finále, ve kterém podlehl výběru Švédska. Na mistrovstvích světa 2006 a 2008 získal s týmem bronzové medaile, když v prvním případě v boji o cenný kov zdolali Kanadu a v druhém Švédsko. V roce 2010 jej finský trenér Jukka Jalonen nepovolal na olympijské hry ve Vancouveru a byl za to veřejností tvrdě kritizován. Následně se zúčastnil MS v Německu, kde s týmem nestačili ve čtvrtfinále na samostatné nájezdy pozdějšímu vítězi celého turnaje Česku. Na společném MS ve Švédsku a Finsku postoupil s týmem až o boje o medaile, avšak po vyřazení v semifinále s Ruskem prohráli i rozhodující duel o bronz s Českem. V lednu 2014 ho Erkka Westerlund nominoval na jeho druhé olympijské hry, které se tentokrát uskutečnily v ruské Soči. S týmem vybojoval bronzové medaile, když v boji o bronz porazili USA poměrem 5:0. Na šampionátu v Česku v roce 2015 nestačil s finským týmem ve čtvrtfinále na domácí výběr, kterému podlehl 3:5 a skončil tak na konečném 6. místě. Na turnaji působil jako kapitán a s 11 body byl nejproduktivnějším hráčem svého týmu.

Jussi Jokinen (* 1. dubna 1983, Kalajoki) je finský hokejový útočník momentálně hrající v týmu Vancouver Canucks v severoamerické NHL. Není v žádném příbuzenském vztahu s finským útočníkem Olli Jokinenem z Nashville Predators.

Jussi Petteri Jokinen (born April 1, 1983) is a Finnish professional ice hockey forward currently playing for Oulun Kärpät of the Finnish Liiga. He was drafted by the National Hockey League (NHL)'s Dallas Stars in 2001 in the sixth round, 192nd overall, and spent his first three NHL seasons with the team. Jokinen has also played in the NHL for the Tampa Bay Lightning, Carolina Hurricanes, Pittsburgh Penguins, Florida Panthers, Edmonton Oilers, Los Angeles Kings, Columbus Blue Jackets and Vancouver Canucks.


Životopis.

Frans Post se narodil v roce 1612 v Leidenu (pokřtěn 17. listopadu v Haarlemu), jako syn malíře chrámového skla. Jeho starší bratr Pieter Post proslul jako architekt, malíř a grafik.  V roce 1636 byl poslán Nizozemskou západoindickou společností do Brazílie jako doprovod výpravy vedené správcem nizozemských statků v Brazílii, Johanem Mauritsem van Nassau-Siegen. Hlavním cílem jeho účasti byla dokumentace krajiny, flóry, fauny, obyvatel i sídel. Díla z jeho pobytu v Jižní Americe se vyznačují vysokou topografickou přesností. Pozornost věnoval ve významné míře dokumentaci výroby cukru z cukrové třtiny. Do vlasti se navrátil v roce 1644.  V roce 1646 vstoupil do malířského Cechu svatého Lukáše v Haarlemu. I po ztrátě území Brazílie neochabl v Holandsku zájem o jeho nákresy cukrovarnických provozoven, ani o zobrazení cizokrajných krajin.  Poslední datovaný obraz pochází z roku 1669. Ukončení tvůrčí činnosti bylo pravděpodobně způsobeno alkoholem. Zemřel 17. února 1680.

Dílo.

Obrazy z období po návratu z Jižní Ameriky maloval podle dovezených skic i po paměti. Na slavném obraze vodopádů Paulo Afonso již zobrazil pouze základní schéma vodního toku, zatímco tvarování koryta již skutečnost nezobrazuje. U mnoha obrazů lze nalézt topografickou jednotu s konkrétním reliéfem v Nizozemí.  Významnou součástí Postova díla jsou věrná vyobrazení rostlin a zvířat, doprovázená často poznámkami o chování, vzhledu i chuti masa zobrazených zvířat. Technikou těchto zobrazení je akvarel, kvaš a uhel.  V roce 1679 předal Johann Moritz Nassau 18 obrazů Franse Posta jako dárek francouzskému králi Ludvíkovi XIV, z nichž devět bylo zařazeno do stálé expozice Louvru.  V současné době jsou práce Franse Posta v mnoha významných muzeích v Evropě (Holandsko, Velká Británie, Francie, Německo) i v USA. Většina jeho děl se nalézá v Brazíli.

Frans Post byl nizozemský malíř z období tzv. Zlatého věku holandské malby 17. století. Proslul především zobrazením krajin a výjevů z Jižní Ameriky.

Frans Janszoon Post (17 November 1612 – 17 February 1680) was a painter during the Dutch Golden Age. He was the first European artist to paint landscapes of the Americas, during and after the period of Dutch Brazil In 1636 he traveled to Dutch Brazil in northeast of South America at the invitation of the governor Johan Maurits van Nassau-Siegen. His works were widely collected in The Netherlands, Europe, and Brazil, with the works showing an idealized vision of Dutch colonial rule.


Stavba.

Třída byla další evolucí předcházejících šalup třídy "Egret". Oproti ní měla prodloužený trup, vyšší rychlost a upravenou výzbroj. V letech 1938–1946 bylo britskými loděnicemi postaveno celkem 39 jednotek této třídy. První čtyři plavidla první série byla postavena v letech 1938–1941. V letech 1941–1946 následovalo dalších 31 jednotek vylepšeného modelu. Jejich konstrukce byla vylepšena na základě zkušeností s první čtveřicí (mimo jiné byl zvýšen výkon pohonného systému). Dvě další rozestavěná plavidla nebyla dokončena a stavba dalších tří ("Partridge", "Waterhen" a "Wryneck") byla zrušena před založením kýlu. Do třídy "Black Swan" jsou navíc počítána i čtyři plavidla podtřídy "Modified Bittern" postavená v letech 1940–1943 pro Indii.  Jednotky třídy "Black Swan":

Konstrukce.

První skupina ("Black Swan").

Výzbroj tvořilo šest dvouúčelových 102mm kanónů ve dvoudělových věžích, které doplňoval čtyřhlavňový 40mm kanón a dva čtyřhlavňové 12,7mm kulomety. Plavidla čtyři vrhače a dvě skluzavky hlubinných pum, kterých bylo neseno celkem 40 kusů. Pohonný systém tvořily dva tříbubnové kotle Admiralty a dvě parní turbíny Parsons, pohánějící dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 19,75 uzlu.  Během služby byla výzbroj upravována. Roku 1943 byly kulomety nahrazeny čtyřmi 20mm kanóny Oerlikon. Protiponorkovou výzbroj posílil salvový vrhač hlubinných pum Hedgehog. Celková zásoba hlubinných pum se zvýšila na 110 kusů. V letech 1944–1945 zůstaly dva Oerlikony, které posílily další čtyři Oerlikony vylepšeného modelu Mk.II/IV.

Druhá skupina ("mod Black Swan").

Plavidla postavená různými loděnicemi se mírně lišila v rozměrech, výtlaku a výzbroji. Základní výzbroj tvořilo šest dvouúčelových 102mm kanónů ve dvoudělových věžích, které doplňovalo deset 20mm kanónů Oerlikon, dále osm vrhačů a dvě skluzavky hlubinných pum, kterých bylo neseno celkem 110 kusů. Během služby byla výzbroj různě modifikována, obvyklá byla instalace účinnějších 40mm kanónů Bofors a salvových vrhačů Hedgehog. Vylepšený pohonný systém měl výkon 4300 hp. Rychlost zůstala stejná

Služba.

Celá třídy byla velmi intenzivně nasazena ve druhé světové válce. Zejména se podílela na doprovodu konvojů.

Třída Black Swan byla lodní třída britských šalup z období druhé světové války. Celkem bylo ve dvou skupinách postaveno 39 jednotek této třídy. Stavba dalších pěti byla zrušena. Za druhé světové války je provozovala královská námořnictva Velké Británie a Indie. Čtyři šalupy byly potopeny a dvě další neopravitelně poškozeny. Jejich zahraničními uživateli se po válce stali Egypt, Pákistán a Západní Německo.

The "Black Swan" class and Modified "Black Swan" class were two classes of sloop of the Royal Navy and Royal Indian Navy. Twelve "Black Swan"s were launched between 1939 and 1943, including four for the Royal Indian Navy; twenty-five Modified "Black Swan"s were launched between 1942 and 1945, including two for the Royal Indian Navy; several other ships were cancelled.


Kariéra.

Počátky kariéry.

Ward strávil juniorskou kariéru v klubu Red Deer Rebels, v lize Western Hockey League. V sezóně 2000/01 hrál za Rebely v jednom zápase. Od té doby chytal v Red Deeru další tři celé sezóny, během kterých se dvakrát dostali do finále WHL. Při Vstupním draftu NHL 2002 byl vybrán na 25. místě celkově týmem Carolina Hurricanes. Po absolvování WHL se na dvě sezóny přesunul do nižší severoamerické ligy AHL, kde hrál za Lowell Lock Monsters.

NHL.

13. května 2004 podepsal Ward s Hurricanes několikaletý kontrakt. V sezóně 2005-06 Ward převážně sekundoval švýcarskému brankáři Martinu Gerberovi. Poprvé chytal Ward v NHL 5. října 2005 proti Tampě Bay Lightning, když si Gerber poranil podkolenní šlachu a Ward byl povolán za něj a chytil 10 z 11 střel při porážce 2:5. Svůj druhý zápas hrál o dva dny později na domácím hřišti proti Pittsburghu Penguins, kdy nakonec zvítězili 3:2 po samostatných nájezdech a Ward v nájezdech vychytal Maria Lemieuxe, Žigmunda Pálffyho a Sidneyho Crosbyho. Díky svým výsledkům ve své první sezóně v NHL se dostal do širšího výběru Kanady 81 hokejistů pro Zimní Olympijské hry 2006. Byl jedním z devíti brankářů, ovšem do konečné nominace se nedostal. Postupně jeho výkonnost v sezóně klesla a zhoršil si tak statistiky.  Po vydařeném playoff NHL 2006 byl Ward povýšen na stálou jedničku týmu Hurricanes. V sezónách 2006-07 a 2007-08 zaznamenal 30 a 37 vítězství, ale s Hurricanes chyběli v obou letech v playoff, ale v sezóně 2008-09 se dostali v playoff do finále východní konference, ve kterém byli vyřazeni pozdějším vítězem Stanley Cupu Pittsburghem Penguins.  Po špatném začátku v sezóně 2009-10 se Ward zranil 8. listopadu 2009, když se řízl na noze o brusli útočníka Ricka Nashe z Columbusu Blue Jackets. Toto zranění si vyžádalo čtyřtýdenní absenci. Po návratu zaznamenal 18 vítězství a 23 porážek a s Carolinou nepostoupili do playoff.  V roce 2007 byl členem Kanadského národního týmu na MS v Moskvě, v Rusku, kde vyhráli zlaté medaile, když ve finále porazili Finsko 4:2 a v roce 2008 v Kanadě získali po porážce ve finále 4:5 s Ruskem stříbrné medaile.

Playoff NHL 2006.

V prvním kole playoff 2006 už Hurricanes prohrávali o dva zápasy s Montrealem Canadiens. Poté nahradil trenér Peter Laviolette brankáře Martina Gerbera za Cama Warda a Ward dovedl Hurricanes k vítězství nad Canadiens. V dalším kole vyřadili New Jersey Devils, kde chytal Wardův idol Martin Brodeur. Ve finále východní konference vyřadili Buffalo Sabres a ve finále celého playoff porazili v sedmizápasové bitvě Edmonton Oilers. Ward byl prvním brankářem od dob Patricka Roye, který dokázal ve své premiérové sezóně v NHL vyhrát Stanley Cup. Ward byl vyhlášen nejužitečnějším hráčem playoff, za což získal Conn Smythe Trophy.

Osobní život.

Narodil se v Nemocnici Svatého Pavla v Saskatoonu, v Kanadě. Cam Ward je druhé dítě Kena a Lurel Wardových a je prostředním sourozencem sester: mladší Chelsea a starší Kendry. Vyrůstal v Saskatoonu a později v Sherwood Parku v kanadské provincii Alberta, kam se rodina odstěhovala, když bylo Camu Wardovi 10 let.  Cam Ward má syna, který se narodil 24. listopadu 2010.

Cameron Kenneth Ward (* 29. února 1984, Saskatoon, Saskatchewan, Kanada) je bývalý kanadský hokejový brankář, naposledy hrající v týmu Chicago Blackhawks v severoamerické lize NHL.

Cameron Kenneth Ward (born February 29, 1984) is a Canadian former professional ice hockey goaltender. He played the majority of his fifteen-year professional career for the Carolina Hurricanes of the National Hockey League (NHL). He played for the Chicago Blackhawks during his final season before signing a one-day contract to officially retire as a Hurricane in 2019.


Život.

Catulus se spolu s Mariem účastnil jako velitel války s Kimbry a Teutony. Po boku tohoto generála zvítězil roku 101 před n. l. nedaleko Vercellae nad Kimbry a spolu s ním v Římě triumfoval. Největší pocty za vítězství ale byly přiděleny Mariovi. Roztrpčený Catulus se stal Mariovým horlivým kritikem a přiklonil se ke straně jeho odpůrce, Cornelia Sully. Během bojů mezi příznivci dvou mocných mužů se dostal Catulus na seznam proskribovaných. Když ho odmítl roku 87 Marius omilostnit, spáchal sebevraždu.  Catulus si vzal za manželku Serviliu, se kterou měl syna Quinta Lutatia Catula a dceru Lutatiu. Lutatius Catulus mladší pokračoval v otcových šlépějích a stal se konzulem v roce 78 před n. l. a cenzorem v roce 65 před n. l. Lutatiu si za manželku vzal významný řečník, Ciceronův protivník, Quintus Hortensius Hortalus.  Z bohatství získaného ve vojenských taženích dal Catulus v Římě vybudovat dvě stavby, které byly známy jako Monumenta Catuli (Catulovy památníky): "Aedes Fortunae Huiusce Diei" (Chrám Štěstěny přítomného dne), který měl být oslavou vítězství u Vercellae, a Porticus Catuli (Catulovo sloupoví), vystavěné z peněz získaných z tažení proti Kimbrům.

Literární činnost.

Catulus proslul nejen jako státník a vojevůdce, ale také jako filozof, řečník, básník a historik. Kolem sebe shromáždil kroužek aristokratů s podobnými literárními zájmy, předchůdců budoucích mladořímskych básníků. Catulus zavedl do římské literatury epigram a sám je tvořil podle řeckého vzoru. Dochovaly se dva: jeden oslavující známého herce Quinta Roscia, druhý s erotickým tématem napodobující Kallimacha.  Catulus je také autorem historiografického díla "De Consult et de rebus gestis suis" (O konzulátu a svých vlastních činech). Vzorem jeho práce je historiografické dílo Xenofóna.

Quintus Lutatius Catulus (150 př. n. l.– 87 př. n. l.) byl římský státník, vojevůdce a literát, jeden z významných členů rodu prestižního senátorského rodu Lutatiů (gens Lutatia). V roce 102 před n. l. zastával spolu s Gaiem Mariem úřad konzula.

Quintus Lutatius Catulus (149–87 BC) was a consul of the Roman Republic in 102 BC, and the leading public figure of the "gens Lutatia" of the time. His colleague in the consulship was Gaius Marius. During their consulship the Cimbri and Teutones marched south again and threatened the Republic. While Marius marched against the Teutones in Gaul, Catulus had to keep the Cimbri from invading Italy. In this he failed; the Cimbri succeeded in invading the Po Valley. In 101 BC, as proconsul, he helped Marius defeat the Cimbri at Vercellae. After Vercellae the two feuded and Catulus sided with Sulla in the civil war of 88–87 BC. When the Marians regained control of Rome in 87 BC, Catulus committed suicide rather than face prosecution.


Historie.

1907 - První republika.

Roku 1907 byla založena Pražská továrna na automobily jako společný projekt První česko-moravské továrny na stroje v Praze (od roku 1927 sloučené jako mateřská společnost Pragovky v koncernu Českomoravská Kolben Daněk) a Ringhofferových závodů, vyrobila několik vozů v licenci italské firmy Isotta Fraschini, o rok později v licenci francouzských značek Charon a Renault. Roku 1908 se vyrobilo jen 6 kusů a tak Ringhoffer odstoupil od smlouvy. Koncem roku 1909 vznikla značka Praga (z latinského výrazu města Prahy, aby byl název mezinárodní). Poptávka po automobilech však byla velmi malá, vozy drahé, výroba neefektivní, továrna vyráběla 9 modelů, za dva roky existence se však prodalo pouhých 15 kusů automobilů. Od roku 1910 byla zahájena sériová výroba s modely Praga 01 a Praga 02, ale ani to automobilku nenastartovalo.  Až rok 1911 znamenal úspěch, který je spojen s příchodem českého konstruktéra Františka Kece na pozici vrchního konstruktéra. Navrhl vojenský nákladní vůz typu Praga V 1911, který proslul pod názvem „autovlak“, svou kvalitou a spolehlivostí se osvědčil a Pragovka s ním získala veřejnou zakázku rakousko-uherské armády a císařství jeho prodej subvencovalo. Již před první světovou válkou byla zahájena výroba osobních automobilů vlastní konstrukce, jejichž autorem byl František Kec. Vozy byly spolehlivé, kvalitní, konkurovaly zahraničním značkám. Jednalo se o modely Praga Mignon 1911 (vůz střední velikosti), Praga Grand 1912 (velký vůz, zvítězil 1912 v Alpské jízdě, jezdil v něm na frontě poslední rakousko-uherský císař Karel I., ve 20. letech v něm jezdil T. G. Masaryk), Praga Alfa 1913 (malý lidový vůz za nízkou cenu, dostupný širšímu okruhu lidí, jako první české auto dosahovala rychlosti až 100 km/h). Roku 1919 stanul v čele automobilky František Kec jako generální ředitel, továrna byla inovátorskou firmou a zavedla řadu novinek. Kromě prodejních úspěchů zaznamenala Praga řadu ocenění v mezinárodních sportovních a konkurzních soutěžích. Po první světové válce za první republiky Kec zkonstruoval Praga Piccolo 1924 (menší rodinný vůz, který na výstavě v Ženevě získal titul nejhezčí vůz výstavy). František Kec Pragovku opouští po neshodách ohledně strategie automobilky v roce 1933.  Brzy po vzpamatování z hospodářské krize výroba pokračovala modely Praga Super Piccolo 1934, Praga Baby 1934 a Praga Golden 1934, Praga Lady 1935.

Období po 2. světové válce.

25. 3. 1945 zničil téměř celou automobilku nálet za druhé světové války. Po válce v rekonstruovaných budovách automobilky zahájila výrobu ČKD Sokolovo (později ČKD Lokomotivka a ČKD Kompresory), automobilka Praga se přesunula dál do Vysočan do bývalé továrny Junkers. V roce 1945 byla znárodněna, 1946 zařazena jako oddělení výroby pod ČKD, vyráběla již jen nákladní a vojenské vozy (známou a dlouho používanou Praga V3S, tzv. vejtřasku), byla přejmenována na "Automobilové závody Klementa Gottwalda", od roku 1964 vyráběla jen převodovky pro nákladní auta a autobusy (sedmistupňové převodovky, které kdysi navrhl František Kec).  V polovině 80. let vznikly prototypy univerzálních nosičů UV 100 a UV 120, které měly být domácí alternativou k dováženým vozidlům Unimog. Postupným vývojem vznikl produkční typ Praga UV 80, který Praga začala vyrábět v roce 1992.

Období po roce 1989.

Po roce 1989 byl podnik zprivatizován. Roku 1995 získala Praga majoritní podíl v čáslavské firmě OASA (bývalé ČSAO), zkrachovalém výrobci luxusních autobusů. Od roku 1997 se v nové akciové společnosti Praha Čáslav začaly vyrábět všechny vozidla Praga. Kromě vozidel typu UV 80 podnik nabízel také větší typy STNA (UV 100) a NTS. Roku 2001 prošla výrobní řada modernizací a UV 80 nahradil typ Alfa TN / UN. Také modernizované větší vozidla STNA a NTS dostaly staronové názvy Grand a Golden. Hlavním odběratelem vozů byla státní sféra. Podnik se však potýkal s nedostatečným odbytem, během let 2001–2003 vyrobil necelých 120 vozidel všech typů. V lednu 2004 se Praga Čáslav dostala do likvidace. Kromě toho se Praga také pokoušela obnovit výrobu motocyklů, ale bez větších úspěchů. V červnu roku 2006 koupila značku britská firma International Truck Alliance s úmyslem od roku 2007 vyrábět nákladní vozy se jménem Praga v polském Lublině.  Nynější majitel, Praga Export s.r.o. v čele s Petrem Ptáčkem, má za cíl obnovit výrobu aut značky Praga a znovu se s ní setkávat v silničním provozu. V roce 2011 na závodech Dutch Supercar Challenge GT v Belgii firma představila závodní vůz Praga R4S, s osmiválcovým motorem o výkonu 520 koní. V roce 2012 představila nový závodní speciál Praga R1. V roce 2015 homologovala supersportovní silniční vůz Praga R1R, odvozený od R1, je to první osobní silniční auto Pragy vyrobené po roce 1947.

Budova Praga.

Původní budovy automobilky Praga s železobetonovou konstrukcí postavil architekt Stanislav Bechyně v letech 1917 - 1918, dvě věže s výtahovými šachtami v rozích budovy byly působivou dominantou pražské Libně a Vysočan. Po skončení výroby pod ČKD chátraly a na podzim roku 2002 podlehly demolici, na pozemcích bývalé největší československé automobilky byla postavena O arena, přilehlé administrativní a komerční budovy a bytové domy.

Automuzeum Praga.

V roce 1957 bylo zřízeno soukromé Automuzeum Praga sběratelem Emilem Příhodou, které sídlí ve Zbuzanech u Prahy. Muzeum prezentuje historii této české automobilky, čítá přes 70 kusů automobilů či dopravních prostředků značky Praga, technickou dokumentaci a ostatní materiály s ní související.  Výroba osobních automobilů skončila v roce 1947. Znovuobnovení přišlo po roce 2011 se závodními a sportovními vozy.

Praga byl český výrobce automobilů s historií od roku 1907. Automobilka vyráběla osobní a nákladní auta, motocykly, letadla, technické díly do aut, zavedla desítky patentů do světa automobilismu.

Praga is a manufacturing company based in Prague, Czech Republic. The company produced automobiles, karts and planes. Praga V3S was used by the Czechoslovak Army for more than half a century.


Poloha.

Palác se nachází ve 4. obvodu na východním cípu ostrova sv. Ludvíka mezi "Quai d'Anjou" a "Rue Saint-Louis-en-l'Île", kde má vstup v č. 2.

Historie.

Palác postavil v letech 1640-1644 francouzský architekt Louis Le Vau pro Jeana Baptistu Lamberta. Po jeho smrti se majitelem paláce stal jeho bratr Nicolas Lambert de Thorigny, prezident královské účetní komory (Chambre des Comptes).  V roce 1729 jeho potomci prodali palác finančníkovi Claudovi Dupinovi (1686–1769) a o deset let později jej koupil markýz du Châtelet. Dalšími majiteli se postupně stali Salomon, Benjamin a Étienne de La Haye. V roce 1781 ho koupil Achille-René Davène. Za velké francouzské revoluce mu byl roku 1794 zkonfiskován. V roce 1802 prodán. V roce 1813 ho koupil Jean-Pierre Bachasson, ministr vnitra Napoleona I.  V roce 1842 palác koupila polská šlechtická rodina Czartoryski jako své pařížské sídlo. Noví majitelé vytvořili z paláce v následujících desetiletích politické centrum polské emigrace. Po neúspěšném listopadovém povstání v letech 1830/1831 proti dělení Polska se většina jeho vůdců uchýlila do exilu a Paříž se stala hlavním centrem. Hlavou polské emigrace byl kníže Adam Jerzy Czartoryski a jeho mladší bratr Konstanty Adam Czartoryski, který byl vojenským vůdcem povstání.  Hôtel Lambert představoval nejen politické, ale i kulturní centrum polského exilu v 19. století. V Paříži byly založeny dvě školy pro polské chlapce a pro polské dívky, kteří se připravovali na univerzitní studium ve Francii. Rovněž byla založena Polská knihovna, která dodnes sídlí na "Quai d'Orléans" č. 6. Vedle významných polských emigrantů jako byli Frédéric Chopin, Zygmunt Krasiński, Michał Czajkowski nebo Adam Mickiewicz patřili k pravidelným hostům také umělci Alphonse de Lamartine, George Sandová, Honoré de Balzac, Hector Berlioz, Ferenc Liszt a Eugène Delacroix. Pro každoroční ples komponoval Chopin množství svých polonéz.  Po druhé světové válce zde bydleli mj. chilský miliardář Arthuro Lopez-Willshaw nebo herečka Michèle Morgan. V roce 1975 kníže Czartoryski palác prodal Guy de Rotschildovi a po jeho smrti v roce 2007 jej koupil katarský emír Hamád Ibn Chalífa Al-Sání. Emír chtěl palác modernizovat (výtahy, klimatizace, podzemní garáže). Proti zamýšleným změnám se postavilo mnoho osobností a byly podány tři žaloby o pozastavení stavebního povolení. Teprve v roce 2010 Ministerstvo kultury oznámilo podepsání vzájemné dohody mezi majitelem a asociací Paris historique.

Architektura.

Budova obklopující dvůr má přízemí, kde se nacházejí consacré aux communs a dvě obytná patra. První patro slouží ke společenským událostem, ve druhém jsou pokoje. Herkulova galerie má strop, který namaloval kolem roku 1650 Charles Le Brun. Basreliéfy vytvořil Gérard Van Opstal.

Hôtel Le Vau.

Sousední budova č. 3 na "Quai d'Anjou" je palác ze 17. století, který si architekt Le Vau postavil pro sebe, protože se oženil s dcerou notáře, kterému patřil pozemek sousedící s palácem Lambert. Jeho fasáda navazuje na sousedící palác. V paláci žil v letech 1642-1650, tedy v době, kdy pracoval na paláci Lambert. V roce 1670 se jeho dům stal majetkem rodiny La Haye, která později vlastnila i palác Lambert a tak došlo ke spojení obou budov.

Hôtel Lambert (česky "Lambertův palác") je městský palác v Paříži. V 19. století se v paláci scházela politická frakce polské emigrace, která získala název podle tohoto paláce. Budova je od roku 1862 chráněná jako historická památka.

The Hôtel Lambert () is a "hôtel particulier," a grand mansion townhouse, on the Quai Anjou on the eastern tip of the Île Saint-Louis, in 4th arrondissement of Paris. In the 19th century, the name "Hôtel Lambert" also came to designate a political faction of Polish exiles associated with Prince Adam Jerzy Czartoryski, who had purchased the Hôtel Lambert.


Historie ligy.

Liga ledního hokeje ve Velké Británii se hraje od roku 1980. Do roku 1996 nesla jméno British Hockey League. V roce 1996 došlo k reorganizaci soutěže a British Hockey League byla přetransformována na Ice Hockey Superleague a British National League, která plnila roli nižší soutěže. Stoupající náklady na účast v lize a neustále se snižující počet účastníků vedl k zániku Ice Hockey Superleague v roce 2003. Následně byla zformována Elite Ice Hockey League, která se hraje od sezóny 2003/04 do současnosti. Původní druhá nejvyšší liga British National League ukončila svoji činnost v roce 2005 a byla nahrazena English Premier Ice Hockey League, která tak plní funkci druhé nejvyšší soutěže.

Systém soutěže.

Základní část ligy se hraje ve stylu každý s každým, třikrát doma a třikrát venku. Následně postupuje 8 nejlepších klubů do play-off. Čtvrtfinále se hraje pouze dvě utkání (jedno doma a jedno venku). Následně se semifinále a finále hraje formou turnaje v Nottinghamu. Britské týmy hrají zároveň ještě dva poháry. Prvním je Challenge Cup, kdy je liga rozdělena na dvě konference. Severní konferenci tzv. "Gardiner Conference" (podle vynikajícího hokejového brankáře skotského původu Charliho Gardinera) hrají týmy Braehead, Dundee, Edinburgh, Fife a Hull. Jižní konferenci tzv. "Erhardt Conference" (podle anglického hokejisty Carla Erhardta) hrají Belfast, Cardiff, Coventry, Nottingham a Sheffield. Každý tým hraje se soupeřem dvě utkání doma a dvě venku. Dva nejlepší z obou konferencí následně postupují do semifinále poháru. Druhým pohárem je British KO Cup, který je založený na KO systému. Tým hraje se soupeřem jedno utkání doma a jedno venku. Celkové skóre z obou utkání určuje postupujícího. Tým, který vypadne, se dále poháru neúčastní.

Týmy.

Týmy hrající ligu v sezóně 2014/15.

Elite Ice Hockey League (česky: Elitní liga ledního hokeje, zkratka EIHL) je nejvyšší profesionální hokejovou ligou ve Spojeném království. Byla založena v roce 2003 po rozpuštění Ice Hockey Superleague. Momentálně ji hraje 10 klubů ze všech čtyř historických zemí (Anglie, Skotsko, Wales a Severní Irsko). Lední hokej je tak jediným sportem ve Spojeném království, který se tímto faktem může pyšnit.

The Elite Ice Hockey League (EIHL), sometimes referred to as the British Elite League, is an ice hockey league in the United Kingdom. Formed in 2003 following the demise of the Ice Hockey Superleague, it is the highest level of ice hockey competition in the United Kingdom.


Výskyt.

Eurosibiřský druh se v současnosti v Evropě vyskytuje jen ostrůvkovitě. Je rozšířen od Pyrenejí přes Francii, Benelux, Německo, jih Skandinávie a státy Střední Evropy až na Balkán a odtud dále přes jižní Sibiř a Střední Asii až po Dálný východ.  Na většině území České republiky již vymizel a přežívá jen na hrstce nevelkých lokalit v Polabí, v jižních a jihozápadních Čechách a jižním podhůří Nízkého Jeseníku. Jsou to motýli žijící výrazně usedle, nemigrují, dospělci se zdržují na ohraničeném území a tvoří uzavřené populace. V případě nepříznivé změny životního prostředí se jejich populace obvykle nestěhují, ale vymřou. Je to druh krátkověký, brzy po nakladení vajíček dospělci umírají.

Vzhled.

Modrásek hořcový má rozpětí křídel 32 až 40 mm. Samci se zbarvením liší od samic. Samci mají horní stranu předních křídel zbarvenou modře, samice hnědě s modrými ploškami. Spodní strana je u obou téměř stejná, jen někdy mají přední křídla samců modravý nádech.

Ekologie.

V ČR žijí dvě formy modráska hořcového (v minulosti uznávané jako poddruhy): Modrásek hořcový pravý žije převážně na vlhkých, na živiny chudých loukách, kde jeho živnou rostlinou je hořec hořepník ("Gentiana pneumonanthe"). Modrásek hořcový Rebelův obývá vysychavé pastviny a jeho rostlinou je hořec křížatý ("Gentiana cruciata"). Některým formám žijícím mimo území ČR poskytují nektar k obživě a místo pro kladení vajíček a počáteční vývoj housenek hořec tolitovitý ("Gentiana asclepiadea") nebo v Česku již vyhynulý hořeček německý ("Gentianella germanica"). Nároky motýlů na stanoviště plynou do značné míry z požadavků hostitelských druhů hořců a mravenců.

Rozmnožování.

Samice v období července a srpna kladou velká nápadná bílá vajíčka na svrchní stranu horních listů nebo do rozvíjejících se květních poupat „svých“ rostlin, preferují zdatnější a vyšší. Na velké rostlině může být nakladeno i několik desítek vajíček. Vylíhnuté housenky se vyvíjejí v květech a semenících dva až tři týdny, v jednom květu jich může být nejvýše okolo pěti, při větším počtu a nedostatku potravy propuká kanibalismus. Ve čtvrtém instaru housenky z květů vylezou a spadnou na zem pod rostlinu.  Bezmocné housenky na zemi čekají na mravenčí adopci: vypouštějí chemické látky, kterými se maskují, a vydávají se za mravenčí larvy. Na druh mravenců nejsou náročné, může to být téměř kterýkoli druh z rodu "Myrmica", jenž se v lokalitě vyskytuje. Nutnou podmínkou je, aby housenky nebyly od nejbližšího mraveniště vzdáleny více než 2 m, protože mravenci rodu "Myrmica" necestují dále od mraveniště a housenky by uhynuly.  Nalezenou motýlí housenku mravenci odnesou do mraveniště, kde ji uloží mezi mravenčí larvy, a dělnice ji krmí. V mraveništi bývá z počátku průměrně 5 až 10 housenek, přičemž jejich mortalita bývá – podle druhu mravenců – 80 až 90 %. V mraveništi jsou housenky také často parazitovány lumkem "Ichneumon eumerus". Počátkem léta se větší housenky zakuklí a zhruba za tři týdny se vylíhnou dospělci. Ti již nejsou před mravenci chráněni a urychleně opouštějí mraveniště. Menší housenky zůstávají v mraveništi a nechávají se krmit ještě další rok.

Ohrožení.

Další zachování populace modrásků hořcových je zcela závislé na nezhoršení přírodních podmínek na územích, ve kterých doposud žijí. Proto Agentura ochrany přírody a krajiny ČR zpracovala studie, jak na těchto stanovištích dosáhnout udržitelnosti populace při zachování prosperity hostitelských rostlin a mravenců.  Modrásek hořcový je v České republice podle "vyhlášky MŽP ČR č. 395/1992 Sb. ve znění vyhl. č. 175/2006 Sb." i podle "Červeného seznamu bezobratlých ČR" z roku 2005 zařazen mezi kriticky ohrožené druhy (CR).

Modrásek hořcový ("Phengaris alcon") je středně velký, jen vzácně se vyskytující motýl, druh z rodu "Phengaris". Tento obligátní myrmekofil potřebuje ke svému vývoji jak živnou rostlinu, tak i hostitelské mravence.

Phengaris alcon, the Alcon blue or Alcon large blue, is a butterfly of the family Lycaenidae and is found in Europe and across the Palearctic to Siberia and Mongolia.


Historie.

Na tomto místě mezi ostrovem Cité a pravým břehem stával nejstarší známý most v Paříži zvaný "Velký most" ("Grand-Pont"), jehož název odlišoval od "Malého mostu" ("Petit-Pont"), který spojoval ostrov Cité s levým břehem. Most byl zničen při nájezdu Normanů v roce 886. Další dřevěný most zde vydržel do roku 1406, kdy jej odnesla povodeň. V roce 1413 nechal Karel VI. vybudovat opět dřevěný most s pevnější konstrukcí, který se nazýval Notre-Dame, na němž se nacházelo až 60 domů. Tento most se zhroutil 28. října 1499. V roce 1500 začala výstavba nového kamenného mostu o šesti obloucích, která skončila v roce 1507. Také tento most nesl mnoho domů a obchodů. Tyto domy byly jako první v Paříži očíslovány. V roce 1660 byl most opraven a vyzdoben na počest příjezdu dcery španělského krále Filipa IV., Marie Terezie Habsburské do Paříže, která se na základě Pyrenejské smlouvy stala manželkou Ludvíka XIV. a královnou Francie a Navarry. V roce 1786 byly na příkaz krále Ludvíka XVI. odstraněny z mostu všechny stavby.  V roce 1853 byl starý most nahrazen novým rovněž kamenným, který měl jen pět oblouků. Most byl pro říční dopravu nebezpečný, mezi lety 1891 až 1910 zde bylo 35 nehod lodí. Proto bylo rozhodnuto nahradit tři prostřední kamenné oblouky jedním kovovým, aby se usnadnil průjezd lodím. Stavba probíhala do roku 1914, ovšem slavnostní odhalení proběhlo až po skončení první světové války v roce 1919.

Architektura.

Most má tři oblouky. Dva krajní menší jsou kamenné z roku 1853, největší prostřední (60 m dlouhý) je z oceli. Celková délka mostu činí 105 metrů a šířka 20 metrů (12 m vozovka a 4 m dva chodníky).

Pont Notre-Dame (česky "Most Panny Marie") je most přes řeku Seinu v Paříži. Nachází se ve 4. obvodu, kde spojuje pravý břeh a ostrov Cité. Poslední přestavba pochází z let 1910–1914. Most byl pojmenován podle katedrály Notre-Dame.

The Pont Notre-Dame is a bridge that crosses the Seine in Paris, France linking the "quai de Gesvres" on the Rive Droite with the "quai de la Corse" on the Île de la Cité. The bridge is noted for being the "most ancient" in Paris, in the sense that, while the oldest bridge in Paris that is "in its original state" is undoubtedly the Pont Neuf, a bridge in some form has existed at the site of the Pont Notre-Dame since antiquity; nonetheless, it has been destroyed and reconstructed numerous times, a fact referred to in the Latin inscription on it to honor its Italian architect, Fra Giovanni Giocondo. (See below.) The bridge once was lined with approximately sixty houses, the weight of which caused a collapse in 1499.


Původ.

Cesta Kateřiny II. na Krym v roce 1787, na níž ji doprovázel i rakouský císař Josef II., byla součástí diplomatických příprav na společný rusko-rakouský útok na Osmanskou říši, současně se mělo rakouskému císaři a početnému doprovodu cizích diplomatů z nejrůznějších zemí ukázat bohatství a moc Ruska. Carský výlet na Krym se připravoval několik let. Na každém místě, kde měla carevna nocovat, byl postaven skvělý palác, vyspraveny cesty, opravovány fasády atd.  Avšak finanční prostředky impéria byly limitované a změnit pustinu v kvetoucí kraj nedokázal ani mocný kníže G. A. Potěmkin. Aby vytvořil iluzi skvělého rozmachu nedávno k Rusku připojených oblastí, pozval z Petrohradu na čtyřicet malířů, zběhlých v tehdy módní tzv. perspektivní malbě. Ti pak podél Dněpru, po němž plulo několik desítek korábů s carskou suitou, namalovali kulisy vesnic, kolem nichž se pásl dobytek, svátečně oblečení venkované mávali a zpívali písně.  Z dálky nebylo vidět, že dobytek sotva stojí na nohou, neboť carevně ukazovali pětkrát či šestkrát totéž stádo, které v noci hnali vždy na nové místo. Podobně bylo vidět i několik pluků, které se pro větší efekt přesunovaly a defilovaly tak před panovnicí několikrát. Po cestách jely vozy naložené pytli s obilím (ve skutečnosti se však jednalo o písek), před dekoracemi vesnic stáli jako vesničané opět převlečení vojáci Potěmkinových pluků.  Ve vsích nebo městech, kudy průvod přímo projížděl, byly „pravé“ jen hlavní ulice, v průčelí bočních ulic stály opět jen kulisy. Ve vesnických chalupách se pak carevna a její doprovod nestačily divit tomu, že na stole vždy stála pečená husa. Byla to opět jedna a táž pečeně dle potřeby přenášená přes zadní dvorky. Při námořní přehlídce v Sevastopolu obstály jen první řady válečných lodí, v posledních řadách byly již jen lodě obchodní „upravené“ na bitevní koráby...

Kritika.

Mnozí historici o těchto událostech pochybovali a někteří pochybují i dnes. Existují však zprávy dobových svědků, kteří potvrzují, že tyto „potěmkinské vesnice“ opravdu existovaly. Jedním ze svědků, kteří o falešných vesnicích psali ve své korespondenci, byl např. saský diplomat Georg von Helbig. Objeveny byly i dopisy samotného Potěmkina, v nichž žádal prezidenta akademie umění o urychlené dodání skupiny umělců, kteří měli namalovat kulisy vsí a staveb, jimiž panovnice projížděla. Dalším důležitým svědkem byl už výše zmíněný císař Josef II., který se s carevnou Kateřinou Velikou sešel na Krymu k politickým jednáním. Ten označil svou cestu na Krym za „halucinaci“. Samotná carevna během cesty tušila, že něco není v pořádku, ale zřejmě jí to příliš nevadilo.

Literatura.

ŠVANKMAJER, M.; VEBER V., SLÁDEK Z., MOULIS V., DVOŘÁK L.. Dějiny Ruska. Praha: Nakladatelství Lidové noviny.

Jako Potěmkinovy vesnice (stavění Potěmkinových vesnic) bývá označována snaha vykreslit něco lépe, než tomu tak ve skutečnosti je - falešně přikrášlit skutečnost a zastírat pravdivý stav věcí.

In politics and economics, a Potemkin village is any construction (literal or figurative) whose sole purpose is to provide an external façade to a country which is faring poorly, making people believe that the country is faring better. The term comes from stories of a fake portable village built solely to impress Empress Catherine II by her former lover Grigory Potemkin, during her journey to Crimea in 1787. While modern historians claim accounts of this portable village are exaggerated, the original story was that Potemkin erected phony portable settlements along the banks of the Dnieper River in order to impress the Russian Empress; the structures would be disassembled after she passed, and re-assembled farther along her route to be viewed again as if another example. The term is a translation of the (IPA: ; romanization: "potyómkinskiye derévni").


Vývoj.

Vývoj zbraně byl zahájen ve firmě Rheinmetall v roce 1925 na základě požadavku a specifikací německého ministerstva a to i přes to, že Versailleská smlouva v té době Německu výrobu podobných zbraní zakazovala. Vývoj byl ukončen v roce 1928 a rok později byla zahájena sériová výroba. První kanóny byly kvůli omezením vyráběny "mozaikovým způsobem" po součástech v menších závodech a firma Rheinmetall kompletovala až finální výrobek. Původně nesl kanón označení "Tankabwehr Kanone - TAK L/45" a do roku 1933 jich Reichswehr obdržel 264 kusů. První kusy byly vybaveny ještě dřevěnými loukoťovými koly, později došlo i u ních k výměně za ocelová disková s pneumatikami.

PaK 35/36.

Na základě prvních zkušeností došlo k vylepšení zbraně zejména ve způsobu zavěšení kol, funkčnosti brzd a technologie výroby hlavně. Vojskové zkoušky vylepšeného modelu proběhly v letech 1935 a 1936 a poté došlo k jeho přijetí do výzbroje pod názvem "Panzerabwehrkanone 35/36" (zkráceně "PaK 35/36"). Zbraň byla nízká a natolik lehká, že jej mohla obsluha přemísťovat terénem vlastními silami. Hlaveň měla šestnáct pravotočivých drážek, byla bez úsťové brzdy, závěr měla ruční. Ochranný štít se sklopnými okraji měl tloušťku pět milimetrů. Kola bylo zkonstruována na dopravní rychlost až 40 km/h. Kanón byl vybaven zaměřovačem s dalekohledem.  Kanón byl schopen v době svého vzniku prorazit pancéřování všech tehdy používaných obrněných vozidel. V praxi ho Němci vyzkoušeli ve španělské občanské válce. Úspěšný byl i v zahraničí, vyráběn byl na export do Nizozemí, Řecka, Estonska, Finska, Itálie a Maďarsko. Dalším trhem, kde se prosadil, byla Čína, kde byly tyto kanóny později ukořistěny a používány japonskou armádou. Licenci na výrobu kanónu zakoupil i Sovětský svaz, kde byl vyráběn jako 37mm protitankový kanón M1930 (1-K) (oproti původnímu používal paprsková kola).  Kanón zákonitě začal s rozvojem tankové techniky časem zastarávat, ale na začátku druhé světové války se jednalo o zbraň účinnou a spolehlivou. K 1. září 1939 jich měla wehrmacht k dispozici 11 200 kusů. Mezi vojáky si kanón vysloužil přezdívku "Herssanklopfgerät" ("armádní klepadlová zbraň").

3,7cm Pak 36 ("Panzerabwehrkanone 36") byl hojně užívaný německý protitankový kanón v období druhé světové války. Později byl nahrazován kanonem 5cm Pak 38.

The Pak 36 ("Panzerabwehrkanone 36") is a 3.7 cm caliber German anti-tank gun used during the Second World War. It was the main anti-tank weapon of Wehrmacht "Panzerjäger" units until 1942. Developed by "Rheinmetall" in 1933, it was first issued to the German Army in 1936, with 9,120 being available by the beginning of the war in September 1939 and a further 5,339 produced during the war. As the predominant anti-tank gun design in the world during the late 1930s, demand was high for the Pak 36, with another 6,000 examples produced for export and the design being copied by the Soviet Union as the 45 mm anti-tank gun M1932 (19-K) and by other nations such as Japan.


Funkce.

V železných jádrech z masivního materiálu vznikají působením proměnlivého magnetického pole indukované vířivé proudy. Ty jsou mimo využití v zařízeních pro indukční ohřev nežádoucí. Při přenosu elektrického výkonu se jádro vířivými proudy úměrně frekvenci zahřívá. Abychom se nežádoucímu zahřívání vyhnuli,zhotovují se železná jádra pro elektrické stroje skládaná z izolovaných plechů, nebo vinutá z pásku (například toroidy). Magneticky měkké materiály se působením elektromagnetického pole chovají jako magnety a po zániku pole se vracejí do nemagnetického stavu. Obyčejné trafoplechy mohou být využívány s indukcí nejvýše 1,3 T (Tesla). Speciálně vyvinuté železo-křemíkové slitiny mohou pracovat s indukcí až 1,75 T.

Konstrukční provedení.

Běžná železná jádra se skládají z výstřižků ze železných plechů, předem alespoň jednostranně izolovaných. V minulosti se plechy izolovaly olepením papírem. Moderní plechy se izolují pokrytím fosfátovou vrstvou. Obvyklá tloušťka plechů pro nízkofrekvenční aplikace je 0,5 mm. Pro měniče, využívající vyšší frekvence nebo pro nízkoztrátové aplikace se využívají plechy tloušťky 0,35 mm. Vinutá jádra (toroid, C-jádro) se vinou z izolovaných pásků právě tloušťky 0,35 mm. Klasickým tvarem, široce používaným pro transformátory je tvar EI. Při lisováním vzniknou v každém cyklu dva díly E a dva díly I. Při tom nevzniká žádný odpad, proto se tyto plechy také někdy označují jako bezodpadové. Velikosti plechů se označují zkratkou EI, přesné rozměry jsou definovány v ČSN EN 60740-1. Za písmeny EI následuje číselný údaj, který označuje "šířku středního sloupku v milimetrech", na schematickém obrázku označené pod písmenem "d". Ostatní geometrické rozměry je možné z tohoto základního rozměru odvodit. Příkladně šířka plechu (největší rozměr) "a" je vždy právě trojnásobkem rozměru "d". Pro síťové transformátory je obvyklé vkládat plechy do cívky (kostry cívky) střídavě. To znamená, že na jedné straně se střídá vždy tvar E s tvarem I. Tím se minimalizuje vzduchová mezera. Pokud vkládáme všechny plechy jedním směrem, můžeme vytvořit definovanou vzduchovou mezeru, což je významné u síťových tlumivek. Kruhové plechové výstřižky pro motory a generátory mají obvykle výřezy, které po složení plechů do paketu vytvoří drážky pro vinutí.

Spékatelné plechy.

Plechy mohou být pokryty speciálním lakem, takže se následným zahřátím slepí dohromady. Účelem je zlepšení mechanických vlastností a snížení hluku způsobeného vibracemi. Tato metoda může nahradit impregnaci nebo svařování.

Výroba a složení.

Plechy pro elektrotechniku jsou obvykle válcovány ze slitiny železa s křemíkem (obsah křemíku 3,5 - 4,5 %).

Transformátorová ocel je speciální typ magneticky měkké oceli s příměsí křemíku (tj. železo-křemík), která je používána pro výrobu transformátorových plechů (slangově "trafoplech", "dynamoplech", také elektrotechnický plech, statorový plech, rotorový plech). Využívá se pro stavbu elektrických strojů (elektromotor, generátor, transformátor).

Electrical steel (lamination steel, silicon electrical steel, silicon steel, relay steel, transformer steel) is an iron alloy tailored to produce specific magnetic properties: small hysteresis area resulting in low power loss per cycle, low core loss, and high permeability.


Životopis.

Místo narození Niklota není známé. Po smrti obodritského knížete Jindřicha Lubeckého(+1127), syna blahoslaveného knížete-mučedníka Gotšalka, pův.jménem Pribigněva (zavraž.6.června1066) se zřekl křesťanství a vrátil se k podpoře tradiční pohanské víry.  Niklotův odpor saskému vlivu začal, když římský císař Lothar III. ze Supplinburgu / vládl 1125 - 4.prosince 1137, do své smrti /,prodal obodritskou zemi r.1129 (po zavraždění obodritského knížete Svatopluka) dánskému princi Knutovi Lavardovi. Spolu s Pribislavem, synem knížete Jindřicha Lübeckého, vedli odboj jak proti Lotharovi III., tak také proti Knutovi Lavardovi. Po zavraždění Knuta Lavarda roku 1131 si Niklot a Pribislav rozdělili obodritské území, přičemž Niklot získal východní země. Za účelem oslabení Pribislavova vlivu se Niklot spojil se saským hrabětem Adolfem II. Holšteinským, který umožňoval výpady Slovanů na území Dánů. Spojenectví se Sasy skončilo roku 1147, kdy byla proti pohanským Slovanům vypravena Venedská křížová výprava. Niklot odolal obléhání své pevnosti v Dobíně, ale byl donucen platit křesťanským křižákům tribut. Následně vyjednal mírovou smlouvu s Adolfem Holšteinským, Jindřichem Lvem a Jindřichem Ratzeburským.  Roku 1158 Valdemar I. Veliký, král dánský, získal za úplatu pomoc Jindřicha Lva při dánské odvetě vůči Slovanům. Roku 1160 saská a dánská aliance zaútočila na Slovany. Dánové vyplenili pobřežní území a útočili na kmen Ránů. U hradu Werle padl Niklot do léčky Sasů a v nastalé potyčce byl zabit. Obodritské území pak bylo rozděleno mezi křesťanské šlechtice. Niklotovou smrtí skončila slovanská vláda na území Meklenburska až po hranici tvořenou řekou Pěnou. Niklotův syn Pribislav roku 1167 obnovil vládu rodu v Meklenbursku, ale již jako saský vazal.

Niklot (1090 – srpen 1160) byl od roku 1131 knížetem Obodritů, Chyžanů a Črezpěňanů. Byl pánem na Zvěříně (Schwerinu), Quetzině a Malchově. Po dobu třiceti let odolával tlaku saských vévodů, především Jindřicha Lva, během germánské expanze na východ. Byl významným odpůrcem christianizace Polabských Slovanů.

Niklot or Nyklot (1090 – August 1160) was a chief or prince of the Slavic Obotrites and an ancestor of the House of Mecklenburg. He became chief of the Obotrite confederacy, including the Kissini and the Circipani, between the years 1130 and 1131. He remained in this position until his death in 1160. At the same time he was Lord of ("Herr zu") Schwerin, Quetzin and Malchow. For nearly 30 years he resisted Saxon princes, especially Henry the Lion during the Wendish Crusade.


Životopis.

Katie se narodila v Los Angeles. Je dcerou herce Davida Cassidyho a Sherry Benedonové. Jejími prarodiči jsou herci Jack Cassidy a Evelyn Ward, je neteř televizního producenta Shauna Cassidyho a herce Patricka Cassidyho.

Kariéra.

Televize.

V roce 2003 se poprvé objevila před kamerou v dramatickém seriálu televizní stanice Lifetime "Strážkyně zákona", pokračovala s hostujícími rolemi v seriálech "Celebrity" "Apprentice 4", "Listen Up" a "Nová holka". V roce 2005 se objevila ve čtyřech epizodách seriálu "Sedmé nebe" a ten samý rok v seriálu Sex, láska a tajemství. V roce 2007 se objevila v šesti epizodách televizního seriálu stanice The CW "Lovci duchů", kde si zahrála roli Ruby, démona. Pro rok 2008 byla nahrazena herečkou Genevieve Cortese.  V říjnu 2008 bylo oznámeno, že byla obsazena do hororového mini-seriálu stanice CBS "Ostrov smrti" jako Patricia „Trish“ Wellington. Seriál měl premiéru 9. dubna 2009 a epizodu sledovalo 10,21 milionů diváků.  V únoru 2009 získala hlavní roli v seriálu stanice The CW "Melrose Place". Seriál měl premiéru 8. října 2008 a epizodu sledovalo 2,31 milionů diváků. Seriál byl zrušen v květnu roku 2010, kvůli malé sledovanosti.  V červnu 2010 bylo oznámeno, že získala vedlejší roli ve čtvrté sérii seriálu stanice The CW "Super drbna". Objevila se v 11 epizodách.  V březnu 2011 byla obsazena do pilotu stanice ABC "Georgetown", kde měla hrál Nikki. Seriál však nebyl vybrán.  V roce 2012 získala hlavní roli v seriálu stanice The CW "Arrow". Seriál měl premiéru 10. října 2012. Cassidy seriál opustila, co její postava zemřela v osmnáctém díle čtvrté řady vysílaném 6. dubna 2016. V roli dvojnice Laurel ze Země 2 se poprvé objevila v seriálu "The Flash". V červenci 2016 bylo oznámeno, že Cassidy podepsala smlouvu se společností Warner Bros. a objeví se v několika CW seriálech, jako je "Arrow", "The Flash" a "Legends of Tomorrow". V roce 2016 si zahrála v hororovém filmu "Wolves at the Door." V roce 2017 svůj hlas propůjčila do videohry "Hidden Agenda."

Film.

V roce 2006 se objevila v hororovém filmu "Na lince je vrah", "Klik - život na dálkové ovládání", "Ztracený" a "Černé vánoce". Film "Černé vánoce" měl premiéru 15. prosince 2006 a obdržel negativní kritiky.  V dubnu 2010 se objevila v předělávce hororového filmu "Noční můra v Elm Street". Za roli byla nominována na cenu Teen Choice Award v kategorii Herečka v hororovém/thrillerovém filmu. Cenu získala Megan Fox. Krátce po premiéře filmu bylo oznámeno, že získala roli v komediálním filmu "Monte Carlo", ve kterém také hrají Leighton Meester a Selena Gomez. Film měl premiéru 1. července 2011. Film vydělal 39 milionů po celém světě.  V květnu 2012 byla obsazena do filmu "The Scribber", ve kterém také hrají Eliza Dushku, Michelle Trachtenberg a Gina Gershon. V roce 2016 si zahrála roli Sharon v hororovém filmu "Wolves at the Door."

Osobní život.

V roce 2016 začala chodit s Matthewem Rodgersem, se kterým se 5. června 2017 zasnoubila. Dvojice se vzala dne 8. prosince 2018. Dne 8. ledna 2020 požádala o rozvod.

Katherine Evelyn Anita „Katie“ Cassidy (* 25. listopadu 1986, Los Angeles, Kalifornie, Spojené státy americké) je americká herečka. Nejvíce se proslavila rolemi v seriálech "Arrow", "Melrose Place", "Super drbna" a "Lovci duchů" a ve filmech "Na lince je vrah" (2006), "Černé vánoce" (2006), "96 hodin" (2008), "Noční můra v Elm Street" (2010), "Monte Carlo" (2011) a "The Scribbler" (2014). Zlom v kariéře nastal s rolí Laurel Lance/Black Canary v seriálu stanice The CW "Arrow". Roli si zopakovala v seriálech "The Flash" a "Legends of Tomorrow".

Katherine Evelyn Anita Cassidy (born November 25, 1986) is an American-French actress and director. Following several minor television roles, she came to attention as a scream queen after starring in the horror films "When a Stranger Calls" (2006), as Kelli Presley in "Black Christmas" (2006) and as Ruby in the third season of the horror series "Supernatural" (2007–08). Following a supporting role in the action film "Taken" (2008), Cassidy played leading roles in the mystery horror series "Harper's Island" (2009) and the remake of the drama series "Melrose Place" (2009–10). She starred as Kris Fowles in the slasher film remake "A Nightmare on Elm Street" (2010) and had a recurring role as Juliet Sharp during the fourth season of the teen drama "Gossip Girl" (2010–12).


Život a tvorba.

Svou tvorbou rehabilitoval a navrátil k životu joik – sámský zpěv – a určil hlavní tendence sámského umění (výtvarného, slovesného i hudby), vytvořil tedy jakýsi obecně pojatý umělecký program.  Původní profesí byl učitel. Brzy však nastoupil dráhu profesionálního umělce. První desku nazvanou finsky "Joikuja" (Joiky) vydal v roce 1968. V sedmdesátých a osmdesátých letech procestoval se svým hudebním programem obrazně řečeno celý svět.  V roce 1971 vydal svou literární prvotinu psanou finsky – pamflet s názvem "Terveisiä Lapista" (Pozdravy z Laponska). Ukazuje v něm základní pojmy a proudy sámské kultury a odhaluje místa střetu majoritní finské a minoritní sámské společnosti. Poté již píše pouze sámsky, vydává sbírky poesie a knihy Slunce, můj milý otec a Země, má milá matka, v nichž komponuje text, grafickou textovou úpravu, hudbu (na CD), fotografii a malbu.  Knihou Slunce, můj milý otec měl Valkeapää ambici vytvořit sámské národní epos. Děj má tři roviny – mytologickou (stvoření světa a jeho zánik), historickou (stvoření člověka a dějiny Sámů) a individuální (zkušenost Sámů v době po 2. světové válce. Složku mytologickou podporují Valkeapääho malby, zbylé dvě složky fotografie Sámů a Laponska, jež Valkeapää nasbíral po archívech rozsetých po celém světě.  Obdobně Valkeapää zacházel s knihou Země, má milá matka, jíž se snažil vytvořit epos, jenž by mohl mít funkci obdobnou konstitutivní národní funkci národních epů, ovšem pro všechny původní národy světa. Fotografie tak v knize nejsou pouze ze sámského prostředí, nýbrž i z jiných původních kultur.  Stejný přenos sámské zkušenosti jako minoritního národa na obecnou rovinu zahrnující i ostatní menšinové původní národy se odehrává v rámci trilogie Domov v srdci. První část trilogie je tematizovaná zkušenost sámského dítěte v jeho domácím, laskavém prostředí (domov, rodiče, příroda); ve druhém dílu je již dítě z prostředí vytrženo a vystaveno nepřátelskému světu cizojazyčného a jinokulturního školního internátu. Střet dvou způsobů uvažovaní – sámského nekonfliktního a finského, potažmo západního, utilitaristického – je následně přenesen do kontextu ostatních původních národů světa – Indiánů, Inuitů, sibiřských národů atd.  V roce 2001 získal norské občanství. Již předtím se usadil v norském Skibotnu. Přesto často dojížděl za rodiči do rodného Enontekia. Zemřel při návratu z Japonska při převozu do nemocnice.

Nils-Aslak Valkeapää, sámsky Áillohaš či Áilu (23. března 1943 Enontekiö – 26. listopadu 2001 Espoo) byl sámský spisovatel, hudebník a malíř.

Nils-Aslak Valkeapää, known as Áillohaš in the Northern Sami language (23 March 1943 – 26 November 2001), was a Finnish Sami writer, musician and artist. He was born in Enontekiö in Lapland province, Finland. He lived most of his life in Käsivarsi, close to the border of Sweden, and also in Skibotn in Norway. Valkeapää was born to a family of traditional reindeer herders, but was trained as a school teacher. His most well-known international debut was when he performed at the opening ceremony of the 1994 Winter Olympic Games in Lillehammer, Norway. He received the Nordic Council Literature Prize for "The Sun, My Father" in 1991.


Biografie.

László Rajk se narodil v roce 1909 v sedmihradském Székelyudvarhely (dnes Odorheiu Secuiesc, Rumunsko). Do komunistické strany vstoupil v mladém věku; za svoje politické názory byl vyloučen z university. Bojoval ve španělské občanské válce a po porážce republikánů byl internovaný ve Francii do roku 1941, kdy se pak vrátil do Maďarska. Stal se tajemníkem ilegální komunistické strany. V prosinci 1944 byl zatčen, ale před popravou ho zachránil jeho bratr Endre. V roce 1946 byl Rajk ustanoven ministrem vnitra a založil státní bezpečnostní organizaci ÁVO (později ÁVH). Od srpna 1948 byl ministrem zahraničních věcí. Po roztržce mezi SSSR a Titovou Jugoslávií byl Rajk 30. května 1949 zatčen.

Proces s László Rajkem.

V procesu se sedmi dalšími, který byl inscenován sovětskými poradci Lichačovem a Makarovem vyslanými do Maďarska Stalinem, byl László Rajk obviněn jako titoista, zrádce a špión, který chtěl nastolit v Maďarsku kapitalistický systém. Proces se konal od 16. září do 24. září, 1949 ve velké hale budovy odboru kovodělníků v Budapešti. Rajk učinil doznání ve smyslu obžaloby, poté, co jej zmínění poradci před procesem přesvědčili, že dostane jen mírný trest. Navzdory tomu Rajk spolu s obviněnými Dr. Tiborem Szönyim a Andrásem Szalaiem byli odsouzeni k smrti.  Další podobné inscenované procesy s "titoisty" a "buržoazními nacionalisty" podle přímých instrukcí sovětských poradců pokračovaly v Bulharsku s Trajčo Kostovem (1949), v Polsku s Władysławem Gomułkou a v Československu s Gustávem Husákem (1954) a Rudolfem Slánským (1952).

Rehabilitace.

V březnu 1956 byl Rajk rehabilitován a 6. října 1956 znovu pohřben spolu se svými dvěma společníky, kteří byli odsouzeni k smrti. Tato událost byla protestem proti vládě Mátyáse Rákosiho a vedla k Maďarskému povstání, které začalo 23. října 1956.

László Rajk (8. května 1909, Székelyudvarhely – 15. října 1949, Budapešť) byl maďarský ministr vnitra a zahraničních věcí, odsouzený ve vykonstruovaném procesu k trestu smrti a popraven.

László Rajk (8 March 1909 – 15 October 1949) was a Hungarian Communist politician, who served as Minister of Interior and Minister of Foreign Affairs. He was an important organizer of the Hungarian Communists' power (for example, organizing the State Protection Authority (ÁVH)), but he eventually fell victim to Mátyás Rákosi's show trials.


Život.

Benedikt Josef Labre se narodil 26. března 1748 v Amettes, ležící v hrabství Artois. Pocházel z 15 dětí. Otec si povšiml zvláštní povahy svého nejstaršího syna a s domněnkou, že by mohl být vhodným kandidátem pro kněžskou službu jej svěřil k výchově svému bratrovi Františkovi. František Labre byl sám kněz a začal Benedikta učit základy latiny. Vzdělával jej i ve čtení, psaní a katechismu.  Když bylo Benediktovi 16 let, oznámil rodičům přání vstoupit do kláštera. Ideálně však do co možná nejpřísnějšího; řádu cisterciáků přísné observance (tzv. "trapisté"). To se ovšem nesetkalo s pochopením jak ze strany rodičů, tak ze strany trapistů v opatství La Trappe. Druhý pokus o přijetí do kláštera proběhl u mnichů z kartuziánského řádu. Kartuziáni jej přijali, avšak po čase musel odejít, protože pobyt v prostorách kláštera v něm vyvolával nevolnosti, které se projevovaly zejména zvracením. Benedikt stále toužil po tom nejpřísnějším možném klášterním životě, proto se vydal potřetí, konkrétně do dalšího trapistického kláštera v Sept Fons. I tam byl nakonec odmítnut. Zkusil ještě jednou pobyt v jiném kartuziánském klášteře, kde mu však nakonec představený řekl: "Prozřetelnost vás nevolá k našemu způsobu života. Následujte Boží vnuknutí."  Výzvu otce představeného Benedikt zkoumal během následujících 15 let života. Během té doby pěšky putoval Evropou po poutních místech a postupně rozpoznával, že právě to od něj Bůh chce. Živil se ovocem a kořínky, které našel, když dostal nějaký dar, nikdy si jej nenechával pro sebe, vždy nalezl někoho ještě potřebnějšího, než byl on sám. Potulným způsobem žil, zdržoval se zejména v Římě.  Benedikt s sebou vždy nosil "Bibli", "breviář" a "Následování Krista". Vzdělával se v křesťanském učení, o kterém pak mluvil s lidmi z okraje společnosti, hlavně s bezdomovci. Svým zjevem působil jako jeden z nich, a proto jej často lidé litovali: „ubohý nešťastník“. On odpovídal: „Proč nešťastník? Nešťastníci jsou lidé v pekle, kteří ztratili Boha navždy.“  Připojil s k třetímu řádu Františkánů. Horlivě hlásal evangelium a ve zbývajícím čase většinou klečel v jednom z (římských) kostelů a modlil se (často až 40 hodin v kuse). Ještě v den smrti byl na dvou pobožnostech (byl předvečer Zeleného čtvrtka) a večer zemřel. Ihned po smrti se začaly šířit zprávy o uzdraveních, ke kterým mělo dojít na jeho hrobě a na jeho přímluvu.

Svatý Benedikt Josef Labre (26. března 1748 Amettes, Pas-de-Calais – 26. dubna 1783 Řím, Papežský stát) byl francouzský poutník a mystik, zdržující se zejména v Římě. Již během svého života byl mnohými vnímán jako svatý. Kanonizační proces byl zahájen po jeho pohřbu v roce 1783, v roce 1860 byla uzavřena prvotní část s titulem "blahoslavený". V roce 1883 byl prohlášen za "svatého". Je uctíván jako patron lidí bez domova, mentálně nemocných, opuštěných a odmítaných.

Benedict Joseph Labre, () (25 March 1748 – 16 April 1783), was a French mendicant, Franciscan tertiary, and Catholic saint.


Vedení strany.

Nejvyšším orgánem strany je sněm, který svolává předsednictvo strany nejméně jednou za dva roky. Nejvyšším orgánem strany mezi sněmy je předsednictvo strany. Předsednictvo má nejvíce 32 členů, tvoří ho předseda strany, místopředseda, krajští předsedové, předseda klubu poslanců v Národní radě SR, generální manažer a další členové zvolení sněmem.  Současní členové předsednictva jsou:  Další významní členové: Jaroslav Baška, Juraj Blanár, Jozef Buček, Tibor Glenda, Martin Glváč, Miroslav Chovanec, Mária Janíková, Peter Kažimír, Maroš Kondrót, Magda Košútová, Stanislav Kubánek, Jana Laššáková, Róbert Madej, Dušan Muňko, Oľga Nachtmannová, Pavol Pavlis, Peter Pelegrini, Ľubomír Petrák, Ľubica Rošková, Monika Smolková, Jozef Valocký, Ivan Varga, Ľubomír Vážny, Marián Záhumenský, Boris Zala, Renáta Zmajkovičová, Peter Žiga.

Historie.

Založení strany.

Stranu založil v prosinci 1999 její dnešní předseda Robert Fico, který byl původně členem Strany demokratické levice (SDĽ). Tato strana byla v době založení SMERu členem vládní koalice pod vedením Mikuláše Dzurindy. Robert Fico, ještě jako člen vládní SDĽ, začal proti této koalici vystupovat, konkrétně útočil na spolupráci se Stranou maďarské koalice (SMK), která byla vládní koalice rovněž součástí.  Hned po svém založení začal SMER působit jako alternativa, jak vůči tehdejší Dzurindově vládní koalici, tak vůči opozici. Ještě v témže volebním období (1998-2002) přijala strana do svého názvu přívlastek "třetí cesta". Podle tvrzení představitelů strany se tím definovala jako strana moderního progresivního středolevého politického proudu typu britských labouristů, nebo německé SPD.  Preference strany postupně rostly a naopak preference SDĽ klesaly. Tehdy vládní strana SDĽ se v následujících volbách do parlamentu nedostala, a k 1. lednu 2005 zanikla, když byla pohlcena právě SMERem. V těchto volbách se SMER stal se ziskem 13,6% voličských hlasů třetí nejsilnější politickou stranou na Slovensku, za Mečiarovou ĽS-HZDS a Dzurindovou SDKÚ-DS. Strana tak v Národní radě obsadila 25 poslaneckých křesel. Naproti tomu, průzkumy veřejného mínění dlouhodobě předpovídaly pro stranu lepší výsledek. SMERu se po volbách do vlády dostat nepodařilo, tu nakonec vytvořil opětovně Mikuláš Dzurinda z SDKÚ-DS (druhá vláda Mikuláše Dzurindy) a SMER zůstal v opozici. Během celého volebního období soupeřil SMER s ĽS-HZDS o vedoucí postavení v opozici. V průzkumech veřejného mínění následně SMER dosud dlouhodobě nejpopulárnější stranu ĽS-HZDS předstihl.

Integrace levicových stran.

V roce 2004 se Robertu Ficovi podařilo uskutečnit projekt sjednocení levicových stran. Tři levicové strany s dlouhodobě zanedbatelnými volebními preferencemi Strana demokratické levice (SDĽ), Sociálnědemokratická alternativa (SDA) a Sociálnědemokratická strana Slovenska (SDSS) se tak dohodly na společné integrací se SMERem.  Integraci schválily sněmy jednotlivých stran na podzim roku 2004 a od 1. ledna 2005 strany SDĽ, SDA a SDSS zanikly. SMER si následně změnil název na současný "SMER - sociálna demokracia" (česky "SMĚR - sociální demokracie"). Významný politický zisk pro SMER z této integrace byl zisku nových voličů a získání značky sociální demokracie. Strana se následně stala členem Strany evropských socialistů (PES) a získala mezinárodního zakotvení v Socialistické internacionále.

Kritika.

Dne 4. července 2006 socialistická frakce Strana evropských socialistů (PES) v Evropském parlamentu odhlasovala návrh pozastavit členství straně SMER – sociálna demokracia v důsledku její povolební spolupráce s nacionalistickou Slovenskou národnou stranou, což se, podle vyjádření P. N. Rasmussena a M. Schulze, předsedů Strany evropských socialistů „neslučuje se sociálně-demokratickými hodnotami včetně respektování práv menšin a demokracie“.

Volební období.

2002–2006.

Po volbách v září 2002 se SMER se ziskem 13,6 % voličských hlasů stal třetí nejsilnější politickou stranou na Slovensku za HZDS a SDKÚ a obsadil tak 25 poslaneckých křesel v NR SR. Tento výsledek lze pro stranu, která se poprvé zúčastnila ve volbách, považovat za velký úspěch. Vedení SMERu však nebylo plně spokojené, jelikož průzkumy veřejného mínění dlouhodobě předpovídaly pro stranu daleko lepší výsledek. Straně se po volbách nepodařilo dostat do vlády, a tak zůstala v opozici a vlastně po celé volební období soupeřila s HZDS o vedoucí postavení v opozici. V soupeření o slovenského opozičního voliče slavila úspěch. V průzkumech veřejného míněni předstihla do té doby dlouhodobě nejpopulárnější stranu HZDS a od roku 2004 si udržovala stabilní první místo s preferencemi těsně pod 30 %, zatímco preference druhé strany v pořadí, HZDS, byly okolo 15 %.

Poslanecký klub SMERu v NR SR.

Poslanci SMERu zvolení ve volbách v roce 2002: Edita Angyalová, Jaroslav Baška, Monika Beňová, Juraj Blanár, Jozef Buček, Jozef Burian, Dušan Čaplovič, Miroslav Číž, Igor Federič, Robert Fico, Darina Gabániová, Bohumil Hanzel, Miroslav Chovanec, Robert Kaliňák, Maroš Kondrót, Jana Laššáková, Róbert Madej, Dušan Muňko, Milan Murgaš, Pavol Paška, Igor Šulaj, Ivan Varga, Ľubomír Vážny, Boris Zala, Renáta Zmajkovičová  Místo Moniky Beňové, která byla zvolena za poslankyni Evropského parlamentu, se v roce 2004 stal poslancem náhradník Peter Oremus. Po jeho úmrtí v roce 2006 jej nahradil Marián Záhumenský.  V březnu 2005 posilnil poslanecký klub SMERu Dušan Jarjabek, bývalý člen ĽS-HZDS a Vojtech Tkáč, bývalý člen ĽS-HZDS a Ľudové únie. Poslanecký klub SMERu se tak stal nejsilnějším poslaneckým klubem v parlamentu a jediným, kterému se počet členů během volebního období zvýšil.

2006-2010.

Po parlamentních volbách, v kterých strana SMER-SD s výrazným odstupem od ostatních stran zvítězila, postavila vládní koalici s SNS a ĽS-HZDS s Robertem Ficem jako premiérem.

2010-2012.

Ve volbách v červnu 2010 zvítězila strana SMER-SD se ziskem 34,79 %. Prezident Ivan Gašparovič pověřil sestavením vlády Roberta Fica, jelikož však nebyl schopen koaliční vládu sestavit, druhý pokus byl prezidentem udělen již lídryni SDKÚ-DS Ivetě Radičové, jejíž strana skončila ve volbách druhá se ziskem 15,42 %.  I když si SMER-SD oproti minulým volbám polepšila o necelých 6 % a získala více než dvojnásobný počet hlasů než druhá v pořadí SDKÚ-DS, odešla do opozice. Opakovala se tak situace, která již na Slovensku nastala po volbách 1998 a 2002, kdy zvítězila HZDS, avšak její předseda Vladimír Mečiar nebyl schopen vládu sestavit. Pověřen tak byl vždy předseda druhé nejsilnější strany.

2012-2016.

Po předčasných parlamentních volbách, ve kterých strana SMER-SD zvítězila ještě s výraznějším odstupem od ostatních stran než ve volbách minulých, sestavila vládu opět v čele s Robertem Ficem. V této vládě zasedli pouze členové SMERu a nestraníci za tuto stranu nominovaní.

Volební výsledky.

Volební výsledky z voleb do Národní rady SR a Evropského parlamentu, ve kterých se zúčastnila strana SMER, respektive SMER-SD.

Volební preference.

Volební preference strany v procentech, tučně vyznačené preference znamenají překročení hranice 5 % potřebné pro vstup do parlamentu. V období do března 2009 pocházejí preference z průzkumů Štatistického úradu SR (od července 2006 do dubna 2007 se zkoumaly sympatie k politické straně), od dubna 2009 podle agentury Focus s následujícími výjimkami: červenec, srpen a listopad 2010, leden, duben a srpen 2011, červen a říjen 2012, červen až říjen 2013 dle agentury Median SK; rok 2015 dle agentur Polis a Focus.

SMER – sociálna demokracia, zkráceně SMER-SD (: "SMĚR – sociální demokracie"), je politická strana působící na Slovensku. Profiluje se jako strana se sociálnědemokratickým zaměřením. V letech 2006–2010 byla vládní stranou, do voleb v roce 2012 působila v opozici. Ve volbách 10. března 2012 ale získala nadpoloviční většinu mandátů a sestavila vládu. Jejím předsedou je Robert Fico.

Direction – Social Democracy (, Smer – SD) is a social-democratic and left-wing populist political party in Slovakia. It is led by former Prime Minister of Slovakia Robert Fico. Smer-SD was the largest party in the National Council following the parliamentary election held on 5 March 2016, but has since dropped to being the 2nd-largest party after the parliamentary election held on 29 February 2020.


Život.

Theo van Gogh se narodil jako syn faráře holandské reformované církve Theodora van Gogha a jeho ženy, dcery knihaře Anny Cornelie, rozené Carbentové, (1819–1907). Od roku 1872 se svým, o čtyři roky starším bratrem Vincentem udržoval rozsáhlou korespondenci. Vincent tehdy pracoval v Haagské filiálce uměleckého obchodu Goupil & Cie. 1. ledna 1873 do bruselské pobočky téhož podniku nastoupil jako učeň Theo. Zatímco Vincent v červnu přešel do londýnské filiálky, Theo začal pracovat ve filiálce haagské. Tato filiálka byla původně založena Theovým strýcem, ale později ji pro svou rozsáhlou síť uměleckých obchodů získal velký francouzský umělecký obchod Goupil. Zde se Theo jako obchodník s uměním osvědčil, a byl proto povolán do hlavního obchodu firmy v Paříži. Zde pracoval do roku 1890. Po tragické smrti svého bratra Vincenta van Gogha podal Theo v práci výpověď; o několik týdnů později u něj propuklo šílenství, kdy se pokusil v záchvatu zuřivosti zabít svou ženu a dítě. Theo byl internován na psychiatrické klinice v Passy, odkud ho manželka odvezla na zotavenou zpět do Holandska. Koncem roku 1890 byl Theo raněn mrtvicí, ochrnul na polovinu těla a 25. ledna 1891 zemřel.

Význam Theo van Gogha.

Kromě děl tehdy běžného akademického umění Theo nakupoval a vystavoval jako prakticky jediný v Paříži obrazy řady dnes slavných, v té době však ještě zcela odmítaných, ba opovrhovaných malířů. Vedle bratra Vincenta jimi byli impresionisté, například Claude Monet a Edgar Degas. Z poimpresionistů pak Paul Gauguin, Paul Cézanne, Henri de Toulouse-Lautrec, Henri Rousseau, Camille Pissarro a Georges Seurat. Nákupem jejich děl je Theo výrazně finančně podporoval a přispíval k jejich popularitě. Navíc se jeho obchod stal místem setkávání a diskusí těchto tvůrců.

Theodorus (Theo) van Gogh (1. května 1857, Zundert u Bredy – 25. ledna 1891, Utrecht) byl mladší bratr malíře Vincenta van Gogha (1853–1890) a významný, v Paříži působící holandský obchodník s obrazy. Od roku 1880 byl hlavním mecenášem Vincenta van Gogha.

Theodorus "Theo" van Gogh (; 1 May 1857 – 25 January 1891) was a Dutch art dealer. He was the younger brother of Vincent van Gogh, and Theo's unfailing financial and emotional support allowed his brother to devote himself entirely to painting. Theo died at the age of 33, six months after his brother died at the age of 37.


Geografie.

Město Westport se nachází na západním pobřeží Irska při ústí řeky Carrowbeg River do zátoky Clew Bay (irsky "Cuan Mó") v Atlantském oceánu. Nadmořská výška v centru města se pohybuje od jednotek po několik desítek metrů, v okrajových částech městské zástavby až do 80 m n. m. Nejvyšším bodem v okolí Westportu je cca 8 km vzdálený vrchol masívu Croagh Patricku (764 m n. m.) na jižním břehu zátoky Clew Bay.

Historie a charakter města.

Město Westport vzniklo po roce 1780 na základě záměrů majitele místního panství Johna Browna, hraběte z Altamontu a irského peera, souvisejících s úpravou okolí jeho honosného sídla Westport House. Majitel panství se rozhodl zlikvidovat původní obec "Cathair na Mart" (v poangličtělé verzi "Cahernamart") se 700 obyvateli, aby mohl rozšířit zámecký park a zahrady kolem svého sídla. Pro své zaměstnance a nájemce pozemků pak nechali majitelé panství založit město Westport.

Georgiánská architektura.

Základní urbanistický návrh, podle něhož bylo městské jádro vybudováno v georgiánském stylu, vypracoval v roce 1780 anglický architekt James Wyatt. Centrum města tvoří promenády North Mall a South Mall podél obou břehů řeky Carrow Beg, lemované alejemi stromů, na něž v pravém úhlu navazují dvě souběžné ulice James Street a Bridge Street. Tok řeky je překlenut několika kamennými mosty. Bridge Street míří k věži s hodinami a James Street končí u Octagonu - vysokého sloupu, na jehož vrcholu je umístěna socha svatého Patrika.

Doprava.

Westport je konečnou stanicí větve Castlebar - Westport 250 km dlouhé železniční tratě Irských železnic ("Córas Iompair Éireann" - "CIÉ") Dublin–Westport/Galway railway line o tradičním irském rozchodu 1600 mm. Nádraží ve Westportu spolu se železniční tratí společnosti "Midland" "Great Western Railway", spojující Dublin se západním pobřežím Irska, byly uvedeny do provozu 28. ledna 1866. Původně z westportského nádraží ještě vedla železniční odbočka na Achill Island, tak však byla zrušena v roce 1937. Úsek tratě, vedoucí přes město do zastávky "Westport Quay station", byl v provozu v letech 1875 - 1977. Po modernizaci železniční tratě z Castlebaru do Westportu bylo těleso původní železniční tratě z 19. století proměněno v cyklostezku.

Čisté a upravené město.

Westport získal v letech 2001, 2006 a 2008 první místo v soutěži "Irish Tidy Towns Competition" o nejčistší a nejlépe upravené irské město. V roce 2012 Westport zvítězil v anketě deníku The Irish Times jako nejlepší místo k životu v rámci Irské republiky.

Westport je menší město s 5,5 tisíci obyvatel v hrabství Mayo v provincii Connacht na západě Irské republiky. Městské zastupitelské a správní orgány byly společně s městskými úřady v Ballině a Castlebaru k 1. červnu 2014 zahrnuty pod společnou správu v rámci zastupitelských orgánů hrabství Mayo.

Westport (, historically anglicised as "Cahernamart") is a town in County Mayo in Ireland. It is at the south-east corner of Clew Bay, an inlet of the Atlantic Ocean on the west coast of Ireland. Westport is a popular tourist destination and scores highly for quality of life. It won the Irish Tidy Towns Competition three times in 2001, 2006 and 2008. In 2012 it won the Best Place to Live in Ireland competition run by "The Irish Times".


Život.

Narodil se jako syn Viktora Emanuela Savojského a jeho ženy Mariny Ricolfi Doria v Ženevě, kde jeho rodiče žili v exilu. Je vnukem italského krále Umberta II. Při křtu dostal jméno "Emanuele Filiberto Umberto Reza Ciro René Maria di Savoia".  Jeho třetí jméno "Umberto "(Hubert), následované jmény Ciro (Cyril) a Reza, (jako pocta přátelství Savojských s perským šáhem Muhammad Rezá Pahlaví, jehož syn má jméno Kýros (Ciro) Rezá.  Král Umberto II. se ovšem později zúčastnil křtu svého vnuka. Ten však nedostal tradiční křestní jméno "Viktor Emanuel" po svém dědovi, jméno které jeho předkové dědili po generace již od doby sjednocení Itálie. Přesto král Umberto vnukovi udělil titul kníže piemontský, který sám nosil až do doby, než se stal králem, a který se – stejně jako jméno – dědilo a který se střídal s titulem neapolského knížete. Tyto skutečnosti podle některých poukazují na snahu Umberta II. o usmíření rodiny, aniž by přitom považoval narození Emanuela Filiberta za významné z dynastického hlediska. Naproti tomu, pro téhož Emanuela Filiberta, jenž ve chvíli svého křtu dostal titul benátského knížete, byla účast děda při udílení svátosti jasným dynastickým znamením a také uznáním sňatku jeho rodičů ex post.

Soukromý život.

25. září 2003 se Emanuel Filibert v Římě oženil s francouzskou herečkou Clotilde Courau. Obřad se konal v bazilice Santa Maria degli Angeli e dei Martiri, tedy v místě svatby svého pradědečka z otcovy strany. Spolu mají dvě dcery.  Emanuel Filibert po absolvování vysoké školy studoval ještě na Ženevské univerzitě.

Otázka následnictví.

Jako syn Viktora Emanuela Savojského, následníka italského trůnu, se stává příštím v pořadí následnictví v rámci savojské dynastie, čímž zároveň vzniká dynastický nárok na pořadí následnictví italského trůnu v mužské linii. Tento nárok je však předmětem sporů ohledně následnictví kvůli jeho narození mimo italské území. Důvodem byl dlouholetý nesouhlas krále Umberta II. se sňatkem syna Viktora Emanuela s Marinou Ricolfi Doria, který se nakonec odehrál bez ohlášení.  Dočasné ustanovení italské ústavy mu jako mužskému následníkovi dynastie Savojských, zakazovalo vstup na italskou půdu. Emanuel Filibert se však virtuálně přiblížil v letech 1995-96 jako stálý host v oblíbeném sportovním televizním pořadu italské televize “Quelli che il calcio”.

Emanuel Filibert Savojský ( "Emanuele Filiberto di Savoia", * 22. června 1972, Ženeva), je televizní herec, potomek italské královské dynastie savojských. Narodil se ve Švýcarsku, kde také žije. Se svou rodinou je nucen žít v exilu, neboť jeho předkové byli vyhoštěni na základě republikánské ústavy. Jeho první návštěva Itálie byla umožněna až na konci roku 2002.

Prince Emanuele Filiberto of Savoy, Prince of Venice (Emanuele Filiberto Umberto Reza Ciro René Maria di Savoia; born 22 June 1972), usually called Emanuele Filiberto di Savoia, is a member of the House of Savoy. He is the son and heir of Vittorio Emanuele di Savoia and only male-line grandson of Umberto II, the last King of Italy. In his latter days, Umberto II created and gave the title of "Prince of Venice" to his grandson Emanuele Filiberto, but as heir-apparent to the disputed headship of the House of Savoy, Emanuele Filiberto also styles himself as "Prince of Piedmont".


Geografie.

Gutensteinské Alpy jsou na severu ohraničeny řekou Gölsen a údolím Triestingtal od Vídeňského lesa. Na východě končí Vídeňskou pánví. Oddělení od pohoří Rax na jihu tvoří údolí Sierningbachstal mezi městy Ternitz a Puchberg, sedlo u Mamauwiese dolina Schwarzatal. Západní hranici tvoří údolí potoka Unrecht Traisen, který tak odděluje pohoří od sousedních Türnitzských Alp

Členění.

Pohoří dělíme na několik horských celků. Zcela na západě území to je skupina Riesalpe. V blízkosti městečka Lilienfeld se vypíná nejvyšší vrchol pohoří Reisalpe (1 399 m). Přístup na něj vede po mýtné silnici na Brennalm, odtud 2 hod. na vrchol. Východně od této skupiny leží další poměrně vysoká část hor zvaná Unterberg s nejvyšším vrcholem Unterberg (1 342 m), ležící v samém středu protáhlého hřebene. Turisticky nejatraktivnějšími horskými celky Gutensteinských Alp jsou dva protáhlé skalnaté hřebeny Dürre Wand ("Suchá stěna") a především Hohe Wand ("Vysoká Stěna"). Zatímco prvně jmenovaný hřeben je vyšší a bohatě zalesněný, Hohe Wand představuje vápencovou stěnu 8 km dlouhou otevřenou k východu, ve které naleznou všichni vyznavači lezení a jištěných cest svá místa.

Nejvyšší vrcholy.

Nejvyšší vrcholy Gutensteinských Alp jsou:

Vodstvo.

Důležité řeky pohoří jsou Traisen na západě, Gölsen a Triesting na severu a Schwarza na jihu horské skupiny.

Geologie.

Velká část Gutensteinských Alp je tvořena vápencem vytvořeného ve středním triasu a tzv. Gutensteinským dolomitem. Tyto relativně hrubozrnné horniny způsobují částečné zabarvení jednotlivých vrstev masivu. Na jihovýchodu a severozápadě pohoří také nalezneme jejich konglomeráty - horniny vzniklé v období křídy. Ve vápencích jsou četná hloubení či jeskyně ("Einhornhöhle" u Dreistettenu) a jeskynní nálezy železné rudy (jeskyně u Brunna). Na několika místech také obnažený vápenec tvoří působivé skalní stěna a galerie.

Příroda.

Převážná část Gutensteinských Alp je hustě zalesněná a lesy jsou pečlivě obhospodařovávány. Ve vyšších polohách najdeme především smrky a modříny, v nízkých polohách buky a na suchých stanovištìch borovice.

Turismus.

Pohoří je důležitá rekreační oblast pro obyvatelé Vídně, Wiener Neustadt a St. Pölten. Především Hohe Wand na východě s velkým množstvím značených stezek, lezeckých cest (na 500 cest) a Klettersteigů jakož i turistických chat a výletních restaurací. Oblíbený cíl jsou také vodopády Myrafälle a soutěska Steinwandklamm (mezi městy Pernitz a Furth). V oblasti města Lilienfeld a Kloster Alpe se nachází lyžařské středisko s několika vleky a lanovkou na vrchol Muckenkogel (1 305 m).

Gutensteinské Alpy jsou pohoří ležící jihozápadně od Vídně v Rakousku. Bezprostředně navazují nad údolím Piesting na Vídeňský les a představují již o něco atraktivnější a svým částečně skalnatým charakterem přece jen hornatější oblast východního výběžku Alp.

The Gutenstein Alps () are a mountain range in the Eastern Alps in Central Europe, and the northeasternmost part of the Northern Limestone Alps, reaching heights over 1,000 m.


Historie.

Železniční stanice byla vybudována v letech 1855-1857 v souvislosti s výstavbou železničních tratí do Poznaně a Hlohova. Stavba započala 10. září 1855, dokončena byla o dva roky později. Nádražní budovu navrhl architekt Wilhelm Grapow. Na stavbě pracovalo v průměru 250 zedníků, převažujícími stavebními materiály jsou cihla, žula, konstrukční ocel, vápno, portlandský cement. Celkové náklady stavby se vyšplhaly na 449 000 tolarů, nepočítaje náklady na nábytek a osvětlení ve výši 26 400 tolarů.  S ohledem na rostoucí potřeby železniční stanice, bylo koncem 80. let 19. století navrženo její další rozšíření. V letech 1899-1904 byla stanice rozšířena ve stylu kombinující prvky historismu a secese se zachovaním stávajících objektů. Rekonstrukci navrhl Bernard Klüschego.  Během druhé světové války byly postaveny podzemní sklady v prostoru před nádražím. Jednalo se o masivní železobetonovou konstrukci, kdy tloušťka stěn dosahovala až tří metrů. Po válce byly uzavřeny. Poškození, které železniční stanice utrpěla během války se odstraňovala do roku 1949, další rekonstrukce přišla v roce 1960. 8. ledna 1967 se na jednom z nástupišť vážně zranil herec Zbigniew Cybulski, když se pokusil naskočit do jedoucího vlaku. Shodou okolností se navracel z natáčení polského kriminálního filmu "Morderca zostawia ślad". Po převozu do nemocnice zemřel. K 30. výročí této tragické události, 8. ledna 1997, odhalil polský režisér Andrzej Wajda na nástupišti pamětní desku.  Na přelomu 80. a 90. let dvacátého století prošla železniční stanice další rekonstrukcí.  V roce 2009 bylo vypsáno výběrovém řízení na návrh revitalizace nádraží a jeho okolí. Vítězem se stala společnost GRUPA 5 z Varšavy. Stavební práce začaly 10. dubna 2010. Modernizace železniční stanice byla spolufinancována z prostředků Evropské unie (Operačního programu Infrastruktura a Životní prostředí). Celkové náklady na revitalizaci nádraží a jeho okolí se vyšplhaly na 162 mil. Złotých, z nichž 113 mil. Złotých spolufinancovala Evropská unie. Při rekonstrukci železniční stanice byl v roce 2011 objeven cihlový tunel pocházející pravděpodobně z počátku 20. století. Stavební práce byly dokončeny do zahájení Mistrovství Evropy ve fotbale 2012, které se v Polsku konalo v období od 8. června do 1. července 2012.

Obecný přehled.

Od roku 1947 s krátkými přestávkami fungovalo v budově nádraží, západním křídle kino "Dworcowe". Mimo jiné, navštěvoval jej i Zbigniew Cybulski. Za 60 let svého provozu, jim prošlo více než 7 milionů diváků. V roce 2007 bylo uzavřeno, avšak k znovuotevření došlo v roce 2008.

Železniční doprava.

Vratislavské hlavní nádraží obsluhují dálkové vnitrostátní spoje jedoucí například do:

Wrocław Główny (česky "Vratislav hlavní nádraží") je hlavní nádraží ve Vratislavi, města, nacházejícího se na jihozápadě Polska, v Dolnoslezském vojvodství.

Wrocław Główny (Polish for "Wrocław main station") is the largest and most important passenger station of the southwestern Polish city of Wrocław. Built in the mid-19th century near the centre of the city, until 1945 it was known as "Breslau Hauptbahnhof" ("Breslau Main station"). It also is the largest railway station of the Lower Silesian Voivodeship, located at the junction of several important routes.


Výskyt.

Oblast odkud tato rostlina pochází se rozprostírá na suchých evropských, asijských i afrických územích obklopující Středozemního moře, dále na Kavkaze, Blízkém východě, Arabském poloostrově, v místech bývalého rozlehlého Kaspického moře, včetně části Střední Asie a indického subkontinentu i v Indočíně. Již v dávné minulosti byla rozšířena do některých států západní i severovýchodní tropické Afriky i na africké i západoasijské ostrovy. V současnosti se také vyskytuje jako plevelná rostlina v Americe i Austrálii.

Ekologie.

Roste hlavně v savanách a suchých, až polopouštních územích, kde se může vyskytovat i na nestabilních, písčitých, větrem přesunovaných půdách. Je bylinou, která umí dobře hospodařit i s minimem vláhy, v době momentální půdní vlhkosti semeno vyklíčí a pak již rostlina roste bez potřeby většího množství vláhy a lidského zásahu. Je v podstatě popínavá rostlina, která případný poblíž rostoucí plevel popne a širokými listy mu zastíní sluneční svit a tak jej zadusí, je schopná se lodyhami vyšplhat i na nově navátý nevysoký přesyp.  U této byliny jsou pro dobrý růst a vytvoření plodů uváděné tři základní podmínky: písčitá půda, teplé klima a málo vlhkosti. Počet a velikost vytvořených plodů se zvyšuje při suchém, slunečném období a naopak klesá při nadměrném dešti a vysoké vzdušné vlhkosti. Rostlina nejlépe prosperuje při průměrné roční teplotě od 15 do 28 °C, dešťových srážkách od 250 do 370 mm, v propustné hlinito písčité půdě s pH 5,0 až 7,8 a do nadmořské výšky 1500 m n. m. Při poklesu teploty k +5 °C se její růst zastaví a při déletrvajícím chladu rostlina uhyne.

Popis.

Víceletá, xerofytní, plazivá nebo příležitostně popínavá rostlina s rozvětvenými, srstnatě chlupatými lodyhami dlouhými až 1 m, vyrůstající z dřevitého, do široka rozprostřeného hlízovitého kořene, který napomáhá přečkat déletrvající období sucha. Pevné lodyhy s jednoduchými úponky jsou střídavě porostlé dlouze řapíkatými, chlupatými listy. Jejich čepele dlouhé 5 až 10 cm a 2 až 6 cm široké jsou v obryse srdčitě vejčité, jednou až dvakrát dlanitě peřenodílné až peřenosečné a se třemi až sedmi tupými laloky.  Zelenožluté, pětičetné, široce zvonkovité květy s obvejčitými listeny vyrůstají na stopkách dlouhých 2 až 4 cm jednotlivě z paždí listů. Kališní lístky jsou zelené a dlouhé 5 až 7 mm, korunní lístky žluté barvy velké 8 až 10 mm jsou vejčité a laločnaté. Samčí květ má pět tyčinek, dvě a dvě jsou srostlé a jedna je volná a ve středu je zakrslý pestík produkující nektar. Samičí květ má chlupatý spodní semeník srostlý ze tří plodolistů, pestík se sloupkovitou čnělkou s trojitou bliznou a tři rudimentální patyčinky. Opylování zajišťuje létající hmyz.  Plod je oválná až téměř kulovitá bobule 5 až 10 cm velká s pokožkou nejprve zelenou se žlutavými skvrnami uspořádanými do pruhů a později v plné zralosti žlutou. Vnější slupka bobule je tenká a kožovitá, vnitřní část je světle žlutá, dužnatá, šťavnatá a velmi hořká. Obsahuje mnoho hnědých vejčitých, asi 6 mm velkých semen, která jsou uložená v měkké a lehké bílé vláknité buničině, plod obvykle obsahuje ve třech oddílech po šesti semenech. Na jedné rostlině dozrává patnáct až třicet plodů.

Význam.

Plody byly již v antice používané v tradiční medicíně. Dužina plodů sloužila jako silné projímadlo, proti parazitům, jako lék na nemoci žlučníku, močových cest, při vodnatelnosti a proti nádorům v oblasti břicha i jako prostředek proti následkům žloutenky. Ještě v 19. století byly oloupané a usušené plody dodávané do lékáren pod názvem "poma coloquinthidis". Současné výzkumy prokázaly, že její dužina obsahuje sloučeniny s účinkem protinádorovým (cucurbitacin a glukosid beta-sitosterol) i antibakteriálním (colocynthin a colocynthetin), jakož i mnohé pryskyřice, glukosidy a glykosid citrullol. Pro lékařské účely se dosud pěstuje např. ve Španělsku, na Kypru a v Indii.  Pro tyto účely se plody sbírají ne zcela zralé, oloupou se a usuší na slunci. Pak se suchá, lehká buničitá dřeň (tvoří jen 25 % a semena 75 % hmotnosti usušeného plodu) rozdrtí na prášek, který bývá používaný přímo v malých dávkách k léčení nebo se dále farmaceuticky zpracovává. Obsahuje i potencionálně toxické sloučeniny a po požití většího množství může být tento lék lidskému zdraví i nebezpečný. Uvádí se, že 1,5 čajové lžičky prášku bývá již smrtelná dávka. Očištěná semena jsou nahořklá, mají oříškovou příchuť, obsahují mnoho bílkovin a 30 až 45 % světle žlutého oleje užívaného v domácnostech, například pro výrobu mýdla. Semena se také melou a přidávají do mouky pro přípravu tamního chleba.  Prášek je velmi hořlavý a v Arábii je používán na podpal při rozdělávaní ohně. V Indií se rostlina vysazuje na zpevnění písčité půdy před přesuny větrem. Plody bývají v období sucha a nedostatku vhodnější stravy i potravou pro některá volně žijící býložravá zvířata. Výtěžnost oleje ze semen může činit až 3000 kg na hektar plochy přihnojované organickými hnojivy, což z kolokvinty obecné činí i potencionálně využitelnou olejodárnou rostlinu, hlavně s ohledem na nehostinné půdní a klimatické podmínky ve kterých roste a na minimální vstupní náklady.

Kolokvinta obecná ("Citrullus colocynthis") je teplomilná bylina rostoucí v písčitých, polopouštní oblastech. Má jednopohlavné květy, je rostlinou jednodomou, na jednom exempláři vyrůstají samčí i samičí květy. Je svým vzrůstem podobná lubenici obecné ("Citrullus lanatus"), která je rozšířena v teplejších části Evropy a plodí vodní melouny. Kolokvinta obecná, která původně měla vědecké jméno "Colocynthis citrullus", však plodí malé, tvrdé, pro lidi běžně nejedlé plody s hořkou dužinou a mnoha semeny.

Citrullus colocynthis, with many common names including colocynth, bitter apple, bitter cucumber, desert gourd, egusi, vine of Sodom, or wild gourd, is a desert viny plant native to the Mediterranean Basin and Asia, especially Turkey (especially in regions such as İzmir), and Nubia.


Život.

Narodil se v Denkhoku ve východním Tibetu v provincii S’-čchuan. Šestnáctý Karmapa začal svůj výcvik v tradičním klášteře svých hlavních učitelů Palpung, kde obdržel tradiční kompletní výcvik a nauky dharmy. Jeho hlavní učitelé byli 11. Tai Situ Pema Wangčhug a 2. Džamgon Kongtrul Palden Khjence Oser. Karmapa cestoval po mnohých klášterech v Tibetu i okolí, navštívil Lhasu a setkal se s 13. Dalajlamou.  Aktivita 16. karmapy se šířila v Tibetu, Bhútánu, Nepálu, Sikkimu, Indii a částečně i v Číně. Studoval u různých učitelů tibetského buddhismu, sám však předával dharmu dále. V roce 1959 upozornil karmapa všechny přítomné na nebezpečí okupace Tibetu Čínou, které tehdy bylo na spadnutí. Proto v únoru toho roku shromáždil 160 osob ze svého sídla, tradičního kláštera karmapů Curphu a odvedl je do Bhútánu. Vzali s sebou většinu svatých textů a relikvií kláštera Curphu, které zde byly schraňovány po staletí. Členové královské rodiny Sikkimu, karmapovi oddaní přívrženci, mu věnovali stálé místo v jejich zemi. S finanční pomocí sikkimské a indické vlády byl do roku 1966 postaven nový karmapův klášter Rumtek.  V roce 1974 Karmapa poprvé několikrát navštívil Západ – Evropu, Kanadu a Spojené státy americké, kde se věnoval učitelské činnosti.

Citát.

""Pokud někdo opravdu následuje učení Buddhy a má v ně důvěru, pak se každá situace v jeho životě stane součástí meditační praxe. Pak bude člověk praxí žít místo toho aby ji pouze vykonával.""- 16. Karmapa Rangdžung Rigpä Dordže  ""Karmapa byl skvělý muž. Člověk nemůže popsat jeho kvality pomocí slov. Byl opravdovým vyzářením soucitu. V jeho přítomnosti se mysl všech lidí měnila. Každý k němu rozvinul spontánní důvěru. Když se s ním člověk jednou setkal, přál si jej vidět znova a znova.""- Lobpön Cečhu rinpočhe o 16. Karmapovi

Rangdžung Rigpä Dordže (14. srpna 1924 – 5. listopadu 1981 USA) byl 16. karmapa, duchovní vůdce školy Karma Kagjü, jedné z nejznámějších škol tibetského buddhismu. Jako první z Karmapů navštívil také mimo asijské země Evropu a Ameriku.

The sixteenth Gyalwa Karmapa, Rangjung Rigpe Dorje (August 14, 1924 – November 5, 1981) (Wylie Rang 'byung rig pa'i rdo rje) was spiritual leader of the Karma Kagyu lineage of Tibetan Buddhism, and was also consulted by high lamas of other lineages. He was given many names expressing this respect, including “King of the Yogis”.


Charakteristka.

Pyramida je neobvyklá svým nepravidelným tvarem. Ve spodní části svírají stěny se zemí úhel 55°5', ve výšce 45 metrů se však lámou na mírnější úhel 43°9'17'. Výška spodní části je 47,4 m, horní části 57,67 m, celková výška 105 m. Půdorysná šířka stran čtverce se pohybuje v rozmezí 189,41 -189,75 m. Důvody a diskuze pro tuto isometrii se egyptology vysvětlují jednak historickými souvislostmi a jednak zcela praktickými důvody. Do té doby se stavěly pouze stupňovité pyramidy (Džoser), takže byla vůbec prvním pokusem o pyramidu ve tvaru čtyřbokého jehlanu. Nedostatek zkušeností vedl k tomu, že stavitelé navrhli stěny příliš příkré, což ohrožovalo statiku stavby, také vzhledem k nestabilnímu hlinito-štěrkovému podloží. Proto bylo v průběhu stavby rozhodnuto změnit sklon stěn (kdyby k tomu nedošlo, mohla by pyramida měřit kolem 125 m). Zastánci této domněnky argumentují tím, že Červená pyramida, stavěná krátce po lomené, má také úhel stěn 45°. Stěny pyramidy jsou pokryty bílým vápencem — jde o nejlépe dochované obložení ze všech egyptských pyramid. Lomená pyramida je ojedinělá také tím, že má uvnitř dvě komory spojené chodbou. Každá komora má vlastní vchod: jeden se nachází na západní straně ve výšce 33 metrů a druhý na severní straně ve výšce 12 metrů. Přes padesát metrů jižním směrem stojí menší satelitní pyramida (pravděpodobně zamýšlená jako sídlo panovníkova Ka), vysoká 26 metrů.

Historický vývoj stavby.

Snofru byl jediný panovník, o kterém je známo, že pro sebe nechal vybudovat tři pyramidy (další je pyramida v Médúmu a nedaleká Červená pyramida). Podrobnější výzkum provedený M. Lehnertem naznačuje, že stavitelé hledali výhodnější tvar zajišťující stabilitu stavby v ukládání stavebních bloků spolu s vnitřní konstrukcí prostor k ukládání pohřební výbavy a samotného srkofágu. Zřejmě první byla Pyramida v Médúmu, jejíž stavbu pravděpodobně zahájil již předchozí faraon Hunej z 3. dynastie, která byla neúspěšná, vnější obložení se zbortilo. Nebyla dokončená. Bývá také označované jako falešná. Druhým stavitelským řešením v Lomené pyramidě se získaly zkušenosti s výstavbou stabilnější formy. Nicméně i zde se v průběhu stavby vyskytly trhliny a dílčí borcení stěn. Úspěch se dostavil až při stavbě třetí Červené pyramidy s upraveným sklonem stěn jehlanu na 45°.

Průzkum.

Díky svému neobvyklému tvaru poutala Lomená pyramida evropské cestovatele již od 17. století. Pyramidu ve svých cestopisech zmínil například anglický orientalista Robert Huntington, Edward Melton anglo-holandský cestovatel v 17. století, cestovatel a politik Robert Wood či spisovatel a Richard Pococke. První archeologické průzkumy zde probíhaly v září 1839 pod vedením Johna Shae Perringa. Stavbou se v 19. století zabýval rovněž Karl Richard Lepsius a William Flinders Petrie. Z výzkumu pyramidy prováděného v druhé polovině 40. let 20. století vedeného Abd es-Salámem Husajnem a Alexandrem Varrilem se dokumentace nedochovala. Novodobé komplexní průzkumy pyramidy uskutečnil na počátku 50. let 20. století Ahmed Fachrí. Následovaly výzkumy italské egyptologické expedice Vita Maragioglia a Celeste RinaldiZkušenosti stavitelů při hledání optimálních postupů stavby čtyřbokých pyramidových jehlanů se zužitkovaly, patrně již krátce po dokončení Červené pyramidy, při projektování pyramidy následníka Cheopse Velké pyramidy v Gize.

Lomená pyramida je jednou z egyptských pyramid, nachází se v nekropoli Dahšúr 40 km jižně od Káhiry. Nechal ji postavit faraón Snofru ve 26. století př. n. l.. Je vysoká 101 metrů (původně asi 105 m, ale byla snížena působením eroze), což z ní činí čtvrtou největší staroegyptskou pyramidu, každá strana čtvercové základny je dlouhá 188,5 metru. Její interiér byl zpřístupněn veřejnosti roku 2009.

The Bent Pyramid is an ancient Egyptian pyramid located at the royal necropolis of Dahshur, approximately 40 kilometres south of Cairo, built under the Old Kingdom Pharaoh Sneferu (c. 2600 BC). A unique example of early pyramid development in Egypt, this was the second pyramid built by Sneferu.