Dějiny.

Nejstaršími známými obyvateli Tyrolska byli Ilyrové a Keltové. Na konci 1. století př. n. l. dobyli území Římané a začlenili jej do provincií Raetia, Noricum a Venetia. V 6.–7. století pronikli až do údolí Adige k dnešnímu Salornu Bavoři. Původní rétorománské obyvatelstvo (Ladinové) našlo tehdy útočiště v Dolomitech. V 11. století získali do správy od římskoněmeckých císařů rozsáhlá území kolem obchodní cesty přes Brennerský průsmyk tridentský a brixenský biskup. Ve 12. století začal zemi pod svou vládu sjednocovat šlechtický rod Vintschgauerů, který se od roku 1130 tituloval „hrabata z Tirolu“ (podle rodového hradu Tirol u Merana). Ten si ve 13. století vymohl na tridentských a brixenských biskupech rozsáhlá léna s fojtskými a hraběcími právy. Roku 1363 zdědili Tyrolsko Habsburkové. Tyrolsko se těšilo větším výsadám než ostatní habsburské země (např. císař Maxmilián udělil obyvatelům Tyrolska právo nosit zbraň a použít ji na ochranu své země). Roku 1782 připojil k Tyrolsku císař Josef II. území Vorarlberska. Do roku 1801 bylo území Tyrolska tvořeno většinou území dnešní spolkové země Tyrolsko, dále Vorarlberskem a téměř celým tzv. Jižním Tyrolskem a některými částmi moderní italské autonomní provincie Trento. 9. března 1801 bylo k Tyrolsku připojeno do té doby ze správního hlediska nezávislé biskupství Brixen a 4. února 1803 i území biskupství Trident.  V napoleonských dobách (1805–14) bylo tyrolské území (spolu s Vorarlberskem) zabráno nově vzniknuvším Bavorským královstvím, jemuž ho z vůle Napoleona muselo Rakousko odstoupit v rámci prešpurského míru. Bavorsko rozdělilo Tyrolsko mezi nově vzniklé kraje Innský, Eisacký a Adižský; Tridentsko však bylo po místním povstání připojeno 28. února 1810 k Italskému království. V roce 1809 vypuklo proti bavorské nadvládě a drancování země lidové povstání, v čele s tyrolským lidovým hrdinou Andreasem Hoferem (v roce 1810 byl v italské Mantově popraven). Od vídeňského kongresu 1815 bylo Tyrolsko opět spojeno s Tridentskem v jeden celek a znovuzačleněno do Rakouského císařství, přičemž k němu byly připojeny některé okrajové části bývalého Salcburského knížecího arcibiskupství (Brixenské údolí, obec Matrei, údolí Zillertal). 26. února 1861 bylo od Tyrolska odděleno Vorarlbersko, jež se stalo samostatnou rakouskou korunní zemí.  Po první světové válce bylo Tridentsko 3. listopadu 1918 anektováno Itálií, která pak 10. září 1919 získala i převážně německojazyčné Jižní Tyrolsko. Zbytek Tyrolska se stal spolkovou zemí nově vzniklé Rakouské republiky.

Tyrolské hrabství byl v letech 1140–1919 politický útvar na území Tyrol. Země patřila v prostoru Alp k významným státům, které ovládaly přístupy z německých oblastí Říše do Itálie, proto se jej také snažili ovládnout Habsburkové – jejich vedlejší linie tu pak od 60. let 14. století vládly. Roku 1504 bylo hrabství okněžněno (tj. pozvednuto do vyššího, knížecího stavu), nicméně vládci dále zůstali na úrovni hrabat.

The (Princely) County of Tyrol was an estate of the Holy Roman Empire established about 1140. Originally a jurisdiction under the sovereignty of the Counts of Tyrol, it was inherited by the Counts of Gorizia in 1253 and finally fell to the Austrian House of Habsburg in 1363. In 1804 the Princely County of Tyrol, unified with the secularised prince-bishoprics of Trent and Brixen, became a crown land of the Austrian Empire in 1804 and from 1867 a Cisleithanian crown land of Austria-Hungary.


Vznik.

První markrabě slučující pod svou vládou všechny tři moravské přemyslovské úděly (Brněnský úděl, Olomoucký úděl, Znojemský úděl) byl jmenován roku 1182 z vůle císaře Fridricha I. Barbarossy. Stal se jím Konrád III. Ota Znojemský, pozdější kníže Čech Konrád II. Ota. Po jeho nastoupení na stolec v Praze sice hodnost markraběte zanikla, ale záhy (1197) ji trvale obnovil Vladislav Jindřich, který bratrovi Přemyslu Otakarovi I. ustoupil z vrchní vlády v Praze a spokojil se se svrchovaností nad Moravou.  I přes následné dlouhé cézury (přímá vláda českých králů, během husitských válek) už hodnost markraběte nezanikla. Od roku 1411 však už na Moravě nevládla samostatná markraběcí dynastie a po roce 1611 se markrabětem automaticky stávali čeští králové.

Územně-správní vývoj.

Součástí Moravského markrabství byla původně i oblast později vzniklého Opavského knížectví (1318) a Morava tak původně zasahovala i na území dnešního Slezska, resp. Polska. Se vznikem Koruny české (7. 4. 1348) přišly i dvě velké změny v rozloze markrabství: Karel IV. vydělil samostatné Biskupství olomoucké a definitivně i Opavské knížectví. Zatímco Opavsko už zůstalo samostatnou zemí (v průběhu 16. století připojivší se ke Slezsku), severní část Moravy (Olomoucko) se během 16. a 17. století podařilo moravským stavům díky vytrvalému tlaku na olomouckého biskupa znovuzačlenit do správní a soudní struktury země. Od 28. října 1526 bylo Moravské markrabství jednou z korunních zemí Habsburské monarchie.  Mezi lety 1782–1850 bylo markrabství spojeno s Vévodstvím Horní a Dolní Slezsko (Rakouské Slezsko) v jeden správní celek – tzv. Zemi moravskoslezskou, spravovanou moravskoslezským guberniem. Od roku 1783 byla území tzv. Moravských enkláv ve Slezsku převedena do správy Opavského kraje.  Od roku 1850 byla Morava opět samostatnou korunní zemí Rakouska, výše zmíněná území Moravských enkláv zůstala ve správě obnoveného Rakouského Slezska, avšak to je muselo spravovat na základě moravských zemských zákonů, daně z nich byly odváděny na Moravu a navíc tato území tvořila jeden z moravských volebních okresů. Požadavku některých českých poslanců z Čech i Moravy na státoprávní spojení všech tří zemí bývalé Koruny české do jednoho celku vídeňská vláda nikdy nevyhověla. Se vznikem Československé republiky roku 1918 markrabství fakticky zaniklo, ale jako správní celek existovala Morava i nadále do roku 1928 jako Země moravská.

Správní členění.

Původně se Morava (ještě za dob moravských přemyslovských údělů) členila na provincie. V pramenech byly zmiňovány provincie Brněnská, Olomoucká, Znojemská, Břeclavská, Holasická (později Opavská), Bítovská atd. Postupně však byly prováděny správní reformy a z provincií se staly kraje.  Do roku 1849 se Markrabství moravské členilo na panství, která byla od roku 1535 součástí jednoho z krajů. Původně na Moravě existovaly kraje novojičínský, olomoucký, brněnský a hradišťský.  Územně-správní reforma Karla VI. z roku 1714 ustanovila (už stálé) kraje:  Ty byly v letech 1850–1855 nahrazeny dvěma kraji (Brněnským a Olomouckým), dále členěných na 25 okresních hejtmanství. V letech 1855-1868 se pak Morava opět členila na 6 krajů a 76 okresů. Poté byly kraje bez náhrady zrušeny a Morava se členila pouze na okresní hejtmanství. Dne 19. 5. 1868 bylo Markrabství moravské rozděleno na 31 okresních hejtmanství a 6 městských okresů.

Vlajka a znak Markrabství moravského, znak země.

Od druhé poloviny 13. století byla znakem Markrabství moravského stříbrnočerveně šachovaná orlice se zlatou korunou a zlatou zbrojí v modrém poli štítu, jak ukazují např. i sněmovní artikuly do roku 1838 a nebo zemské řády z 16. a 17. století.  Znak Markrabství moravského je popsán v historických pracích (např. Zrcadlo slavného Markrabství moravského z roku 1593 Bartoloměje Paprockého z Hlohol a Paprocké Vůle, Mährisches Landes-Wappen aus der Historie und Herolds-Kunst illuminiret z roku 1699 Karla Ferdinanda Schertze, Historischer Versuch über das Landeswappen des Markgrafthums Maehren z roku 1792 Josefa Vratislava Monseho či Topographie vom Markgrafthum Mähren z roku 1793 Františka Josefa Schwoye) a v císařských dekretech (např. dekret Ferdinanda V. z 22. srpna 1836 týkající se velkého znaku Rakouského císařství).  V roce 1462 Fridrich III. vydal erbovní list, v němž je šachování orlice změněno na červeno-zlaté. Tuto změnu však Moravský zemský sněm nikdy nepřijal a nepotvrdil. V roce 1915 bylo šachování orlice ve znaku zastupujícím Markrabství moravské ve státním znaku Rakouska-Uherska změněno na červeno-zlaté. Od roku 1918 je ve státní symbolice opět výlučně používáno původní stříbrnočervené moravské orlice v modrém poli. Právně bylo stříbrnočervené šachování ve znaku Moravy výslovně potvrzeno zákonem č. 252/1920 Sb.  Před faktickým zánikem markrabství v roce 1918 bylo v roce 1917 II. odborem ministerstva vnitra spravujícím šlechtické záležitosti a také záležitosti erbů v Předlitavsku na základě souladu se zvyklostmi při vyvěšování praporů (dle zprávy moravského místodržícího) jako pořadí barev na případném praporu v zemských barvách uvedeny červená a žlutá. Tyto barvy neodporovaly popisu moravského znaku z 10. října 1915. Podoba zemské vlajky však až do zániku Rakouska-Uherska nebyla Markrabství moravskému žádným zákonným předpisem určena.

Moravské markrabství či Markrabství moravské (německy "") byl v letech 1182–1918 státní útvar na území Moravy. Šlo o politický útvar vybavený v průběhu historie různou mírou autonomie s vlastním stavovským zemským sněmem (oficiálně ustaveným v polovině 14. století) a (později) zemským výborem.

The Margraviate of Moravia (; ) was one of the lands of the Bohemian Crown existing from 1182 to 1918. It was officially administrated by a margrave in cooperation with a provincial diet. It was variously a "de facto" independent state, and also subject to the Duchy, later the Kingdom of Bohemia. It comprised the region called Moravia within the modern Czech Republic.


Život a působení.

Narodil se do statkářské rodiny v malé vesnici ve středním (tehdy ruském) Polsku, asi 35 km severně od Lódže, a po maturitě studoval politologii a historii v Paříži, kde se jeho názory posunuly od socialistických k národně demokratickým. Po návratu roku 1905 založil úspěšnou Zemědělskou společnost a byl zvolen za národní demokracii poslancem ruské dumy, v níž zasedal do roku 1912. Působil v rozpočtové komisi ruského ministerstva zemědělství a když vypukla první světová válka, organizoval Ústřední občanský výbor a Polský národní výbor, který podporoval Rusko proti Německu, kdežto Legie socialisty Pilsudského bojovaly proti Rusku. Grabski byl členem Polského národního výboru, místopředsedou Ústředního občanského výboru ve Varšavě a předsedou Ústředního občanského výboru Polského království v Rusku (1915–1918).  Po vítězství spojenců byl také členem Nejvyšší lidové rady v roce 1918 a členem Lidové unie (1919–1922). Od 13. prosince 1919 do 9. června 1920 byl ministrem financí a od 23. června do 24. července 1920 (poprvé) předsedou vlády. Od 13. ledna 1923 do 30. června 1923 byl opět ministrem financí a od 19. prosince 1923 do 13. listopadu 1925 navíc ještě předsedou vlády. V této funkci zavedl důležité ekonomické reformy, nahradil dosavadní polskou marku polským zlotým, měnou založenou na zlatě, a založil "Bank polski" jako akciovou společnost a nezávislého emitenta této měny. Tím zastavil hyperinflační vývoj v zemi a založením Zemědělské banky podpořil obnovu zemědělství. Jeho reforma však těžce postihla menší podnikatele a obchodníky, často židovské, takže 17 tisíc polských Židů nečekaně emigrovalo do Palestiny.  V roce 1925 skončila platnost hospodářských a celních úmluv Versailleské mírové smlouvy a němečtí politici byli přesvědčeni, že polský stát dlouho nevydrží a vymáhali na Polsku revizi jeho západní hranice. Zrušili Polsku doložku nejvyšších výhod a zdvojnásobili celní poplatky, zejména na hornoslezské uhlí. Přitom polovina těžby se vyvážela do Německa, protože v těžce otřeseném Polsku výroba ani zdaleka nedosáhla předválečné úrovně a poptávka po uhlí byla velmi nízká. Polsko odpovědělo zvýšením celních sazeb, jenže zatímco polská cla Německo příliš nepostihla, německá cla byla pro polské hospodářství zničující. Polský hospodářský pokles vyvolal zejména v rozvinutějších západních částech země nezaměstnanost, chudobu a sociální nepokoje. Na to se Grabského vláda rozpadla, ale roku 1926 proběhl Piłsudského převrat a až do roku 1934 trvala mezi oběma zeměmi celní válka.  Grabski změnil i strukturu polského exportu a průmyslové produkce a založil pohraniční vojsko. Přesto byl v parlamentu ostře kritizován za nedostatečně sebevědomé postoje v zahraniční politice a za (domnělý) neúspěch své reformy. V listopadu 1925 se dostal do sporu s prezidentem Polské banky, na své funkce rezignoval a věnoval se pak jen bádání a vyučování na Varšavské zemědělské univerzitě, kde se roku 1926 stal rektorem.  Byl nositelem řady vyznamenání, včetně polského Řádu bílého orla, italského Řádu svatých Mořice a Lazara, vatikánského Řádu Pia IX. a československého Řádu bílého lva (1925). Vydal řadu knih historických i hospodářských a v současném Polsku se těší rostoucí autoritě.

Władysław Grabski (7. července 1874 Borov – 1. března 1938 Varšava) byl polský politik národní demokracie, ekonom a historik, dvojnásobný premiér Druhé Polské republiky, autor měnové a bankovní reformy ve 20. letech 20. století.

Władysław Dominik Grabski (; 7 July 1874 – 1 March 1938) was a Polish National Democratic politician, economist and historian. He was the main author of the currency reform in the Second Polish Republic and served as Prime Minister of Poland in 1920 and from 1923 to 1925. He was the brother of Stanisław Grabski and Zofia Kirkor-Kiedroniowa.


Vznik.

Krápníky většinou vznikají usazováním rozpuštěné látky z nasyceného vodního roztoku při změnách okolní teploty a tlaku. Vlivem změny teplotních a tlakových podmínek dochází (převážně u vápencových krasů) k úniku rozpuštěného CO, což má za následek srážení rozpuštěné látky ve vodním roztoku. Postupným srážením začíná vznikat na stropě jeskyně útvar, který se vlivem gravitace začíná prodlužovat směrem dolů. Tento prvotní dlouhý a úzký krápník se nazývá brčko. Následné další srážení má za následek vznik útvaru, který se prodlužuje a zesiluje, čímž postupně vzniká stalaktit. Jelikož odkapávající voda ze stalaktitu je stále obohacena o rozpuštěné látky, dochází k tomu, že část rozpuštěných látek se sráží při styku s podlahou jeskyně. Od spodku jeskyně tak začíná směrem vzhůru vyrůstat stalagmit. Při delším časovém působení dochází ke spojení těchto dvou krápníků. Vzniklému útvaru se říká stalagnát.  Vznik dalších druhů krápníků je spojen se složitějším působením dalších jevů.  Zvláštním případem jsou tzv. lávové krápníky, které vznikají odkapáváním žhavé lávy a následným tuhnutím jejich částí na stropech jeskyně.

Nebezpečí pro krápníky.

Velkým nebezpečím pro krápníkovou výzdobu jeskyň se stala rozmáhající se turistika. Davy návštěvníků, kteří chtějí navštívit podzemní krásy, mají na svědomí jejich poškozování. Zpřístupnění jeskynních komplexů má za následek změny teplotně-tlakových podmínek, změnu vlhkosti a tím pádem narušení srážení, respektive růstu krápníků. Druhým nebezpečím jsou ruce návštěvníků, kteří krápníky osahávají či části ulamují.  Z důvodů ochrany je velká část jeskyní objevena, prozkoumána a opětovně zakonzervována, aby se tak zachovaly podmínky, které v nich panují. Znepřístupnění jeskyně pomáhá ochraně její krápníkové výzdoby pro další generace.

Krápník je obecné označení pro podlouhlý výrůstek, vznikající na stropech i podlahách podzemních prostor. Zpravidla může mít různorodé tvary "(rampouchovitý, sloupkovitý, hvězdicovitý, atd.)".

Speleothems (; Ancient Greek: "cave deposit"), commonly known as cave formations, are secondary mineral deposits formed in a cave. Speleothems typically form in limestone or dolomite solutional caves. The term "speleothem," as first introduced by Moore (1952), is derived from the Greek words "spēlaion" "cave" + "théma" "deposit". The definition of "speleothem," in most publications, specifically excludes secondary mineral deposits in mines, tunnels, and other man-made structures. Hill and Forti more concisely defined "secondary minerals" which create speleothems in caves: A "secondary" mineral is one which is derived by a physicochemical reaction from a primary mineral in bedrock or detritus, and/or deposited because of a unique set of conditions in a cave; i.e., the cave environment has influenced the mineral's deposition.


Historie.

Ve středověku je Foča připomínána v mnoha dokumentech pod různými názvy (Choçe, Coçça, Choza, Coçe, Chozza, Coza, Chotza, Hoča, Hotča). První písemná zmínka o městu pochází z roku 1368 a má podobu latinského "in forum Choçe". V červenci 1444 je zmiňována jako Hotče (psáno v Hotče) a stejně tak i v srpnu 1467. Předpokládá se, že název Hoča a Hotča pochází z vlastního jména Hotkja.  Foča se součástí Bosny stává po zhroucení systému správy Nikoly Altomanoviće v roce 1373. Do Foči často přicházely obchodní karavany i koncem 14. a začátkem 15. století. Soutok řek Driny a Ćehotiny byl přirozeným místem křižení obchodních tras; rozdělovaly se zde cesty z Istanbulu směrem do Splitu a do Dubrovníka. Město se začalo rozvíjet z neveliké osady několika dřevěných domů, na rozdíl od jiných míst na území dnešní Bosny zde nestála v počátku existence sídla žádná pevnost ani jiná fortifikační stavba.  V 15. století rozkvět Foči zastínil i mnohá další města v okolí. Tehdejší význam města dokládá i zřizování kolonií Dubrovničanů ve městě v letech 1422–1448. Kromě cizích obchodníků se ale dařilo díky bohatým okolním zdrojům i místním. Mezi ty patří například rody Drugovići, Nartičićové, Zorčićové, Crijepovićové, Ljubinovićové, Novakovićové, Veseokovićové, Brateljevićové a významné postavy Tvrdiša Mirošković, Radoje Dubjević a další. Kromě obchodu s látkami a oděvy se ovšem také vyvážely i přírodní suroviny, na které je příroda v okolí města a údolí řeky Driny bohatá. Město tehdy vlastnil další vlivný rod – Kosačové.  V roce 1465 se město dostalo pod vládu Osmanských Turků a dále se rozvíjelo jako orientální sídlo. V téže době zněla podoba názvu města "Hotča" a od té doby lze dokázat existenci příjmení "Hotčanin" u místního obyvatelstva. V letech 1470 až 1572 bylo město sídlem Hercegovinského sandžaku, turecké správní jednotky. V roce 1477 zde bylo v tureckém sčítání lidu evidováno 277 rodin, 33 jednotlivců a 5 vdov. Na místě zbořeného kostela byla v roce 1501 vystavěna sultánova mešita. Mezi další památky turecké nadvlády nad Bosnou ve Foči patří např. i Aladžská mešita. V 17. století byla Foča centrem zlatnictví pro celý region. V listopadu 1922 postihla město rozsáhlá povodeň, která strhla dřevěný most přes řeku Drinu. Město bylo velmi poškozeno a řada lidí po povodni z východní Bosny odešla do jiných částí tehdejšího jugoslávského království. V roce 1928 byl proražen tunel Bosenské východní dráhy a do Foči tak dorazila i železnice, byť úzkorozchodná. Trať byla odbočkou hlavní dráhy, která spojovala Srbsko s metropolí Bosny Sarajevem.  Na začátku druhé světové války připadla Foča, stejně jako celá Bosna a Hercegovina, Nezávislému státu Chorvatsko. Docházelo zde k represím židovského a nekatolického obyvatelstva. Od ledna do 10. května 1942 Foču s okolím obsadili jugoslávští partyzáni, kteří zde vyhlásili tzv. Fočskou republiku. Sídlilo zde i po nějaký čas i velení partyzánské armády v čele s Josipem Brozem Titem. I po pádu Foči v roce 1942 probíhaly ozbrojené boje v okolí města. V roce 1943 vtrhli do okolí města a do Foči samotné četnici pod vedením Dragoljuba Mihailoviće. V lednu 1945 bylo město osvobozeno jednotkami partyzánské Šesté černohorské brigády.  V předvečer rozpadu Jugoslávie došlo ve Foči k aféře Fočatrans, která se týkala místního autobusového dopravce. Aféra vyvolala řadu demonstrací po městě a musela zasahovat policie.  Na počátku války v Bosně a Hercegovině bylo město obsazeno Vojsky Republiky srbské, a to i přesto, že zde nebyla vyhlášena žádná srbská autonomní oblast (jako např. SAO Východní Hercegovina s hlavním městem v Trebinje). Spolu s celým podriním byla Foča cílem vyhánění bosňáckého obyvatelstva. Město a jeho okolí muselo po červenci 1992 opustit okolo dvaceti tisíc lidí. Zničena byla řada staveb připomínající muslimskou historii Bosny. V souladu s Daytonskou dohodou v roce 1995 bylo město ponecháno Republice srbské. Z části území města Foča byla vyčleněna nová obec Foča-Ustikolina, která byla připojena k Federaci Bosny a Hercegoviny. Město bylo po skončení války přejmenováno na "Srbinje", v roce 2004 však byl Ústavním soudem Bosny a Hercegoviny název shledán za neústavní a město se přejmenovalo zpět na Foča.  Po skončení války se do Foči vrátilo na 4000 původních obyvatel bosňácké národnosti. Byly obnoveny za války zničené stavby, např. historické mešity.

Samospráva a administrativní dělení.

Město Foča má vlastní zastupitelstvo, které má 25 volených zástupců.  Pod město spadá celkem 24 místních částí (srbsky "mjesne zajednice").

Ekonomika.

V blízké obci Brod na Drini se nachází průmyslová zóna, pozůstatek bývalé státní firmy "Maglić", která patřila k hlavním zaměstnavatelům ve Foči a která vyráběla produkty ze dřeva. V současné době je také velkým zaměstnavatelem povrchový důl Miljevina. Další významné firmy ve Foči se pohybují v oblasti obchodu nebo turistiky.  Ekonomický rozvoj města byl omezen odlehlou lokalitou Foči i v rámci Bosny a Hercegoviny a chybějící železnicí.

Kultura.

Ve Foči se nachází Městské divadlo, Muzeum Staré Hercegoviny (od roku 1956) a knihovna Prosvjeta.  V dobách existence socialistické Jugoslávie se ve Foči každoročně konala tzv. Partyzánská olympiáda, která připomínala události spojené s partyzánskými boji o město i okolí. Inspirována byla rovněž tzv. Igmanským pochodem.

Pamětihodnosti.

Mezi pamětihodnosti města Foča patří např. hodinová věž ("sahat kula"), dvacet metrů vysoká věž z období turecké nadvlády, kostel sv. Nikoly (srbsky "Crkva svetog Nikole"), archeologická lokalita Rataja u obce Jeleča nedaleko od Foči, mešity Aladža a Musluk. Obnoven byl rovněž i bývalý železniční most prince Karla přes řeku Drinu.  V blízkosti Foči se nachází rovněž Národní park Sutjeska.

Foča (srbskou cyrilicí Фоча) je město v Bosně a Hercegovině, na východě země v entitě Republika srbská; hlavní město Regionu Foča. Žije zde 12 334 obyvatel. Historicky spadalo do regionu známého jako tzv. Stará Hercegovina.

Foča (, ) is a town and a municipality located in eastern Bosnia and Herzegovina, on the banks of Drina river. As of 2013, the town has a population of 12,234 inhabitants, while the municipality has 18,288 inhabitants.


Život.

Ion I. C. Brătianu se narodil na rodinném panství "Florica" jako jeden ze tří synů rumunského politika Iona C. Brătianu. V roce 1882 dokončil studium na střední škole "Colegiul Național Sfântul Sava" v Bukurešti. Poté jako dobrovoník vstoupil do rumunské armády, kde sloužil u dělostřelců, po šesti měsících služby dosáhl na hodnost podporučíka. Během své vojenské služby studoval inženýrství. V roce 1883 odešel do Paříže, kde studoval na "Collège Sainte-Barbe". Následující roky (1884–89) studoval (aniž by byl registrovaným studentem) na École Polytechnique. Získal inženýrský diplom, ale bez licence k provádění praxe. V roce 1889 se vrátil do vlasti, kde byl povýšen do hodnosti poručíka. Ve stejném roce začal pracovat u rumunských železnic jako inženýr, kde působil pod známým konstruktérem mostů Anghelem Salignyem.

Politická kariéra.

V roce 1895 se stal členem PNL, ve stejném roce byl zvolen do rumunského parlamentu ("Parlamentul României"). Postupně sloužil jako ministr veřejných prací (31. března 1897 - 30. března 1899; 14. února 1901 - 18. července 1902) a ministr vnitra (12. března 1907 - 27. prosinc 1908). V roce 1909 se poprvé stal rumunským premiérem. Podruhé dosáhl na post premiéra na začátku roku 1914 a vydržel zde téměř do konce první světové války (16. leden 1914 - 9. února 1918), kdy byl nahrazen generálem Alexandrem Averescu.  Třetí období v roli premiéra zahájil 29. prosince 1918. Následně vedl rumunskou delegaci na Pařížské mírové konferenci, kde se výrazně zasazoval o připojení Transylvánie a Bukoviny k Rumunsku. Přes tyto úspěchy však na post premiéra v roce 1919 rezignoval, neboť nesouhlasil s kompromisem ohledně oblastí obývaných Rumuny, které se staly součástí Království Srbů, Chorvatů a Slovinců. Čtvrté Brătianovo působení na postu ministerského předsedy trvalo od 17. ledna 1922 do 30. března 1926. Během tohoto období přijal Brătianův kabinet novou ústavu, která zaručovala všeobecné volební právo a práva menšin.  Naposledy se do pozice předsedy vlády vrátil 21. června 1927. O pět měsíců později zemřel na komplikace při zánětu hrtanu a na pozici premiéra jej do nových voleb nahradil jeho bratr Vintilă Brătianu.

Ion I. C. Brătianu (také známý jako Ionel Brătianu) (20. srpna 1864 Ștefănești, Rumunské království - 24. listopadu 1927 Bukurešť, Rumunské království) byl rumunský politik, vůdce Národní liberální strany ("Partidul Național Liberal", PNL), ministr zahraničí a pětinásobný rumunský premiér.

Ion I. C. Brătianu (, also known as Ionel Brătianu; 20 August 1864 – 24 November 1927) was a Romanian politician, leader of the National Liberal Party (PNL), Prime Minister of Romania for five terms, and Foreign Minister on several occasions; he was the eldest son of statesman and PNL leader Ion Brătianu, the brother of Vintilă and Dinu Brătianu, and the father of Gheorghe I. Brătianu. Ion I. C. Brătianu's political activities after World War I, including part of his third and fourth term, saw the unification of the Old Romanian Kingdom with Transylvania, Bukovina and Bessarabia ("see: Greater Romania"). In 1923, he was elected an honorary member of the Romanian Academy.


Historie.

Katolická církev v Etiopii působí už od počátku křesťanství. Již ve 4. století byl v Etiopii vysvěcen první biskup Svatý Frumentius. Ten byl vysvěcen patriarchou Alexandrie, jenž byl ve spojení s římským biskupem. V 6. století však došlo k oddělení církve v Alexandrii a Etiopii od církve v Římě z důvodu Christologického nedorozumění. Od 13. století přicházeli do Etiopie misionáři, aby znovu zavedli katolictví. Ve 14. století poslal papež Evžen IV. misionáře katolictví do Etiopie s dopisem pro etiopského císaře s myšlenkou sjednocení se s katolickou církví, ale tato snaha byla neúspěšná. V 16. století byla v Etiopii ohrožena existence křesťanství. Země byla pod neustálými útoky Turků a Muslimů. Tyto útoky vyvrcholily v roce 1531. Už v roce 1520 navázala Etiopie kontakty s Portugalci. Ti Etiopii pomohli s dlouhotrvajícím bojem proti Turkům a muslimům. Pomoc dorazila formou vojenské podpory, která nakonec porazila islámské armády v roce 1543. Spolu s Portugalci přišli do Etiopie i jezuitští misionáři, kteří se snažili o to, aby sjednotili etiopskou ortodoxní církev s církví katolickou. Zaměřili se především na představitele politické moci v zemi i na samotného císaře. Jejich snaha se jim nakonec vyplatila a v roce 1622 bylo katolictví vyhlášeno státním náboženstvím. V nadcházejícím roce byl jako patriarcha etiopské církve jmenován portugalský jezuita Alfonso Mendez. Nato byla vytvořena formální unie v roce 1626, když Alfonso Mendez přijel do země. Tato unie byla stanovena na dobu trvání deset let. Mendezovi byla uložena řada latinizací na etiopskou liturgii, zvyky. Toto se pak snažil prosadit etiopský císař Susenyos, avšak velice krutým způsobem, což nakonec vedlo k násilné reakci veřejnosti. Tato reakce měla za následek úmrtí císaře Susenyose v roce 1632 a v následném roce také vyhnání nebo popravení jezuitských misionářů. Z tohoto důvodu byla země pro další katolickou misijní činnost na dalších 200 let uzavřena. To se však změnilo v roce 1839, kdy došlo k obnovení katolické misijní činnosti zejména příjezdem Msgr. Giustinem De Jacobisem a později v roce 1846 kardinálem Massajou. Zpočátku to bylo však velmi těžké, protože tady existovalo stále silné veřejné nepřátelství. Až když v roce 1889 nastoupil na trůn král Menelik II., objevila se tady znovu možnost volně provádět misionářskou činnost v zemi. Během let 1935 – 1941, kdy byla země italskou okupací, došlo k rozšíření katolické misijní činnosti. Stejně tak tomu bylo i v Eritreje, která byla pod držbou Itálie od roku 1889. V roce 1940 pozval císař Haile Selassie jezuitské kněze s cílem založit univerzitu, která nesla název podle samotného císaře (první univerzita v Etiopii).

Současná situace.

Současná církevní struktura etiopské katolické církve pochází z roku 1961, kdy bylo založeno metropolitní arcibiskupství v Addis Abebě a biskupské diecéze v Asmaře a Adigratu. Největší počet katolíků se soustřeďuje právě v Addis Abebě, což je hlavní město Etiopie a v Asmaře. Kromě toho byly vytvořeny i dvě nové diecéze na území dnešní Eritreje, která dříve patřila Etiopii, než se oddělila a získala nezávislost v roce 1993. Tyto dvě nové diecéze vznikly v Kerenu a Barentu v roce 1995.  Stejně jako v jiných zemích se i v Etiopii katolická církev dělí na územní obvody, které jsou řízeny biskupy. Ti ve své činnosti spolupracují s dalšími duchovními osobami, kterými jsou kněží, sestry a další. Každý biskup ve svém spravovaném obvodu poskytuje osobám náboženskou a sociální péči, za kterou je zodpovědný.  V dnešní době představují katolíci asi 0,9% obyvatel země.

Etiopský katolický sekretariát.

Vznikl v roce 1965 a své první organizační struktury dosáhl v roce 1971. V roce 1973 byla pak schválena Ústava a založena správní rada Etiopského katolického sekretariátu, jejíž předsedou je arcibiskup Metropolitní archieparchie (arcibiskupství) v Addis Abebě, který je považován za hlavu katolické církve v Etiopii. V letech 1974 až 1985 se Etiopský katolický sekretariát zaměřil na shromažďování a distribuci léků a potravin. V roce 1999 byla schválena nová současná Ústava. Podle této Ústavy tvoří Etiopský katolický sekretariát Komise pro pastorační činnosti a Sociální a rozvojová komise. Sociální a rozvojová komise se včetně sociální a rozvojové činnosti zabývá humanitární pomocí v Etiopii, což provádí jménem Diecézního katolického sekretariátu a zdravotnických zařízení v zemi.  Etiopský katolický sekretariát je neziskovou organizací Etiopské katolické církve a jeho hlavními cíli jsou podpora lidského rozvoje, prosperita, sociální péče a podpora. Mezi hlavní aktivity tohoto sekretariátu patří zejména podpora spolupráce a kontaktu s církvemi, humanitárními organizacemi nebo jednotlivci v zemi i v zahraničí, ale i spolupráce a koordinace činností Diecézního katolického sekretariátu.

Etiopská katolická církev je církev, která je sjednocena s Římem a uznává autoritu papeže. Věřícími této církve jsou nejen obyvatelé Etiopie, ale i obyvatelé sousední země Eritreje, která byla dříve součástí Etiopie. Kromě etiopské katolické církve existuje zde ještě i etiopská ortodoxní církev. Obě církve jsou si podobné a mají k sobě blízko. Sdílejí spolu učení a liturgické tradice. Mají také stejné modlitby, zvyky i oddanost Panně Marii, avšak liší se svým chápáním svátosti, uznáním prvenství papeže. Etiopská katolická církev se snaží o bratrskou spolupráci s etiopskou ortodoxní církví.

The Ethiopian Catholic Church is a Metropolitan "sui iuris" Eastern particular church within the Catholic Church, established in 1930 in Ethiopia.


Biografie.

Narodil se v Lublinu v Ruském impériu a během první světové války sloužil v ruské armádě, v níž byl vyznamenán za statečnost a povýšen na velitele praporu. Roku 1920 přesídlil pod dojmem zpráv o smrti Josefa Trumpeldora (s nímž se osobně znal) do tehdejší mandátní Palestiny. Zde si pohebrejštil příjmení na Sade ("Pole"). Okamžitě se zapojil do činnosti židovských jednotek Hagana. V roce 1921 se účastnil prvního kurzu pro velitele Hagany konaného v Tel Avivu a v Kfar Gil'adi. V Palestině založil pracovní oddíly Gdud ha-Avoda, které tvořily kolektivy židovské mládeže nasazované na veřejné práce na výstavbě dopravní infrastruktury nebo židovských osad. Po vypuknutí arabského povstání v roce 1936 se zapojil na velitelské úrovni do činnosti Hagany. V ní prosazoval ofenzivní politiku spočívající v odvetných výpadech proti arabským ozbrojencům. První takový protiúder podnikla pod jeho velením Hagana v červnu 1936, kdy speciální jednotka ha-Nodedet zasáhla v Judských horách v okolí Jeruzalému. Hagana se koncem 30. let 20. století také podílela na zakládání nových opevněných osad typu Hradba a věž. Jicchak Sade se tak přímo účastnil například na zřizování kibucu Chanita na libanonských hranicích.  Brzy nato se stal i jedním ze zakladatelů elitních židovských jednotek Palmach, jejichž prvním velitelem se stal roku 1941. V této době se zároveň podílel na přípravě plánů na případnou obranu severní Palestiny před očekávaným nacistickým útokem.  Od roku 1945 byl pověřen velením Hagany. V tomto období koordinoval židovský odboj proti pokračující britské vládě.  Během války za nezávislost v roce 1948 osobně velel některým operacím. Šlo například o obranu vesnice Mišmar ha-Emek v dubnu 1948. Pak se účastnil bojů o Jeruzalém. V červenci 1948 velel přímo části vojsk při Operaci Danny východně od Tel Avivu. Koncem téhož roku řídil útok na egyptské vojsko v Negevu.  Na konci války se stáhl z aktivní vojenské služby. Ovlivnil ale výrazně podobu rodící se izraelské armády. V penzi se věnoval publicistice a psaní memoárů. Zemřel 21. srpna roku 1952 a je pohřben v kibucu Giv'at Brenner.

Jicchak Sade (: יצחק שדה, rodným jménem Jicchak Landsberg; 19. srpna 1890 – 21. srpna 1952) byl židovský voják, jeden ze zakladatelů jednotek Palmach, velitel Hagany a spolutvůrce izraelské armády. Byl známý také pod přezdívkou „ha-Zaken“ ("Stařec").

Yitzhak Sadeh (, born Izaak Landoberg, August 10, 1890 – August 20, 1952), was the commander of the Palmach and one of the founders of the Israel Defense Forces at the time of the establishment of the State of Israel.


Účast.

Událost byla otevřená všem členům WOSM, kteří dosáhli věku 14 až 17 let na začátku Jamboree 27. července 2007. Členové WAGGGS, se mohly zúčastnit v případě, že příslušná národní organisace WOSM souhlasila. Lidé, kteří se chtěli zúčastnit, museli být vybrán jejich skautskou organisací.  Dospělí se účastnili jako členové mezinárodního servis týmu, vůdci oddílů, zástupci členských států, pracovníci programů mimo tábořiště, nebo členové přípravného týmu. Vítány byly také jednodenní návštěvy ze všech věkových kategorií. Nicméně byl omezen čas ve který mohli návštěvníci přijít kvůli hranici kapacity parku.  Tato událost byla druhým největším jamboree s 38 074 účastníky a IST, ale z více zemích než kdy předtím, a více než 42 000 jednodenních návštěvníků Největším bylo 3. světové skautské jamboree v roce 1929, s 50 000 účastníky.

Téma.

Každé Jamboree má své téma a na jamboree 2007 jím bylo Jeden svět, jeden slib. Toto motto je začleněno na odznaku stého výročí a je k dispozici v místním jazyce všechny skautských organisací, kteří jsou členy Světové organisace skautského hnutí. Toto motto je také součástí textu oficiální písně tohoto jamboree "Jambo".

Atrakce.

Klíčové atrakce a události :

Subkempy.

Každé centrum obsahoval čtyři subkempy každý s 2 000 skauty s vlastním programu činností. V rámci subkempů měl každý oddíl 36 účastníků. Čtyři centra byly:  Dospělý a IST měly vlastní program na:

Přípravy.

Přípravy na akci zahrnuli Jamboree v menším měřítku, EuroJam 2005, kde 12 000 skautů, z celé Evropy, tábořili na stejném místě. Tato generální zkouška umožnila pořadatelům jamboree vyzkoušet celou řadu aspektů akce, včetně kontroly masivního přílivu kontingentů do prostoru. Jídlo a zásoby pro EuroJam také vytvořil světový rekord pro největší jediné internetové objednávky do supermarketu, přičemž dodávka byla přivezena ve velkých kloubových nákladních automobilech.  Scouts Shops Ltd, zodpovědná za dodání mnoha vybavení pro 21. světové jamboree, hlásil, že cena ocely na světovém trhu vzrostla v důsledku zadání objednávky na Jamboree

Mezinárodní servis tým.

Mezinárodní servisní tým (IST) byli skauti ve věku 18 let a více, kteří pomáhali budovat rozsáhlé skautské akce, největšími z nich jsou Světové skautské jamboree. Přijeli týden před začátkem akce.  Na místě bylo více než 8 600 členů IST, kteří pomáhali stavět, provozovat, uklízet a organisovat události, činnosti a služby na místě Jamboree. IST byly rozděleny do dvou hlavních částí, a čtyř dílčích úseků, v závislosti na jejich zájmech a kvalifikaci:  Včetně vody, plynu a elektřiny, IST vybudovali a udržovali v parku páté největší město v Essexu za méně než jeden měsíc.

21. světové skautské jamboree se konalo v červenci a srpnu 2007, a bylou součástí oslav Sto let skautingu světového skautského hnutí. Hostitelem bylo Spojené království, jako připomínka 100. výročí založení skautingu na Brownsea.

The 21st World Scout Jamboree was held in July and August 2007, and formed a part of the Scouting 2007 Centenary celebrations of the world Scout Movement. The event was hosted by the United Kingdom, as 2007 marked the 100th anniversary of the founding of Scouting on Brownsea Island.


Stavba.

Vývoj třídy byl zahájen roku 1938. Původně se mělo jednat o menší křižníky (výtlak 8000 t) respektující omezení daná Washingtonskou konferencí. Po vypuknutí války v Evropě omezení padla a bylo rozhodnuto dále rozvíjet vyzkoušenou konstrukci předcházející třídy "St. Louis". Při konstrukci třídy "Cleveland" byl kladen důraz na lepší protiletadlovou výzbroj a větší dosah, než tomu bylo u předchozích tříd.  Celkem bylo objednáno 52 křižníků této třídy. Do stavby se zapojily americké loděnice New York Shipbuilding Corp. v Camdenu, Newport News Shipbuilding and Dry Dock Co. v Newport News, Bethlehem Steel Corp. ve Fore River v Quincy a William Cramp & Sons Shipbuilding Co. ve Filadelfii.  Stavební program však výrazně ovlivnil průběh války. Celkem 27 jednotek bylo dokončeno v podobě lehkých křižníků. Nedostatek letadlových lodí vedl k nouzovému řešení a devět trupů bylo dokončeno jako letadlové lodě třídy "Independence". Stavba dalších křižníků byla zrušena, neboť ke konci války už byly nadbytečné. Stavba křižníků "Buffalo" a "Newark" byla zrušena už roku 1940, aby se loděnice Federal Shipbuilding and Drydock Company v Kearny mohla soustředit na stavbu torpédoborců. Stavba křižníku "Galveston" byla přerušena a dokončen byl až roku 1958 jako raketový křižník.  Roku 1942 bylo rozhodnuto, že křižníky (CL-106 až 118) budou dokončeny podle vylepšeného projektu lišícího se především kompaktnější nástavbou s jediným komínem, což zlepšovalo problém s přetížením nástaveb a zefektivňovalo využití protiletadlových kanónů. Tato verze je označována jako třída "Fargo". Dokončeny ale byly pouze dvě jednotky a stavba ostatních zrušena.  Jednotky třídy "Cleveland":

Konstrukce.

Základní výzbroj tvořilo dvanáct 152mm kanónů ve třídělových věžích, doplněných stejným počtem 127mm kanónů ve dvoudělových věžích, osmi 40mm kanóny a třinácti 20mm kanóny. Složení lehké výzbroje se u jednotlivých plavidel lišilo. Neseny byly dva katapulty a čtyři hydroplány (Curtiss SOC Seagull, Vought OS2U Kingfisher). Pohonný systém tvořily čtyři kotle Babcock & Wilcox a čtyři převodové turbíny General Electric o celkovém výkonu 100 000 shp. Nejvyšší rychlost dosahovala 32,5 uzlu. Dosah byl 11 000 námořních mil při rychlosti 15 uzlů.

Modifikace.

Během války byly křižníky vybavovány novými radary a byla upravována jejich protiletadlová výzbroj. První plavidla měla nástavby částečně z hliníkových slitin, kvůli nedostatku hliníku ale za války výroba přešla na nástavby z těžší oceli. Společně s vysoko položenými novými radary to výrazně zhoršovalo stabilitu křižníků.

Služba.

Za druhé světové války bylo do služby přijato 22 křižníků. Za války byla naprostá většina křižníků nasazena v Pacifiku, v menší míře v Evropě a Středomoří. Bojový křest prodělal křižník "Cleveland" roku 1942 během operace Torch. V Pacifiku křižníky především tvořily doprovod rychlých letadlových lodí. Ostřelovaly také pozemní cíle (např. na Okinawě). "Columbia", "Denver", "Santa Fe", "Mobile", "Vincennes" a "Miami" se roku 1944 účastnily bitvě u Leyte. Žádný z nich nebyl během války ztracen.  Křižníky byly vyřazeny do roku 1950 (jediný "Manchester" do roku 1956) a následně drženy nějaký čas v rezervě. "Manchester" prodělal tři nasazení v korejské válce, kde získal devět vyznamenání Battle Star.  Křižník "Atlanta" byl výrazně přestavěn na cílovou loď určenou ke zkouškám odolnosti proti výbuchům (operace Sailor Hat).

Přestavba na raketové křížníky.

Šest vyřazených křižníků ("Galveston", "Little Rock", "Oklahoma City", "Providence", "Springfield" a "Topeka") bylo později rozsáhle přestavěno na raketové křižníky tříd "Galveston" a "Providence". Vyřazeny byly do roku 1979. Raketový křížnk "Little Rock" se dochoval jako muzejní loď v Buffalo and Erie County Naval & Military Park v Buffalu.

Třída Cleveland byla třída lehkých křižníků amerického námořnictva z období druhé světové války. Je to vůbec nejpočetnější třída křižníků v historii. Celkem bylo objednáno 52 lehkých křižníků této třídy. Dokončeno jich bylo 28 (jeden až jako raketový křižník), trup devíti dalších byl přestavěn na lehké letadlové lodě třídy "Independence", 13 křižníků bylo přeobjednáno v upravené podobě jako "třída Fargo" a stavba ostatních byla zrušena. Třída "Fargo" se lišila především kompaktnější nástavbou s jedním komínem (stejně se lišily těžké křižníky třídy "Oregon City" od původní třídy "Baltimore"). Křižníky byly ve službě v letech 1942–1956. Intenzivně byly nasazeny za druhé světové války, přičemž žádný nebyl ztracen. Šest jednotek bylo později přestavěno na raketové křižníky tříd "Galveston" a "Providence".

The "Cleveland" class was a group of light cruisers built for the U.S. Navy during World War II, and were the most numerous class of light cruisers ever built.


Konstrukce.

Balisong se mj. skládá z dvou částí rukojeti (střenky) a čepele, které jsou spojeny přes pivoty (u kvalitních modelů), nebo pouze nýtky (u nekvalitních modelů, ozn. jako CCC). Tření částí zajišťují podložky, nebo malé ložiskové kuličky. Varianta s ložisky je většinou označována jako "IKBS". Střenku či rukojeť (angl. "handles") tvoří "safe handle" (bezpečná rukojeť - zakrývá neostrou část čepele) a "bite handle" (kousavá rukojeť - zakrývá část s ostřím).  Podle druhu rukojetí rozlišujeme balisong na U-kanálovou a sendvičovou konstrukci. Střenky mohou být doplněny ještě dalším materiálem, tyto doplňky nazýváme příložkami. Sendvičová konstrukce rukojeti je vrstvená, tzn. plátek rukojeti je s čepelí spojen pivotem na jedné straně a na opačném konci pomocí spaceru s druhým plátkem.  "Spacer" musí být tak široký, aby se čepel při zavírání nedotýkala rukojeti. Střenky U-kanálové konstrukce jsou každá z jednoho materiálu, který má ve středu vyfrézovaný žlábek pro čepel, rukojeť je proto pevnější než sendvičová konstrukce. U-kanálové řešení nepotřebuje spacery.  "Tang pin" (málokdy nazýván "stop pin") je kovová tyčka, nalisovaná na spodní část čepele. Zabraňuje tomu, aby se obě rukojeti po otevření nože setkaly. Na rukojetích mohou být tang dutiny, do kterých tang piny přesně zapadají. Hlavně u sendvičových motýlků jsou použity dva tang piny, druhý zajišťuje, aby se v zavřeném stavu čepel schovala do rukojetí a nevybočovala ven. "Tang pin" také zajišťuje propružení střenek. Díky tomu můžeme odjistit západku pouhým stlačením rukojetí k sobě a nůž bude připraven k použití. Jiné řešení ochrany čepele je "zen kolík". "Zen kolík" je výstupek na čepeli, který plní stejnou funkci jako "tang piny". Zaráží se o šrouby, kterým říkáme "zen piny". Zastavuje se o ně čepel při otvírání a při zavírání. Čepel musí být upravena tak, aby ji při zavření nože mohly šrouby ("zen piny") zastavit přesně v rukojeti. Tato metoda ochrany čepele se používá výhradně v sendvičové konstrukci nože.  "Kicker" je část za ostřím, která ho chrání před nárazem do rukojeti, proto je "vystrčenější" než samotné ostří, toto řešení je jenom u U-kanálové konstrukce, protože u sendvičové konstrukce se nemá o co zarážet. Západka (nebo pojistka; anglicky "Latch") slouží k zajištění nože v zavřeném stavu, aby se samovolně neotevřel. Tuto funkci (až na výjimky) splňuje i v otevřeném stavu. Je většinou umístěna na nebezpečné rukojeti a její hlavní část zapadá do bezpečné rukojeti, kde je na ní i vyhloubené místo. Na některých nožích lze západku přehodit na druhou rukojeť. Mělo by být nějakým způsobem zamezeno, aby nenarážela při manipulaci s nožem do čepele. Některé nože nejsou západkou vybaveny. Je několik druhů západek:

Historie.

Nejstarší nůž tohoto typu je francouzský "Pied-du-Roy" (přeloženo jako "Králova noha"), který je datován před rok 1791. Největší slávu tento nůž zaznamenal na Filipínách. Perfecto de Leon roku 1905 vyrobil pravděpodobně první balisong v této zemi. Nůž začali používat tamní bojovníci a začlenil se tak do filipínských bojových umění. Po druhé světové válce balisong přivezli američtí vojáci i do USA. Nedlouho po válce byl nůž v USA zakázán, začaly ho používat pouliční gangy. Na konci 70. let byl vyroben první produkční balisong v Severní Americe a výroba těchto nožů se rozrostla.

Původ slova.

Existuje mnoho pověstí a mýtů, že různé povrchy a broušení nože nějak vysvětlují význam slova "balisong". Jedna věc je ale jistá – slovo pochází z Filipín, přesněji z jazyka Tagalog, jednoho z nejčastěji používaných jazyků na Filipínách. V některých tamních jazycích se také nazývá ""Bentenuebe"". V západních zemích je nůž nazýván motýlek, nebo nůž typu motýlek (angl. "Butterfly Knife"). Nejčastěji se uvádí, že slovo "balisong" znamená "zlomit roh" nebo "zlom roh", nebo "lámací" či dokonce "chrastící roh". Někdy je dokonce uvedeno, že slovo "balisong" je jen zeměpisné označení místa.

Flipování.

Flipováním je zvláštní manipulace s tímto nožem. Jde o tzv. triky, se kterým se dá balisong otevřít nebo zavřít. Triky vznikaly hlavně díky bojovým uměním, nepřítel nevěděl, kde se nachází čepel, a nemohl dobře reagovat na útok. Triky jsou rozdělovány do několika kategorií, podle různých kritérií: podle obtížnosti, podle způsobu úchopu, podle druhu aj. Dnes je flipování považováno za "machrovinku" a nejtěžší triky už nemají nic společného s bojovým uměním.

Balisong (také "motýlkový nůž", někdy jen motýlek) je zavírací nůž, který má rukojeť podélně rozdělenou na dvě části. Většinou každá část rukojeti zakryje pouze půlku čepele. Jde o nůž, který je ve většině západních zemí zakázaný. V ČR je jeho vlastnění a nošení legální.

A balisong, also known as a fan knife, butterfly knife or Batangas knife, is a folding pocketknife from the Philippines. Its distinct features are two handles counter-rotating around the tang such that, when closed, the blade is concealed within grooves in the handles. A balisong typically has the latch on the handle facing the cutting edge, and is commonly called the "bite handle".


Život.

Mládí a výcvik.

Narodila se 1. července 1961 v indickém městě Karnal. V Indii také vystudovala Pandžábskou technickou koleji v Čandígarhu (Punjab Engineering College), kde získala v roce 1982 titul bakaláře v oboru leteckokosmického inženýrství. Další dvě školy následně absolvovala ve Spojených státech – Texaskou univerzitu (University of Texas at Arlington) v roce 1984 a Coloradskou univerzitu (University of Colorado at Boulder). V roce 1988 po ukončení studia začala pracovat v Ames Research Center v Mountain View v Kalifornii), kde se věnovala výzkumu aerodynamiky letadel letících poblíž země. Roku 1990 získala občanství USA. V letech 1993–1994 působila ve firmě Overset Methods, Inc v Los Altos v Kalifornii a v roce 1994 ji NASA vybrala do oddílu astronautů. Po dokončení základního kurzu se věnovala problematice výstupu do otevřeného prostoru.

Lety do vesmíru.

Její první let byl při misi STS-87 s Columbií, který startoval 19. listopadu 1997. Zde zastávala funkci letové specialistky mise. Cílem letu bylo mimo jiné vypuštění a znovuzachycení družice Spartan-201. Chawlaová obsluhovala manipulátor RMS, kterým měla satelit Spartan zachytit. Udělala však chybu, když ho špatně zachytila. Následkem toho se satelit rozkýval a raketoplán se musel vzdálit, aby nedošlo ke střetu těchto dvou těles. Kvůli tomu bylo nutné změnit letový plán a zachytit družici později, k čemuž nakonec došlo. Po vyšetřování NASA zjistila, že problémem byla chyba v softwarovém rozhraní a Chawlaovou tak zbavila všech obvinění z její účasti na tomto incidentu.  V roce 2000 získala nominaci do posádky letu STS-107 jako druhá (podle jiných zdrojů třetí) letová specialistka. Zároveň měla funkci palubní inženýrky.  Raketoplán Columbia odstartoval z mysu Canaveral v půli ledna 2003 bez problémů. Na palubě bylo sedm astronautů: Richard Husband, Michael Anderson, Kalpana Chawlaová, David Brown, Laurel Clarková, Ilan Ramon z Izraele a William McCool. Během letu provedli 80 různých experimentů. Úspěch mise se však proměnil v katastrofu, když se během přistávacího manévru v atmosféře nad Texasem raketoplán rozpadl a celá posádka zahynula.  Byla vdaná za Jean-Pierra Harrisona a bezdětná.  Její radioamatérská volací značka byla KD5ESI.  Na její počest pojmenovali planetku (51826) Kalpanachawla. Její jméno nese první indická meteorologická družice Kalpana-1 a také ulice na předměstí New Yorku, kde je hodně indických obchodů.

Kalpana Chawlaová (v hindštině कल् पना चावला; 1. července 1961 – 1. února 2003) byla americká astronautka indického původu a první indická žena ve vesmíru. Zahynula během návratu raketoplánu Columbia z mise STS-107.

Kalpana Chawla (March 17, 1962 – February 1, 2003) was an American astronaut, engineer, and the first woman of Indian origin to go to space. She first flew on Space Shuttle "Columbia" in 1997 as a mission specialist and primary robotic arm operator. In 2003, Chawla was one of the seven crew members who died in the Space Shuttle "Columbia" disaster when the spacecraft disintegrated during its re-entry into the Earth's atmosphere. Chawla was posthumously awarded the Congressional Space Medal of Honor, and several streets, universities and institutions have been named in her honor. She is regarded as a national hero in India.


Výskyt.

Vir se vyskytuje celosvětově. Může značně poškodit či zcela devastovat proces zabřezávání a připouštění v nakažených chovech.  Zda se kůň nakazí, záleží na odolnosti koně (plemenné příslušnosti) a expozici (doba a výše infekční dávky). Zvířata se nakazí, uzdraví, virus v populaci koluje, ale žádné zvíře trvale neinfikuje. Jedná se tedy o nákazu, které se lze zbavit chovatelskými opatřeními.  Uzdravení jedinci nemívají trvalé následky, nejsou nosiči viru, nemoc probíhá v akutní formě (1–3 měsíce). Častá je reinfekce či opakovaná infekce stejných jedinců.

Diagnostika.

Diagnostikovat EAV na základě kliniky není možné, je nutné laboratorní vyšetření (sérologie či přímý průkaz viru).  Často se klinicky projeví až komplikace způsobené bakteriální infekcí (pneumonie, rhinitis, omphaloflebitis).  U podezřelých chovů se před připuštěním plemeníkům odebere krev, nechá se vyšetřit na protilátky. V laboratoři se použije VNT (virus neutralizační test).

Přenos.

EVA se šíří pěti cestami, z nichž nejčastější jsou první dvě.  Cesta respiračního přenosu je nejčastější ve stájích, na závodištích, přehlídkách koní či ve veterinárních klinikách. Cesta pohlavního přenosu je nejčastější na chovných farmách.  Značné procento plemenných hřebců je infikováno virem EAV a šíří ho během připouštění, ať už je úspěšné, či nikoli.

Léčení.

Neexistuje efektivní léčení. Při výskytu klinických příznaků se provádí symptomatická léčba, podávají se antiflogistika a antipyretika (NSAIDs), provádí se prevence bakteriálního onemocnění (antibiotika), které často po virové infekci následuje.

Vakcinace.

U České republice se neprovádí (zakázána). Ve světě se provádí vakcinace každoročně u zvířat nad 6 měsíců stáří. Vakcinace má za úkol zabránit šíření viru v nakažených chovech. Vakcinují se zvířata bez klinických příznaků nemoci. Vakcína pomáhá bránit vzniku onemocnění u nenakažených jedinců, respektive je činí odolnějšími. Březí zvířata se poslední dva měsíce březosti nevakcinují.

Ztráty.

EVA způsobuje ekonomické ztráty související s léčením nemoci, následných zápalů plic, s nižším procentem zabřezávání (ranná odúmrť embryí), občasnými aborty. Další ztráty souvisí s prevencí proti šíření viru, ta je ovšem společná pro mnoho dalších chorob, nevyžaduje tudíž speciální opatření, jen zkvalitňuje obecné podmínky chovu.  Nemoc se spontánně vyléčí u každého jedince, ovšem chovy mohou být trvale infikovány díky cirkulaci viru v prostředí. Jedná se o chovatelskou nemoc (zvládnutelnou chovatelskými opatřeními).

Virová arteritida koní (EVA, Equine viral arteritis) je infekční zánět cév. (Neplést si s artritidou, zánětem kloubů). Přenos je možný i na osly. Lidé ani další domácí zvířata se nakazit nemohou. Je způsobena virem EAV (Equine arteritis virus), což je RNA virus patřící do skupiny Arteriviry, Arterivirideae (dřív Nidovirideae).

Equine viral arteritis (EVA) is a disease of horses caused by Alphaarterivirus equid, an RNA virus. It is the only species in the genus Alphaarterivirus, and that is the only genus in the Equarterivirinae subfamily. The virus which causes EVA was first isolated in 1953, but the disease has afflicted equine animals worldwide for centuries. It has been more common in some breeds of horses in the United States, but there is no breed "immunity". In the UK, it is a notifiable disease. There is no known human hazard.


Pozadí.

Během Války o španělské dědictví dobylo Gibraltar společné loďstvo Británie a Spojených provincií nizozemských a když válka v roce 1714 skončila, nezbylo Španělsku než v rámci Utrechtského míru ztrátu Gibraltaru přijmout. Španělsko se ovšem nevzdalo myšlenky získat Gibraltar i Menorku od Britů zase zpět. Naopak Britové vnímali Španělsko jako dlouhodobého soupeře a hledali cesty, jak jej oslabit.

Obléhání Porta Bella.

Britové věděli, že klíčovou součástí soudobého španělského hospodářství jsou „Stříbrné flotily“ dopravující vzácné zboží ze španělských kolonií do Evropy. Protože se Británie obávala, že Španělsko spojené s Rakouskem se bude cítit dost silné, aby jí vyhlásilo válku, rozhodla se uškodit jeho hospodářství zablokováním Stříbrné flotily. Snaha o obléhání Portobela ovšem skončila neúspěšně, neboť mužstva na britských lodích kosila žlutá zimnice. Když byla britská flota úmrtími donucena vzdálit se na Jamajku k doplnění mužstva, proklouzl Antonio de Gaztañeta s nákladem v hodnotě 31 miliónů pesos. Britové se snažili v blokádě pokračovat, ale nemoc brala životy dalším námořníkům. Když v dubnu 1729 umíral už třetí velitel loďstva na stejnou nemoc, která decimovala i mužstvo, předpokládalo se již brzké ukončení války a flota zamířila domů. Britové ztratili celkem přes čtyři tisíce námořníků.

Obléhání Gibraltaru.

V Evropě se zatím pokusili Španělé dobýt Gibraltar – 11. února 1727 jej oblehlo 12 000 až 25 000 mužů. Britové zde měli na počátku 1500 obránců, ale později dopravila flota vedená Charlesem Wagerem posily, takže počet obránců stoupl na zhruba 5000. Obléhání trvalo čtyři měsíce, pak se Španělé stáhli. Při pokusech o dobytí ztratili 1400 mužů, na straně Británie bylo zhruba 300 padlých.

Anglo-španělská válka v letech 1727–1729 byla omezená válka mezi královstvím Velké Británie a Španělskem, která sestávala z neúspěšného britského pokusu o blokádu Portobela, španělského přístavu v Karibiku na Panamské šíji, a z neúspěšného španělského pokusu dobýt Gibraltar. Byla ukončena Sevillskou smlouvou v roce 1729, která potvrzovala zachování takového stavu, jaký byl před válkou.

The Anglo-Spanish War of 1727–1729 was a limited war that took place between Great Britain and Spain during the late 1720s, and consisted of a failed Spanish attempt to capture Gibraltar and a unsuccessful blockade of Porto Bello. It eventually ended with a return to the previous status quo ante bellum following the Treaty of Seville.


Předehra.

Řeka Kollaa nebyla původně vybrána jako první „hlavní“ obranná pozice, ta byla vybudována východněji. Kollaa představovala pouze silnou rezervní pozici. Ovšem vpád 2 divizí Rudé armády zastihl finské jednotky v okamžiku, kdy ještě nebyly rozmístěny a připraveny na boj. Poté, co byly předsunuté posty smeteny a nepřítel vytvořil menší průlomy i v první hlavní linii, rozhodl se velitel 12. divize, že se stáhne za řeku Kollaa - dílem protože si nebyl jist, zda dokáže průlomy zlikvidovat bez nepřijatelných ztrát, dílem proto, že se domníval, že ústup do pustých oblastí ztlumí nepřátelskou údernou sílu.

Plány stran.

Ruský plán.

Rudá armáda předpokládala, že díky mohutné početní převaze i lepší výzbroji prolomí finské pozice a bude moci pokračovat dále do nitra Ladožské Karelie. Tento průnik měl jistit sovětské jednotky operující jižněji a (pokud by byly méně úspěšné, než se předpokládalo) obchvátit jim vzdorující síly. Původně se nepředpokládaly vážnější problémy.

Finský plán.

Oblast původně představovala pouze silnou rezervní linii, s jejím využitím se ovšem počítalo, neboť plán finské obrany vůči předpokládané přesile nepřítele počítal s využitím zmnožených obranných postavení. Nutno ovšem říci, že na Kollaa došlo mnohem dříve, než bylo původně plánováno. Finské hlavní pozice se táhly podél jezera a řeky Kollaa až k Soutsenlampi a na křídlech je chránila neprostupná pustina tvořená pralesem, jezery a bažinami zasypanými sněhem, kde se vlastně nenacházely žádné vojensky využitelné cesty. Celkově se jednalo o velmi silnou obrannou pozici.

Průběh bojů.

Finské jednotky se rozmístily převážně ve středu oblasti a pokryly nejdůležitější komunikace. Severní a jižní křídlo chránily vybrané lyžařské oddíly. Útok dvou sovětských divizí (56. a 164.) směřující na střední úsek obrany byl odražen a útočníci utrpěli vážné ztráty, taktéž se vedlo i jednotkám, které se poté pokusily obchvátit finské pozice severní a jižní pustinou. Ty totiž nedisponovaly lyžemi ani sněžnicemi a pro mnohem mobilnější Finy tak nepředstavovaly rovného soupeře už z tohoto důvodu. Ztráty Finů byly několikanásobně menší, leč je třeba pamatovat, že byly mnohem bolestnější, protože se prakticky nedaly nahradit.  Obě strany pak úvízly ve svých postaveních, Rudá armáda ale mohla doplňovat své stavy a přisunovat další jednotky a plánovala nový útok, pro který připravovalo cestu dlouhodobé ostřelování a bombardování finských postavení a komunikací. Naproti tomu 12. divize byla podstatně oslabena, když byla část jejích mužů odvelena na jih podpořit útočné akce 13. pěší divize.  Počátkem února na torzo dvanácté divize zaútočily 4 divize Rudé armády (k původním dvěma částečně doplněným se přidaly 75. a 128.) podporované tankovou brigádou. Sovětská strana posílila své dělostřelectvo a letecké jednotky nad oblastí, takže finské jednotky se díky absolutní vzdušné a dělostřelecké převaze nepřítele mohly přesouvat jen v noci a měly jen velmi omezené možnosti, jak uzavřít již jednou vzniklý průlom, kolem kterého se okamžitě zvedala neprostupná stěna přehradné palby. Ruští ženisté začali budovat cesty skrz severní a jižní pustinu a zprovoznili Finy poškozené úseky železnice procházející středem oblasti, což jim umožnilo plynulý přísun munice a prakticky nepřetržitou dělostřeleckou palbu. Ztráty 12. divize začaly prudce růst a docházela jí munice. Dostala sice nazpět své na jih odeslané jednotky i nějaké menší posily, ale její pozice se prudce zhoršovala zejména na křídlech. Koncem února sice dokázala přinutit k částečnému ústupu jednotky ohrožující ze severu a jihu její týl a velitelství v Loimole, avšak její pozice se brzy začaly hroutit pod novým náporem zejména na střední a jižní části fronty. Posily, které dostávala, byly tak malé, že nedokázaly ani nahradit padlé, navíc většinu z nich tvořili čerství odvedenci nebo přestárlí rezervisté, kteří neměli patřičné kvality (nezřídka se stávalo, že většina nováčků nepřežila své první nasazení).  Ke konci války už finská obrana kolabovala. 12. března byli Finové přinuceni opustit většinu postavení na řece Kollaa a jejich zoufalý protiútok z posledního dne bojů si vyžádal nasazení všech myslitelných rezerv, které se daly v Kollaa a jeho okolí najít. Je nemyslitelné, že by byli schopni v případě dalšího pokračování bojů údržet oblast pod kontrolou výrazně delší dobu.

Zajímavosti.

V oblasti operoval v řadách 12. divize i nejúspěšnější finský odstřelovač a jeden z nejúspěšnějších odstřelovačů všech dob, Simo Häyhä.  V bitvě bojoval a padl nadějný finský režisér Nyrki Tapiovaara.  V průběhu bitvy Finové používali bojové heslo (pokřik) "Kollaa kestää!" (česky Kollaa udržíme!). Toto heslo bylo vytvořeno na základě rozhovoru mezi generálem Hägglundem a jedním z důstojníků 12. divize, poručíkem Juutilainenem. Na generálovu otázku „"Udržíte Kollaa?"“ (orig. "Kestääkö Kollaa?") poručík Juutilainen, známý pro své předchozí působení ve francouzské Cizinecké legii jako "Postrach Maroka", odpověděl: "Ano, udržíme, pokud nám nerozkážete zdrhat." (orig. "Kyllä kestää, ellei käsketä karkuun juoksemaan.").  Na téma bitvy vznikla hra "Kollaa kestää" či "Kollaa Will Hold", hraná přes e-mail.  V Rautjärvi se nachází malé muzeum připomínající bitvu.

Bitva o Kollaa je významné střetnutí zimní války, které se odehrálo v Ladožské Karélii. Finská 12. pěší divize v něm dokázala za cenu těžkých ztrát zastavit postup nejprve dvou a později čtyř divizí Rudé armády. Bitvu ukončil až konec války, nutno ale podotknout, že v dané chvíli už finská obrana kolabovala a další prodloužení bojů by patrně znamenalo zničení 12. divize a kolaps fronty v celé Ladožské Karelii.

The Battle of Kollaa was fought from December 7, 1939, to March 13, 1940, in Ladoga's Karelia, Finland, as a part of the Soviet-Finnish Winter War.


Literární obrození.

Většinou je za počátek období bulharského národního obrození považována doba, kdy vyšlo dílo "Slovanskobulharská historie", kterou napsal Paisij Chilendarski v roce 1762. V první novodobé historické práci o dějinách Bulharska a významném díle z hlediska bulharské literatury byly vyzdvihovány slavné dějiny země a mnohá prvenství Bulharů mezi slovanskými národy. Důležitou ukázkou recepce Chilendarského díla představuje sborník kázání, kterou sestavil roku 1796 venkovský pop Punčo.  Kněz Sofronij Vračanski, který na počátku 19. století v Bukurešti za přítomnosti mnohých bulharských emigrantů sepsal několik knih. Z nich vyniká známý Nedelnik a také autobiografie, které dosáhly v Bulharsku značné popularity. Sofronskij začal k psaní svých děl používat tehdy rozšířený jazyk; do této doby se mnohá díla totiž psala v směsici staroslověnštiny a bulharštiny, která byla srozumitelná jen malému okruhu čtenářů. Nově psaná díla ale mohla nyní proniknout k mnohem širšímu okruhu zájemců. Na Vračanského práci navázalo později mnoho dalších bulharských autorů.  V oblasti kultury ideje nezávislého Bulharska prosazovali také další spisovatelé a básníci. Mezi takové patří například Ivan Vazov a Christo Botev.  Významnou součástí tehdejšího procesu vedoucímu k nezávislému Bulharsku bylo také osamostatnění tehdejší pravoslavné církve, která se tak jasně vymezovala proti do Bulharska přinesenému sunnitskému islámu, integrálnímu prvku Osmanské říše a tedy symbolu útlaku. Tehdejší pravoslavná církev ale byla řízena z Konstantinopole Řeky a nebyla tedy bulharskou národní církví.

Vojenské akce směřující k nezávislému Bulharsku.

Revolucionář Georgi Rakovski z města Kotel ještě v tento samý rok velel bulharským jednotkám, které se účastnily odsunu osmanské armády z Bělehradu a Srbska. Po tomto období Rakovski začal pracovat na plánu osvobození celého Bulharska. Pod jeho vedením vznikly jednotky, tzv. "čety", které různými způsoby komplikovaly práci osmanské armádě, na území dnešního Bulharska tehdy působící. Rakovski umřel roku 1867 a zanechal ostatním dědictví boje proti Turkům. V následujících desetiletích vznikly četné polovojenské a teroristické organizace, které pomocí násilných metod destabilizovaly celý region a přiměly okolní státy i velmoci záležitost Bulharska řešit. Mezi další významné bulharské revolucionáře z této doby patří také Vasil Levski. Ten ke konci 60. let 19. století rozvíjel revoluční teorii, která představuje opačný proud v bulharském osvoboditelském hnutí. Místo drobných výpadů začal odpor organizovat. V roce 1869 začal Levski s vytvářením tzv. místních výborů. Do poloviny roku 1872 tak existovala celkem rozsáhlá síť různých revolučních orgánů v mnohých bulharských městech i vesnicích. Ty přijímaly rozkazy od tajné vlády, která sídlila ve městě Loveč. Bojovníci těchto výborů pak prováděli různé bojůvky a ozbrojené akce jak proti osmanským úředníkům, tak proti jejich bulharským spolupracovníkům. V následujících letech se pokoušela turecká policie proti těmto vzbouřencům zasáhnout a mnohé z nich i zatkla. Dopaden byl rovněž Levski, který byl v únoru 1873 v Sofii oběšen.  V roce 1875 se situace horší i západním směrem od území dnešního Bulharska. Bulharští bojovníci za nezávislost zaktivizovali svoje snahy a provedli několik povstání. V dubnu a květnu roku 1876 došlo k tzv. dubnovému povstání, které ale bylo z osmanské strany tvrdě potlačeno. Nejvíce bojů se odehrálo na území pohoří Rodop, krvavé střety vzbudily pozdvižení v celé Evropě. Dodnes sice není znám přesně počet obětí, avšak často se mluví o třech až dvanácti tisících mrtvých. V prosinci 1876 se setkali vyslanci z mnohých evropských zemí v Istanbulu, aby problematiku začali řešit. Rusko podporovalo myšlenku vytvoření bulharského státu, který by se rozkládal na všech územích osídlených Bulhary. Kromě dnešního Bulharska by k němu tak patřila i Moesie, Thrákie a Dobrudža. Proti tomu bylo Spojené království, které tak velký stát nechtělo připustit. Kompromis nakonec sice dosažen byl, ale Osmanská říše na něj nepřistoupila, což donutilo tehdejšího ruského cara Alexandra II. vyhlásit Istanbulu opět válku. Tento konflikt trval až do dubna 1877 a vyvíjel se ve prospěch Rusů. V lednu 1878 carova vojska obsadila Sofii a 3. března byla uzavřena mírová dohoda, kterou bylo vytvořeno tzv. Sanstefanské Bulharsko — tedy velký bulharský stát od Ochridu až po Soluň.

Bulharské národní obrození byl proces, při kterém došlo k oživení bulharského jazyka, kultury a literatury, vytvoření bulharského státu nezávislého na upadající Osmanské říši a zvýšení národního povědomí Bulharů. Odehrálo se v průběhu 19. století a proběhlo násilným způsobem.

The Bulgarian National Revival (, "Balgarsko natsionalno vazrazhdane" or simply: Възраждане, "Vazrazhdane"), sometimes called the Bulgarian Renaissance, was a period of socio-economic development and national integration among Bulgarian people under Ottoman rule. It is commonly accepted to have started with the historical book, "Istoriya Slavyanobolgarskaya", written in 1762 by Paisius, a Bulgarian monk of the Hilandar monastery at Mount Athos, and lasted until the Liberation of Bulgaria in 1878 as a result of the Russo-Turkish War of 1877-78.


Reprezentace.

V mládežnických kategoriích reprezentoval Sovětský svaz. S týmem do 18 let získal bronz na juniorském mistrovství Evropy 1988 v Československu. Za výběr do 20 let absolvoval dvě mistrovství světa juniorů – 1989 v USA (zlato) a 1990 ve Finsku (stříbro).  Debut v sovětském národním týmu si odbyl 25.3.1989 v Joensuu v přátelském utkání proti domácímu Finsku (6:0). Jako reprezentant Společenství nezávislých států se stal olympijským vítězem na hrách v Albertville 1992. Startoval také za samostatné Rusko na mistrovství světa 1992 v Československu (5. místo) a Světovém poháru 1996 (semifinále).

Kariéra.

Vyrostl v CSKA Moskva. V mateřském klubu debutoval v sovětské lize v ročníku 1988/89, kdy získal mistrovský titul. Za toto mužstvo hrál do roku 1992, kdy zamířil do NHL.  V draftu 1990 si Zubova vybral klub New York Rangers. Dres tohoto celku či jeho farmy (Binghamton Rangers v AHL) oblékal v letech 1992-1995. V ročníku 1993/94 pomohl Rangers k zisku Stanleyova poháru. V srpnu 1995 byl spolu s Petrem Nedvědem vyměněn za dvojici Ulf Samuelsson a Luc Robitaille do Pittsburgh Penguins. Následující léto přestoupil opět, když byl náhradou za Kevina Hatchera poslán do Dallas Stars. V Dallasu působil po celý zbytek kariéry v NHL. V sezoně 1998/99 s ním získal svůj druhý Stanleyův pohár, o rok později s klubem došel do finále. V sezoně 2005/06 byl zařazen do druhého All Star týmu soutěže. V roce 2009 se vrátil do Ruska.  Sezonu 2009/10 strávil v SKA Petrohrad, hrajícím KHL. Byla to jeho poslední aktivní sezona a byl zařazen do All star týmu soutěže.

Trenérská kariéra.

V sezoně 2011/12 byl asistentem trenéra v SKA Petrohrad. V letech 2012-2014 vykonával stejnou funkci v CSKA Moskva. Od roku 2014 působí opět v Petrohradě, kde se 16.10.2015 posunul do role hlavního trenéra.  V ročníku 2012/13 byl také konzultantem klubu NHL St. Louis Blues a od léta 2015 je asistentem trenéra u ruské reprezentace.

Sergej Alexandrovič Zubov (rusky Сергей Александрович Зубов, * 22. července 1970 v Moskvě, SSSR) je bývalý ruský hokejový obránce, který odehrál 1068 utkání v NHL.

Sergei Alexandrovich Zubov (Russian: Сергей Зубов; born 22 July 1970) is a former professional ice hockey defenceman and former head coach of HC Sochi of the Kontinental Hockey League (KHL). Zubov played for the Dallas Stars, New York Rangers and Pittsburgh Penguins of the National Hockey League as well as SKA Saint Petersburg of the KHL. Zubov won the Stanley Cup twice: with the Rangers in 1994 and the Stars in 1999. Zubov was inducted into the Hockey Hall of Fame as part of the class of 2019.


Princess Louise of Hesse-Darmstadt (1757–1830)

Život.

Mládí.

Luisa Hesensko-Darmstadtská se narodila 30. ledna 1757 v Berlíně, kde její rodina, kvůli sedmileté válce, pobývala. Její otec Ludvík IX. působil v době jejího narození jako generál v pruské armádě. Protože byl tak daleko po větší část dětství Luisy, její výchova spočívala na jejich matce Karolíně. Podobně tomu bylo i u Luisiných sourozenců: nejstarší Karolíny, Bedřišky Luisy, Ludvíka, Amálie, Vilemíny Luisy a Kristiána. Karolína děti vychovávala v protestantském duchu a rozvíjela u Luisy především zájem pro četbu a hudbu. Též vedla výhodnou sňatkovou politiku, samotnou Luisu chtěla provdat za ruského cara Pavla I. Pavlova matka Kateřina ale v Luise neviděla vhodnou manželku pro svého syna a místo ní vybrala její starší sestru Vilemínu Luisu. Kateřinino odmítnutí Luisy navždy poznamenalo i vztah Luisy a Pavla.

Manželství.

I přes prvotní odmítnutí, Luise byl brzy nalezen jiný nápadník a tak se ve věku osmnácti let zasnoubila s Karlem Augustem Sasko-Výmarsko-Eisenašským, synem Arnošta Augusta II. a jeho manželky Anny Amálie Brunšvicko-Wolfenbüttelské. Ke svatbě došlo 3. října 1775 na šlechtickém dvoře v Karlsruhe.  Manželství bylo čistě dynastické a, jak to v takových případech bývá, také nešťastné. Luisa byla známá svojí jemností a plachostí, měla problém zapadnout na novém dvoře mezi ostatní šlechtice a zůstávala ve stínu své tchyně Anny Amálie. Znala se s Johannem Wolfgangem von Goethem, který jí věnoval i několik veršů ve svých dílech, například verš „Jejíž pýcha je jen nevinnost.“ ("Dont la fierté n'est qu'innocence") a další.  Po čtyřech letech se páru narodilo první dítě, avšak místo mužského dědice se narodila dcera. Tato dcera, Luisa Augusta Amálie navíc žila jen pět let. I další těhotenství přineslo "jen" dceru, která zemřela ihned po narození. Karel August navíc v té době odjel do tažení. Svoji manželku veřejně ztrapňoval, už tím, že veřejně udržoval poměr s Karoline Jagemannovou. Roku 1783, třináct let po svatbě, se narodil vytoužený dědic Karel Fridrich. Po něm ještě následovaly další čtyři děti, avšak jen dvě, dcera a syn, se dožili dospělosti. Po narození syna Bernharda byl účel manželství naplněn a manželé se ještě více odcizili.

Napoleonské války.

14. října 1806 proběhla bitva u Jeny, kde sasko-pruská vojska prohrála s Napoleonem a tak bylo celé Německo odevzdáno pod křídla Francouzů. Tato porážka také urychlila pád Svaté říše římské. Brzy po vítězství se Francouzi přesunuli k Výmaru, kde žila Luisa i s rodinou. Zbytek šlechtické rodiny uprchl do exilu nebo táhl s pruskou armádou a Luisa byla jediná, kdo zůstal ve Výmaru. Proto se jí též říkalo „matka“ nebo „ochránkyně národ“. Dva dny po bitvě se setkala s Napoleonem. Tvrdila, že její manžel odešel z pruské armády a vyžadovala, aby byl Výmar a okolí uštědřeno od drancování. Nicméně, drancování se oblast nakonec nevyhnula. Ona se ale inspirovala Luisou Pruskou a chytře zabránila tomu, aby Výmar skončil tak hrozně, jako například univerzitní město Jena. Drancování zem přežila bez větších ztrát a později se vyhla i dalším nepříjemnostem. V té době byla Luisa brána jako hlava země namísto svého manžela.  Jako politička byla velmi schopná a na Vídeňském kongresu společně s manželem zajistila, aby Výmaru zůstaly všechny dosavadní pozemky a naopak bylo dosavadní vévodství povýšeno na velkovévodství.  Zemřela ve věku třiasedmdesáti let 14. února 1830.

Potomci.

Z nešťastného manželství s Karle Augustem vzešlo celkem sedm dětí, avšak pouze tři, dva synové a dcera, se dožili dospělosti.

Luisa Hesensko-Darmstadtská (30. ledna 1757, Berlín – 14. října 1830) byla dcera Ludvika IX., lankraběte Hesensko-Darmstadtského, a jeho manželky Karolíny, hraběnky Falcko-Zweibrückenské. Vdala se za vévodu, později velkovévodu, Sasko-výmarsko-eisenašského Karla Augusta. Byla též významnou osobou Výmarského klasicismu a po bitvě u Jeny osobně vyjednávala s Napoleonem lepší podmínky pro Výmar a okolí.

Princess and Landgravine Louise of Hesse-Darmstadt (30 January 1757 – 14 February 1830) was a German princess. She was the daughter of Louis IX, Landgrave of Hesse-Darmstadt. On 3 October 1775 she married duke (later grand-duke) Charles Augustus of Saxe-Weimar-Eisenach and as such a member of the court sphere of Weimar Classicism. She was held to be serious and introverted but also compassionate and sympathetic, in the aftermath of the Battle of Jena which guaranteed her part in the later "myth of Weimar" ("Weimarmythos").


Život.

Mark Granovetter se narodil v roce 1943 ve městě Jersey City v New Jersey do rodiny Sidneyho a Violet Granovetterových. V tomto městě následně strávil své dětství a v pozdějších letech zde též navštěvoval střední školu Henry Snyder High School. Svá vysokoškolská studia započal na Princetonské univerzitě, kde se zaměřil na studium historie a odkud si v roce 1965 odnesl titul A.B. (bakalář umění). Granovetter ve svých studiích pokračoval na Harvardově univerzitě, kde mu byl v roce 1970 udělen titul Ph.D. v oblasti sociálních věd.  Ihned po ukončení svých studií Granovetter nastoupil jako odborný asistent na Univerzitě Johnse Hopkinse. Zde vydržel až do roku 1973, načež dostal příležitost na obdobné pozici působit na Harvardově univerzitě. Svoji akademickou profesi dále rozvíjel na Newyorské státní univerzitě ve Stony Brooku, kde jako docent pracoval od roku 1977 do roku 1992, a následně na Severozápadní univerzitě, kde vyučoval až do roku 1995. V tomto roce pak přijal nabídku na místo profesora sociologie na Stanfordově univerzitě, kde od té doby působí. Kromě stálých pozic na území Spojených států amerických Mark Granovetter v průběhu svého života vyučoval také jako hostující profesor v Evropě, a to konkrétně v Berlíně v roce 1989 a v Paříži v roce 2006.  Důvodem, proč je Mark Granovetter znám napříč celým světem, je jeho autorská činnost, do níž se pustil už v době, kdy studoval na Harvardově univerzitě. Jeho začátky v této oblasti však v žádném případě nebyly snadné. Například článek ""The Strength of Weak Ties"" (1973), který je dle systému Google Scholar nejcitovanějším z Granovetterových textů, byl při autorově původní snaze o jeho vydání v časopisu "American Sociological Review" v prosinci roku 1969 odmítnut. Granovetter naštěstí vytrval, text upravil na základě odezvy, které se mu dostalo, a o tři a půl roku později jej úspěšně publikoval prostřednictvím časopisu "American Journal of Sociology". Už o rok později se Granovetterovi podařilo vydat svoji první knihu s názvem ""Getting a Job: A Study of Contacts and Careers"" (1974), v níž sledoval, jakým způsobem se lidé na trhu práce dostávají k informacím o volných pozicích, k čemuž využil svých znalostí o sociálních sítích a sociálních vazbách. V průběhu dalších let jeho články vycházely v řadě publikacích zabývajících se sociologickou teorií, přičemž přelomovým se stal článek ""Economic Action and Social Structure: The Problem of Embeddedness"" (1985), jenž vyšel opět v časopise "American Journal of Sociology." Po přelomu 20. a 21. století se Granovetter začal soustředit především na sociální základy ekonomie, o nichž začal psát dvojdílnou knihu ""Society and Economy"", jejíž první díl vyšel v lednu roku 2017.

Hlavní myšlenky.

Síla slabých vazeb.

Granovetter se ve svém článku ""The Strength of Weak Ties"" (1973) zabývá vztahem mezi silou vzájemných lidských vazeb a pohybem informací ve společnosti. Autor v díle prezentuje svůj názor, že sociální síť člověka má vliv na kvalitu života dané osoby, a vysvětluje, jak spolu sociální síť a jiné sociální síly souvisí. Tato souvislost je v první řadě podkládána analýzou sociálních sítí, při níž je brán důraz na sílu vazeb mezi jednotlivými prvky sítě. Granovettera zajímá, jak síla jedincových vazeb, která je popisována například na čase stráveném spolu, na intimitě či na emocionální intenzitě, ovlivňuje jeho život ve společnosti.  Je však důležité si nejprve přiblížit hypotézu slabých vazeb. Ta říká, že pokud má osoba A nějakou vazbu na osoby B a C, existuje větší pravděpodobnost, že bude existovat i vazba mezi osobami B a C, než kdyby tyto dvě osoby žádnou společnou vazbu s jinou osobou neměly. V sociálních sítích existují skupiny osob, které mezi sebou mají silné vazby. Každá z těchto osob má ale současně vazby i na jiné osoby nacházející se mimo danou skupinu. Tyto osoby (nacházející se mimo danou skupinu) mají poté vlastní skupiny, v nichž jsou mezi jednotlivými členy silné vazby. Díky vazbám jednotlivých členů různých skupin se pak slabými vazbami propojují jednotlivé skupiny a vytvářejí společně sociální síť.  Podle Granovettera rychlost a míra rozšíření informace v síti záleží na tom, kolik je mezi prvky v síti propojení. Protože slabé vazby dle autora mnohonásobně zvyšují počet propojení (díky propojení různých skupin lidí), zvyšuje se s jejich počtem také rychlost šíření informací. To znamená, že pokud skupina jedinců nemá dostatek slabých vazeb, přes něž by byla spojena s jinými skupinami, nebudou se k ní dostávat informace ze vzdálenějších částí sociální sítě a osoby, jež se v ní nacházejí, budou mít přístup téměř výhradně k názorům a novinkám z jejich skupiny.  V závěru článku Granovetter apeluje na zlepšování sociální teorie zkoumáním vztahů na mikro a makro úrovni.

Zakotvení ekonomických vztahů a ekonomické aktivity.

V ekonomické sociologii se Granovetter stal vůdčí osobností po publikaci článku ""Economic Action and Social Structure: The Problem of Embeddedness"" (1985). Díky tomu je spojován také s konceptem zakotvení, který poprvé popsal Karl Polanyi ve svém díle ""Velká transformace"" (1944). Na toto téma Granovetter dále navazuje v díle ""Society and Economy: Framework and Principles"" (2017). Myšlenkou je, že ekonomické vztahy mezi jednotlivci a firmami a jejich ekonomická aktivita vycházejí z jejich sociálních sítí. Lidé jsou navíc ovlivňováni emocemi, náboženstvím a dalšími sociálními fenomény a nechovají se tak ve většině případů racionálně. Někdy aktéři postupují podle sociálních norem, jindy se k nim otočí zády. K těmto závěrům autor dospívá za pomoci psychologických argumentů, studií sociálních sítí a analýzy dlouhodobého historického a politického vývoje.

Bod zvratu.

Granovetter se věnoval také studiím o tom, jakým způsobem vznikají vzpoury a nepokoje. Je nutné si představit bouřící se masu lidí a předpokládat, že každý jedinec se k této mase připojuje pouze kvůli tomu, že tak činí ostatní. Moment, kdy se člověk podvolí a k mase se přidá, je nazýván bodem zvratu. Tento bod se u všech lidí nenachází na stejném místě, naopak. Pro provokatéry je například charakterické, že se začnou bouřit i v případě, že se nikdo jiný nebouří, zatímco někteří jedinci potřebují, aby se začalo bouřit extrémně vysoké procento obyvatelstva, než se k nepokojům rozhodnou přidat. Granovetter při své práci zkoumal, zda se tento bod v rámci společnosti nenachází v určité hladině vždy pro odpovídající procento obyvatelstva.

Mark Granovetter (* 20. října 1943 Jersey City) je americký sociolog a profesor na Stanfordově univerzitě. Granovetter se proslavil především svým výzkumem v oblasti sociálních sítí. Vzájemnými vlivy a interakcemi lidí s ohledem na jejich sociální postavení se zabýval už od počátku 70. let, kdy vyšel jeho článek ""The Strength of Weak Ties"" (1973) v časopisu "American Journal of Sociology". Známou se stala též Granovetterova snaha o formulaci, jak by měl vypadat obor "nové ekonomické sociologie", na kterou autor nahlédl v článku ""Economic Action and Social Structure: The Problem of Embeddedness"" (1985). V pozdějších letech se pak Granovetter zaměřil především na zkoumání sociálních základů ekonomie, jež rozvinul především v knize ""Society and Economy: Framework and Principles"" (2017). Za své dílo Granovetter sklidil řadu ocenění, mezi něž patří kupříkladu cena Theory Section Prize udělovaná každoročně spolkem American Sociological Association.

Mark Sanford Granovetter (; born October 20, 1943) is an American sociologist and professor at Stanford University. Granovetter was recently recognized as a Citation Laureate by Thomson Reuters and added to that organization’s list of predicted Nobel Prize winners in economics for the year 2014. Data from the Web of Science show that Granovetter has written both the first and third most cited sociology articles. He is best known for his work in social network theory and in economic sociology, particularly his theory on the spread of information in social networks known as "The Strength of Weak Ties" (1973).


Reprezentace.

Švédský brankářský talent se na významné akci objevil v roce 1976, kdy byl na mistrovství Evropy juniorů v Československu součástí stříbrného mužstva. O rok později se stal na šampionátu v Západním Německu se svými spoluhráči mistrem Evropy v této věkové kategorii. Při obou startech na MEJ byl vyhlášen nejlepším brankářem. "(v letech 1976 a 1977 se měnilo věkové omezení turnaje, turnaj 1976 byl pro hokejisty do 19 let, následující ročník již byl omezen 18 lety)"  Třikrát startoval na mistrovství světa hráčů do 20 let. V roce 1977 v Československu,1978 v Kanadě (stříbro) a 1979 ve Švédsku (bronz, nejlepší brankář, All Star tým).  Již v juniorském věku se prosadil do mužského švédského národního týmu. S ním absolvoval MS 1979 v SSSR, odkud si odvezl výběr s třemi korunkami na dresech bronz. Stejný kov získal i na olympijských hrách 1980 v Lake Placid. Po odchodu do zámoří se objevil za národní tým ještě na nepovedeném Kanadském poháru 1981 (kde Švédi skončili v šestičlenném turnaji pátí) a po vyřazení svého klubu v prvním kole play off NHL posílil reprezentaci na MS 1983 v Západním Německu, kde Seveřané obsadili čtvrtou pozici.  Statistika na velkých mezinárodních turnajích

Klubová kariéra.

Odchovanec klubu Hammarby IF Hockey v mládežnickém věku přestoupil do AIK Stockholm, v jehož dresu v letech 1978-80 chytal nejvyšší soutěž. V létě 1980 se rozhodl i kvůli svému draftování klubem Philadelphia Flyers pro odchod do zámoří a v sezoně 1980/81 byl v dresu Maine Mariners hvězdou farmářské ligy AHL, což dokládá výčet ocenění – Les Cunningham Award (nejužitečnější hráč), Dudley "Red" Garrett Memorial Award (nejlepší nováček), zařazení do All Star týmu soutěže a Harry "Hap" Holmes Memorial Award (brankář nejméně inkasujícího týmu). Svému týmu navíc pomohl až do finále soutěže, kde však se spoluhráči nestačil na Adirondack Red Wings. V sezoně 1981/82 se kromě Maine postavil osmkrát i mezi tyče Philadelphia Flyers v NHL. Premiéru si odbyl 25. března proti Washington Capitals (3:4). V následující sezoně již nastupoval za Flyers pravidelně a novináři jej zařadili do All Rookie týmu a zachytal si i utkání hvězd, v play off však jeho tým nepřešel první kolo. Ve Švédsku byl v hlasování hráčů oceněn trofejí Viking Award pro nejlepšího švédského hráče v zámoří. V sezoně 1983/84 chytal stabilně za Philadelphii, ale kvůli výkyvu formy se objevil i ve čtyřech utkáních AHL za Springfield Indians. Ve vyřazovacích bojích opět s "Letci" nepřelétl přes prvního soupeře. Svojí nejlepší sezonu kariéry zažil v ročníku 1984/85, během kterého si vysloužil nejen svojí druhou nominaci do utkání hvězd, ale také zařazení do 1. All star týmu a Vezina Trophy pro nejlepšího brankáře (tu získal jako první Evropan, na kterého navázal až od devět let později Dominik Hašek). V play off pak jeho mužstvo došlo až do finále Stanley Cupu, kde ztroskotalo na skvělé generaci Edmonton Oilers.  V sezoně 1985/86 v úvodních osmi utkáních sice navázal na formu z předešlé sezony, ovšem více toho již nestihl – 11. listopadu 1985 našel smrt za volantem svého Porsche 930.  Třikrát byl vybrán do švédského All Star týmu – 1979, 1980 a 1983. Trofej, která nese jeho jméno, je od sezony 1993/94 každoročně udílena v klubu Philadelphia Flyers hráči, který se nejvíce zlepšil mezi jednotlivými sezonami. Číslo Lindberghova dresu 31 se již v pensylvánském týmu neužívá.

Smrt.

Při nehodě utrpěl nevratné poškození mozku, dále měl zlomenou čelist a kyčel. Rodiče vzhledem k tomu, že přístroje udržovaly v činnosti již bezvládné tělo, rozhodly o jejich odpojení i poskytnutí synových orgánů k transplantaci.

Per-Eric Göran "Pelle" Lindbergh (24. května 1959 ve Stockholmu, Švédsko – 11. listopadu 1985 v Somerdale, New Jersey, USA) byl švédský hokejový brankář, který se prosadil do NHL v dresu Philadelphia Flyers. Jeho kariéru ukončila smrtelná autonehoda ve věku 26 let.

Göran Per-Eric "Pelle" Lindbergh (; May 24, 1959 – November 11, 1985) was a Swedish professional ice hockey goaltender who played parts of five seasons in the National Hockey League (NHL) for the Philadelphia Flyers. Lindbergh died at age 26 in a single-car accident five months after leading the Flyers to the 1985 Stanley Cup Finals and winning the Vezina Trophy as the NHL's top goaltender.


Postavy.

Ústředními postavami jsou spisovatel T. S. Garp a jeho matka Jenny Fieldsová, známá feministka. Podstatnější rolí hrají také Garpova manželka Helena a jejich děti, redaktor jeho knih John Wolf a transexuálka (bývalý ragbyový hráč) Roberta Muldonová.

Děj a kompozice.

Román je fiktivní biografií spisovatele T. S. Garpa (pojmenován podle svého otce Technika Seržanta Garpa, o kterého se Jenny stará v nemocnici, záhy po zplození Garpův otec umírá) a jeho matky Jenny Fieldsové (opovrhuje muži a systémem světa), která pracuje jako zdravotní sestra v chlapecké střední škole ve Steeringu, kde také Garp později studuje. Garp se zde seznámí s Helenou Holmovou, která prohlásila, že se provdá jedině za spisovatele – a Garp se tedy touží stát spisovatelem, aby ji získal. Po dokončení studií se Garp s Jenny odstěhují do Vídně, Jenny sepíše svůj příběh, který vychází pod názvem "Sexuálně podezřelá" (kniha se stává "feministickou biblí") a Garp napíše povídku "Penzion Grillparzer". Jenny s Garpem se vrací do USA, Garp se ožení s Helenou, krátce na to se jim narodí syn Duncan. Helena vyučuje angličtinu, Garp sepisuje svůj první román, Helenu několikrát podvede s dívkami najatými na hlídání Duncana. Garp trpí přehnanými úzkostmi o svou rodinu. Později se manželům narodí druhý syn Walt. Helena prožívá románek se studentem Michaelem Miltonem. Garpovi vychází nepříliš úspěšné romány "Otálení" a "Druhý dech paroháče". Přijde na nevěru své manželky a souhrou náhod dojde k tragické autonehodě, při níž Helenin milenec v autě při oralním sexu, přichází o penis, Walt o život a Duncan o oko. Garp se z tragédie nikdy nevzpamatuje. Jenny Fieldsová, která zřídila ve svém domě v New Hampshire sanatorium pro ženy poznamenané či ohrožované mužským světem, se ujme Garpa a jeho rodiny, která se u ní léčí z tragické události. Později se manželům narodí dcera Jenny a Garp napíše svůj třetí román, "Svět podle Bensenhavera", který z něj učiní známého spisovatele. S rodinou se přesídlí opět do Vídně, v jejich nepřítomnosti umírá Helenin otec a antifemitistou je zabita Garpova matka. Z její pozůstalosti vznikla nadace v Dog's Head Harbor, aby pomáhala ženám v nouzi. Po návratu z Vídně se Garpova rodina usazuje ve Steeringu, kde Garp koupí sídlo zakladatelů střední školy. S Helenou se také ujímají Ellen Jamesové, znásilněné holčičky, které její násilník vyřízl jazyk, aby se o jeho zločinu nedověděla policie. Policie pachatele přesto dopadla. Některé feministky se rozhodly následovat Ellen Jamesovou tak, že si rovněž vyříznou jazyk, což Garpovi připadá nesmyslné a rovněž Ellen Jamesová své stoupenkyně nenávidí. Garp je zaskočen slávou, kterou mu přinesl jeho román upadá do hluboké paranoie a strachu o svou rodinu a své přátele. Začíná znovu psát. Garpa ve třiatřiceti letech, v tělocvičně, zastřelí členka hnutí Ellen Jamesové, bývalá spolužačka Plína Pú Percyová, která se domnívá, že Garp je odpovědný za smrt její sestry (s níž měl Garp v mládí milostný vztah). Garp po sobě zanechal nedokončený román "Iluze mého otce". Kniha je provázána množstvím intertextových vztahů, poskládána z útržků textů, které Jenny nebo Grap napsali či řekli. Některé pasáže parafrázují obsahy jejich děl, částí rukopisů jsou otištěny celé. Jenny se proslavila autobiografií "Sexuálně podezřelá", která vzbudila v Americe skandál a byla dezinterpretována v duchu politických zájmů. Neortodoxní je i tvorba Garpova. Ve svých knihách reflektuje zkušenost s amorální a životu nebezpečnou americkou společností, plnou arogance a násilí. Garp je posedlý strachem z nebezpečí číhajícího na jeho blízké na každém kroku a snaží se ho minimalizovat absurdním systémem preventivních ochran. Čím úzkostlivěji ale střeží bezpečí rodiny, tím větším postrachem se pro ni stává. Způsobí i smrt vlastního syna. Svět podle Garpa je kniha mnohovrstevnatá, dotýká se řady závažných společenských problémů od politiky přes menšinovou sexualitu po problém prostého ozbrojeného násilí.

Jazyk a styl.

Irving komponuje román na hranici reálna a fantaskna a projevuje značný smysl pro ironii a nadsázku. Balancuje mezi žánrem grotesky a zcela vážně společensko-kritické prózy. Používá prvků tragédie i komedie, satiry, parodie, absurdní komiky i černého humoru. Fabulační hříčky střídají seriózně pojaté pasáže. Garpův obsedantní strach a všudypřítomné nebezpečí vyjadřuje metaforický obrat,Spodní výrʼʼ pojmenované podle dětské fantazijní představy netvora číhajícího v hlubinách moře. Důležitým prvkem Irvingovy tvůrčí metody je budování významových, formálních a jazykových kontrastů, podtrhujících ještě absurdnost usilování postav – Roberta svobodně mění pohlaví, aby pak nemusela přijmout i neutěšený ženský úděl, kniha Jenny Fieldsové je politicky dezinterpretována a vede k její vraždě, průměrný spisovatel Garp bohatne na kontroverzích vzbuzujících obdiv i odpor zároveň a stává se slavný způsobem, který se mu příčí. Umírá nesmyslně, rukou pomýlené fanatičky – jeho smrt je pomstou za něco, co nespáchal.

Okolnosti vzniku díla.

2. polovina 70. let v americké próze je příznačná hledáním velkého tématu pro román, naléhavého a širokého společenského záběru. Po dobrých, ale v širokém literárním kontextu průměrných třech románech, se Irving projevil mimořádným dílem "Svět podle Garpa". Román je úzce spjat s americkou kulturou a společností, potažmo lze ovšem jeho "apokalyptickou" vizi vztáhnout na celý západní svět.

Vliv díla.

Ve stejné době vznikají klíčové romány americké prózy, jako např. "Sophiina volba" Williama Styrona (1979), "Žoldáci" R. Stona (1974) či "Věznice Falconer" J. Cheevera (1977). Text Garpovy povídky "Penzion Grillparzer", respektive jeho motivy, rozpracoval Irving ve svém dalším románu "Hotel New Hampshire" (1981). Jako jeden z prvních amerických spisovatelů se Irving pokusil posunout zobrazování zla a násilí do výrazně grotesknější roviny, skloubil naturalistické líčení zvrácenosti světa s ironickou nadsázkou.  Vydání románu vzbudilo v Americe doslova "garpománii" – Garp se stal jakýmsi "hrdinou své doby", idolem mládeže a symbolem specifického postoje vůči americké společnosti. Garpovi fanoušci demonstrovali své sympatie např. tričky s nápisem "Pozor na Spodního výra!" nebo "Věřím v Garpa". Brzy po svém vydání, v r. 1982, byl román zfilmován. Film režíroval George Roy Hill a v jedné ze svých prvních filmových rolí v něm Garpa hrál americký herec Robin Williams.

Ukázka.

""Začínalo mi z toho být podivně,"" napsal Garp, ""když jsem si uvědomil, kolikrát už jsem se v životě setkal se znásilněním."" Měl zřejmě na mysli desetileté děvčátko v městském parku a jedenáctiletou Ellen Jamesovou a tu hroznou společnost kolem ní – a ty matčiny zmrzačené ženy s tou jejich symbolickou neschopností mluvit, kterou si samy přivodily. Později napsal Garp román, který také pojednával o znásilnění. Urážlivost znásilnění spočívala pro Garpa v okolnosti, že to byl čin, který v něm vyvolával hnus nad sebou samým – nad vlastními mužskými instinkty, jež byly jinak nenapadnutelné. Nikdy neměl pocit, že by chtěl někoho znásilnit; ale znásilnění podle Garpova mínění vnukává mužům pocit viny v důsledku vnitřní spřízněnosti.

Svět podle Garpa ("The World According to Garp") je román amerického spisovatele Johna Irvinga, který začínal svou tvorbu na sklonku 60. let. Po románech "Svobodu medvědům" (1968), "Pitná kúra" (1972) a "Stopadesátiosmilibrový sňatek" (1974) zazářil bestsellerem "Svět podle Garpa" (1978), který se dočkal ohlasu po celém světě a překladu do mnoha jazyků. Jde o groteskní románovou metaforu přítomnosti zla a strachu z něj v americké společnosti. Do češtiny román přeložil Radoslav Nenadál.

The World According to Garp is John Irving's fourth novel, about a man, born out of wedlock to a feminist leader, who grows up to be a writer. Published in 1978, the book was a bestseller for several years. It was a finalist for the National Book Award for Fiction in 1979, and its first paperback edition won the Award the following year.