Monopost.

Pro start nového šampionátu obdržely všechny týmy stejný monopost Spark-Renault SRT_01E. Vyrobila jej firma Spark Racing Technology dle návrhů designerů firmy Dallara. Elektrický motor dodal McLaren ze svého supersportu McLaren P1, bateriový systém vyvinuli v Williams Grand Prix Engineering a pětistupňovou převodovku ve firmě Hewland. Dodavatelem pneumatik byl Michelin. Pro sezónu 2014/15 si FIA objednala 42 elektrických vozů.

Průběh sezóny.

Už první závod přinesl velké drama, když v poslední zatáčce posledního kola havaroval Nicolas Prost s Nickem Heidfeldem. Tento incident se stal ikonou první sezóny a i díky němu si pro historicky první výhru ve Formuli E dojel Brazilec Lucas di Grassi, hájící barvy týmu Audi Sport ABT. Ten si držel vedení v šampionátu jezdců až do Berlínské ePrix. Tam sice vyhrál, ale po závodě komisaři zjistili, že používal modifikované přední křídlo, tudíž byl diskvalifikován a celkové vedení převzal jeho krajan Nelson Piquet Jr. Další dva závody byly v režii trojice Piquet, Di Grassi a Buemi.  Poslední jmenovaný se titulu přiblížil nejvíc, když vyhrál první ze dvou závodů v Londýně a kvalifikoval se do posledního závodu na 6. místo. Jeho brazilští protivníci se kvůli zhoršujícím se podmínkám na trati nevešli ani do první desítky. Závod Švýcar kontroloval a i chvilku po pit stopech to vypadalo, že nakonec potřebnou pozici k titulu udrží. Jenže ještě totéž kolo udělal hodiny a předjel ho Burno Senna. Piquetovi se povedlo prokousat pořadím na osmou pozici. Ta mu zajišťovala titul, pokud by Buemi nepředjel pátého Sennu a málem se tak i nakonec v posledním kole závodu stalo, Senna však svoji pozici ubránil, a tak se stal Nelson Piquet Jr. prvním vítězem šampionátu Formule E.

Kalendář závodů.

Sezóna obsahovala 11 závodů mezi zářím 2014 a červnem 2015. Původní kalendář, schválený v prosinci 2013, měl jen 10 závodů. V dubnu 2014 vypadl závod v Rio de Janeiro, který již dříve nahradil závod v Hongkongu, a odsunul závody v Los Angeles na 4. dubna. Dne 22. května 2014 se rozhodli zastupitelé Los Angeles, že závod uspořádají na 40 kilometrů vzdáleném modifikovaném okruhu v Long Beach. Na původně plánovaných 10 závodů se kalendář opět rozrostl dne 3. února 2015, kdy byl oznámen závod v Moskvě s termínem 6. června. 19. února 2015 byla pak ohlášena poslední změna, a to přidání jednoho závodu navíc v Londýně.

Výsledky.

Pořadí jezdců.

Body se udělují dle uvedeného schématu prvním 10 jezdcům v každém závodě, dále jezdci na pole position a jezdci, který zajede nejrychlejší kolo závodu.  Tučně – Jezdec na pole postion"Kurzívou" – Nejrychlejší kolo* – FanBoost † – Jezdec závod nedokončil, ale byl klasifikován, protože odjel alespoň 90 % délky závodu.  † – Jezdec závod nedokončil, ale byl klasifikován, protože odjel alespoň 90 % délky závodu.

Sezóna 2014/15 závodů Formule E (oficiálním názvem 2014–15 FIA Formula E season) byla historicky první sezónou šampionátu Formule E pořádaného Mezinárodní automobilovou federací FIA, který je nejvyšším mistrovství v kategorii monopostů na elektrický pohon.

The 2014–15 FIA Formula E season was the inaugural season of a new FIA championship for electrically powered cars. It began on 13 September 2014 at Beijing in China and finished on 28 June 2015 in London after eleven races. Nelson Piquet Jr. came first in the overall standings, and so became the first ever Formula E champion.


Okolnosti vzniku a ideologie strany.

Hnutí bylo založeno v Polsku jako odborová organizace napojená na širší ultraortodoxní hnutí Agudat Jisra'el pod jménem Poalei Agudas Izrael. Po vzniku státu Izrael se Po'alej Agudat Jisra'el zapojili do činnosti odborové centrály Histadrut a vystupovala převážně v alianci s Agudat Jisra'el.  V roce 1948 byl založen stranický deník ha-Kol vydávaný v Jeruzalémě. Kromě něj vydávala strana i deník Še'arim. Ve volbách roku 1949 kandidovala na společné kandidátce s dalšími nábožensky orientovanými stranami jako Agudat Jisra'el, ha-Po'el ha-Mizrachi, Mizrachi a Sdružením zbožných nezávislých v rámci společné střechové kandidátní listiny Sjednocená náboženská fronta, která celkem získala 16 mandátů a připojila se k vládě Davida Ben Guriona. Sjednocená náboženská fronta ale opakovaně nesouhlasila s některými kroky vlády, například v otázce vzdělávání v přistěhovaleckých táborech nebo vzdělávacího celostátního systému. Také požadovali, aby bylo zrušeno Ministerstvo přídělového systému a zásobování Izraele. Tyto spory vedly 15. října 1950 Ben Guriona k rezignaci. Poté, co byly rozpory vyřešeny, vznikla 1. listopadu nová vláda vedená opět Ben Gurionem, přičemž Sjednocená náboženská fronta zůstala členem koalice.  Ve volbách roku 1951 se Sjednocená náboženská fronta rozložila na jednotlivé samostatné strany. Po'alej Agudat Jisra'el kandidovala samostatně a získala dva mandáty. Stala se členem další koaliční vlády Ben Guriona. Pak ale přispěla k pádu této vlády, opět kvůli sporům ohledně školského systému. Pak na delší dobu stála mimo vládu. Ve volbách roku 1955 kandidovala Po'alej Agudat Jisra'el společně s Agudat Jisra'el v rámci kandidátní listiny Chazit datit Toratit ("Náboženská fronta Tóry") a získala šest křesel. V průběhu funkčního období zůstala mimo vládu a dočasně změnila svůj název na Agudat Jisra'el-Po'alej Agudat Jisra'el, aby se pak vrátila k názvu Chazit Dati Toratit. Ve volbách roku 1959 opět kandidovala společná listina Chazit Dati Toratit, opět se ziskem šesti mandátů a stále mimo vládní koalici. 9. srpna 1960 se poslanecký klub Chazit Dati Toratit rozpadl, přičemž vznikl samostatný poslanecký klub Po'alej Agudat Jisra'el se dvěma mandáty a klub Agudat Jisra'el se čtyřmi poslanci. Po'alej Agudat Jisra'el se potom připojila ke koaliční vládě a její člen Binjamin Minc se stal ministrem poštovních služeb.  Ve volbách roku 1961 kandidovala Po'alej Agudat Jisra'el samostatně a obdržela dva mandáty. Zůstala členem následujících vlád. Samostatnou kandidaturu provedla i ve volbách roku 1965, opětovně se ziskem dvou křesel v Knesetu. Zůstala součástí vládního tábora až do smrti premiéra Leviho Eškola. Odešla z koalice, když se funkce předsedkyně vlády ujala Golda Meirová. Ve volbách roku 1969 kandidovala Po'alej Agudat Jisra'el znovu samostatně a udržela si dvě křesla. Zůstala mimo vládu.  Pro volby roku 1973 byla obnovena společná kandidátní platforma Chazit Dati Toratit se společným ziskem pěti mandátů. 17. března 1977 se ovšem tato střechová platforma rozložila a Po'alej Agudat Jisra'el utvořila vlastní poslanecký klub se dvěma členy. Ve volbách roku 1977 pak Po'alej Agudat Jisra'el opět kandidovala samostatně a obdržela jeden mandát. Samostatně šla i do voleb roku 1981, ale získala jen 17 090 hlasů a nezískala ani jeden mandát. Jméno strany bylo v Knesetu dočasně oživeno, když se roku 1986 rozpadl poslanecký klub Moraša a jediný zbylý člen klubu Avraham Verdiger (bývalý člen Po'alej Agudat Jisra'el) jej přejmenoval na Moraša-Po'alej Agudat Jisra'el. Před volbami roku 1988 svou frakci spojil s Agudat Jisra'el. Od té doby již v parlamentu Po'alej Agudat Jisra'el samostatně nevystupovala.  Po'alej Agudat Jisra'el se v Izraeli podílela ve 20. století na založení několika vesnic včetně některých izraelských osad na okupovaných územích. V roce 1969 to například byla vesnice Mevo Choron, v roce 1984 Mecad. Roku 1950 založili členové této strany vesnice Curi'el a Gimzo.

Po'alej Agudat Jisra'el (: פועלי אגודת ישראל; "Dělníci Agudat Jisra'el") je bývalá židovská politická strana a hnutí v Polsku a bývalá izraelská politická strana a stále existující hnutí v Izraeli. Je známá také pod akronymem Pai nebo Pagi (פא"י nebo פאג"י).

Poalei Agudat Yisrael (, lit. "Agudat Yisrael Workers") was a trade union and Jewish political party in Poland, and was a minor political party in Israel. It was also known as PAI or PAGI, its Hebrew acronym (Hebrew: or ).


Mládí a politická kariéra.

V roce 1982 získal magisterský titul v oboru společenských věd na univerzitě Antananarivo. Poté odešel do Kanady, kde v roce 1986 absolvoval postgraduální studium účetnictví na Univerzitě Université du Québec v Trois-Rivières. V roce 1991 získal profesní osvědčení od Asociace certifikovaných účetních. Po návratu do vlasti byl od roku 1991 do roku 1995 ředitelem Národního ústavu pro účetnictví a podnikovou správu. Přednášel také na univerzitě v Antananarive a na univerzitě ve městě Metz ve Francii. V roce 1995 založil vlastní podnik, založil soukromou účetní firmu v Antananarivě. V roce 2003 se stal místopředsedou Nejvyšší rady účetních v Madagaskaru.  V roce 2009 po převratu na Madagaskaru a odvolání prezidenta Marca Ravalomananu z moci převzal funkci ministra financí a rozpočtu v nové vládě, kterou jmenoval Andry Rajoelina.  V roce 2013 založil vlastní politickou stranu Hera Vaovao hoan'i Madagasikara (New Forces Madagaskar) a byl jedním z kandidátů v prezidentských volbách, jejichž cílem bylo ukončit aktivní politickou krizi od roku 2009. Byl jedním z hlavních favoritů, kteří získali podporu od vládnoucího prezidenta Rajoelina, který se podobně jako bývalý prezident Marc Ravalomanana neúčastnil voleb. Během volební kampaně oznámil změny ve vzdělávacím systému, opatření na zlepšení zemědělské infrastruktury, snížení míry nezaměstnanosti a posílení mechanismů demokracie.  V prvním kole hlasování 25. října 2013 na druhém místě s 15,85% hlasů, ztrácí jen Jean-Jouisem Robinson, kandidát podporovaný příznivců Ravalomanana, který získal 21,16% hlasů. Ve druhém kole hlasování 20. prosince 2013 zvítězil proti Robinsonovi a získal 53,5% hlasů. Robinson si však stěžoval na výsledky druhého kola volebnímu soudu a poukazuje na téměř 300 případů volebních podvodů. Mezinárodní pozorovatelé, včetně volební mise Evropské unie, chválili však průběh jak prvního, tak druhého kola voleb, avšak věnovali pozornost ojedinělým případům nesrovnalostí a zdůraznili potřebu dalšího posílení demokracie. Nicméně považovali celý volební proces za svobodný a spravedlivý. 17. ledna 2014 volební soud oficiálně potvrdil volební vítězství Rajaonarimampianina.  Slavnostní inaugurace nového prezidenta proběhla 25. ledna 2014 na stadionu Stade Municipal de Mahamasina. Tím, že přísahu Rajaonarimampianina vyzvala politické oponenty k udržení jednoty a pomoci v činnostech pro rozvoj státu. Několik hodin po obřadu se na jedné z nedalekých autobusových zastávek objevila exploze granátu, což vedlo ke smrti dvouletého dítěte a 37 zraněných. Prezident poté, co navštívil zraněné v nemocnici, odsoudil použití jakékoliv formy násilí a oznámil, že je odpovědný.  Dne 26. května 2015 hlasoval Madagaskarský parlament o odvolání prezidenta z úřadu kvůli "údajnému ústavnímu porušení a všeobecné neschopnosti". Ústavní soud zamítl návrh na základě důvodů, že obvinění byla neopodstatněná a poté nepřípustná.  Dne 7. září 2018 odstoupil Rajaonarimampianina z funkce prezidenta, aby se zúčastnil prezidentských voleb naplánovaných na listopad. Podle madagaskarské ústavy musí kandidáti odstoupit nejméně 60 dní dříve, aby byli způsobilí k opětovnému výběru. V posledním oficiálním dni svého funkčního období jmenoval Rajaonarimampianina nové armádní generály a jmenoval nové velvyslankyně do Číny a Ruska. Povinnosti prezidenta dočasně převzal předseda senátu Rivo Rakotovao.

Hery Martial Rajaonarimampianina Rakotoarimanana (* 6. listopadu 1958 Antananarivo, Madagaskar) je madagaskarský politik a od roku 2014 do 2018 byl také 5. prezident Madagaskaru. Dne 7. září 2018 odstoupil Rajaonarimampianina z funkce prezidenta, aby se zúčastnil prezidentských voleb naplánovaných na listopad 2018.

Hery Martial Rajaonarimampianina Rakotoarimanana (; ; born November 6, 1958) is a Malagasy politician who was President of Madagascar from January 2014 to September 2018, resigning to run for re-election. Previously he served as Minister of Finance under President Andry Rajoelina, and he was the Rajoelina political movement's candidate in the 2013 presidential election. He won the vote in a second round, defeating Jean-Louis Robinson, the candidate of Marc Ravalomanana's party. Once he was elected, Rajaonarimampianina held the world record of the head of state with the longest name (44 characters) as well as family name (19 characters).


Vznik.

Počátkem roku 1858 připravoval Jacques Offenbach pro své divadlo Bouffes-Parisiens, jehož byl majitelem i ředitelam a současně hlavním autorem, nejprve jednoaktovou komedii "Un fi, deux fi, trois figurants" na libreto Adolpha Jaima mladšího a Étienna Tréfeua (vl. jm. Étienne-Victor de Tréval). Tři komické mužské postavy měli hrál Léonce, Désiré a Mesmacre. Offenbach měl napsáno pět hudebních čísel a v divadle započaly zkoušky, ale právě v tomto okamžiku se mu podařilo u ministerstva vnitra získat rozšíření svého divadelního privilegia. Do té doby měly Bouffes-Parisiens povoleno hrát pouze jednoaktové hry s nejvíce čtyřmi postavami; nově nebyl počet účinkujících omezen, takže bylo možné hrát hudební komedie nejen s větším počtem hlavních postav, ale rovněž se sborem, případným baletem a figuranty. Za těchto okolností zanechal práce na zmíněném libretu (které nakonec v roce 1872 zhudebnil Léon Vasseur) a rychle hledal jiné, které by mu umožnilo nové možnosti využít. Nové libreto mu poskytl spisovatel a novinář Armand Lapointe (1822–1910), který v 50. letech 19. století napsal řadu hudebních komedií (vaudevillů) pro různá divadla, i když dosud žádnou pro Bouffes-Parisiens. "Dámy z tržnice" a "Mesdames de Cœur-Volant" (hudba Camille Erlanger, premiéra 16. dubna 1859 v Bouffes-Parisiens) však patří mezi poslední díla v tomto žánru; od roku 1860 se Lapointe věnoval téměř výlučně próze. "Dámy z tržnice" měly dvanáct jmenovitých rolí, z toho sedm podstatnějších (včetně vděčných úloh pro komickou trojici Léonce–Désiré–Mesmacre, aby změnou programu nepřišli zkrátka), a uvádějí na scénu sbor v podobě trhovců a trhovkyň i figuranty ve formě vojenského oddílu. Drobnou rolí zde začala i tehdejší Offenbachova milenka Marie Cico. Nevídanému počtu účinkujících odpovídala i – na poměry malého divadla – skvostná výprava z dílny hlavního dekoratéra pařížské Opery Charlesa-Antoina Cambona, která představovala dobovou tržnici před dosud nezrušeným hřbitovem Neviňátek s kašnou Pierra Lescota a Jeana Goujona v původní podobě.  Premiéra se konala 3. března 1858. Vedle trojice komiků v převleku se prosadil i Charles-François Duvernoy v mravně pochybné roli tambora Raflafly a v rolích mladých milenců spolehlivá Pierrette Chabertová jako Ciboulette a hlavně nově příchozí Lise Tautinová jako kuchtík Croûte-au-pot. Obecenstvo i kritika byly překvapeny inscenační ambiciózností díla, na které v tomto divadle, dosud předvádějícím v podstatě série drobných komorních scének, nebyly zvyklé; slovy kritika Julese Lovyho z hudebního časopisu "Le Ménéstrel" se tu objevila „grand opéra bouffe“. Reakce však byly vesměs pozitivní; kritika se shodovala na chvále potřeštěného libreta, zejména však hudby. Zmíněný Lovy byl nadšen: „Tato hudba je současně jiskřivá a patetická, příjemná a strohá, burleskní a ušlechtilá; směje se a pláče, tančí, sténá, podupává, bubnuje, přiměje vás k slzám, ztrýzní vám duši, rozchechtá vás, očaruje vás, převrátí vám útroby, magnetizuje vás, uvrhne vás do extáze – je prostě "báječná" (místní výraz).“ Rovněž Aldino Aldini v "La France musicale" považoval "Dámy z tržnice" za osvědčení Offenbachova talentu: „Hned ze začátku musím říci, že p. Offenbach je nevyčerpatelný; nikdy neřekl své poslední slovo. Hudba veselá a hudba cituplná, hudba lidová a hudba učená, všechno mu jde. Tentokrát nám představil duchaplnou a pikantní parodii velkých oper, s jejich ansámbly, jejich septety – mimochodem, jeho vlastní septet je mistrovský kousek – jejich velkými efekty a dokonce jejich fígly. A jak je jeho opereta odvážně instrumentována! Člověk by se cítil v samotné Opeře.“ Recenzent "Revue et gazette musicale de Paris" psal: „Offenbach se na svou novou partituru spoléhal, a nemýlil se; je to jedna z nejlepších, které napsal v tomto žánru, který je jeho majetkem. Originalitu jeho inspirace a jeho stylu uznávají všichni, i ti, kteří jím pohrdají a přáli by si ho předstihnout.“ Podle něj se nejedná jen o hříčku nebo napodobeninu. „Systém hudební parodie zde ještě hraje svou roli, ale bez přehánění; Offenbach má dost síly, aby letěl na vlastních křídlech a to, co situace vyžaduje, nehledal jinde než v sobě.“

Charakteristika.

Lapointovo libreto řadí "Dámy z tržnice" do burleskní a parodické větve Offenbachovy rané tvorby, reprezentované například "Dvěma slepci", "Ba-ta-clanem", "Chrupželezem" nebo "Večerním větrem" Dějištěm tentokrát není exotické prostředí ani období, ale Paříž 18. století; podobně jako v případě "Dvou slepců" se hrdinové rekrutují ze spodních příček společnosti. Připomínka atmosféry historické pařížské tržnice byla aktuální, neboť právě v době premiéry probíhala výstavba nových pavilonů Halles de Paris a trh Neviňátek zažíval své poslední dny; definitivně byl zrušen roku 1860. Libreto paroduje uslzená dramata s rodinnou tematikou, melodramata hraná lidovějšími pařížskými divadly s typickými scénami jako shledání ztracených příbuzných (hrdinka Ciboulette se dojemně shledává se ztracenou matkou postupně třikrát). Podle Julese Lovyho je to „Paul de Kock naroubovaný na Vadého“ – odkaz jednak na nejtypičtějšího autora lidových románů a dramat z první poloviny 19. století, jednak na dramatika 18. století Jeana-Josepha Vadé, zakladatele „genre poissard“ – celého žánru komedií z prostředí tržnice. Jedním z prostředků humoru je nápodoba nevázaného lidového jazyka trhovců, občas v kontrastu s pseudo-patetickou mluvou v melodramatických situacích. Hra však obsahuje také řadu prvků grotesky a fyzického humoru – potyčky mezi trhovkyněmi, přetahování se o kuchtíka i o Ciboulettu atd.; podle jedné z recenzí premiéry hrál nemalou úlohu „koš na uhlíky, v němž postupně přistanou všechny postavy této rekohry, včetně pana komisaře“. Tento účinek podtrhlo využití mnoha převlekových rolí. Obsazení rolí mladíků zpěvačkami bylo dobovou konvencí a vyskytuje se v řadě Offenbachových operet; obsazení postav komických starších žen mužskými herci bylo rovněž osvědčeným divadelním prostředkem a Offenbach je využil v některých okrajovějších, zvláště fraškovitých pracích ("Ojajaje aneb Královna ostrovů", "Paní Motýlek", případně též "Jana pláče a Jan se směje"). Avšak v "Dámách z tržnice" jsou ze sedmi hlavních postav hned čtyři převlekové. Děj končí hned dvěma svatbami mezi postavami různého pohlaví, avšak hranými herci téhož pohlaví; už dobová kritika konstatovala, že „Offenbach se s pohlavím umělců nepárá“. Již první dějepisec Bouffes-Parisiens Albert de Lasalle libreto charakterizuje slovy „extravagantní a nadmíru groteskní“ a Offenbachův životopisec Jean-Claude Yon ho přirovnává k absurdním humorem vynikajícím výtvorům Hervého.  "Dámy z tržnice" byly první Offenbachovo dílo, ve kterém mohl prokázat svou schopnost napsat rozsáhlejší vokální formy, a partitura opery obsahuje řadu pozoruhodných míst. Začíná krátkou instrumentální introdukci přecházející ihned do prvního z osmi zpěvních čísel, v němž skladatel skvěle vystihl tržní mumraj. V úvodním septetu se překřikují jednotliví trhovci, vychvalujíce své zboží; je to v podstatě zvukomalebná kompozice sestávající se stylizovaných pouličních výkřiků, včetně napodobení jejich falešných akcentů. Tato scéna vrcholí příchodem Raflaflova oddílu a jeho kupletem, který se svou ráznou a zapamatovatelnou melodií sloužil jako základní téma opery. Méně výrazná je následující romance Croûte-au-pota, následuje první hudební rvačka a vzápětí po ní Ciboulettina bravurní (až pretenciózní) árie italského typu v rytmu valčíku umožňuje interpretce předvést své pěvecké i herecké schopnostmi, například v částech, kdy přeskakuje z nižšího rejstříku do vyššího, jak tlumočí návrhy svých ctitelů a své odpovědi. Raflaflovo nokturno je parodickým vyjádřením předstíraného milostného citu, zatímco následující duet Cibouletty a Croûte-au-pota je vřelejším a upřímnějším vyznáním lásky, moment určitého oddechu od rychlého groteskního děje. Vrcholným číslem je septet s potyčkou trhovkyň o dceru, který o málo později následuje poslední číslo, finále s odhalením Ciboulettina původu, radostným tancem „fricassée“ zejména pro představitele tří trhovkyň (který později německá kritika nazvala „trivializovanou čtverylkou“ nebo „tancem, který lze hravě označit za matku kankánu“) a hymnickým zopakováním hlavního tématu z Raflaflova úvodního kupletu; obě poslední čísla se vyznačují drastickými hudebními kontrasty, žonglováním se slabikami nebo opakováním triviálních až nesmyslných útržků textu k zvýšení komického účinku. Až ve finále se zapojuje sbor, který má spíše statickou úlohu, i když čtyři jeho sólisté vystupují již v introdukci. Již dobová kritika poukazovala na příbuznost hudby "Dam z tržnice" s mistry italské opery buffy (jako Paisiello nebo Cimarosa). Celkově tento experiment prokázal Offenbachův talent pro propracovanější partitury – včetně schopnosti dosáhnout skutečného sladění hlasů v ansámblech –, který se již na podzim roku 1858 definitivně osvědčil v "Orfeovi v podsvětí".

Inscenační historie.

"Dámy z tržnice" zůstaly několik let na repertoáru Bouffes-Parisiens, a to nejen v Paříži, ale i na četných zájezdech tohoto divadla. 10. května 1858 jimi Bouffes-Parisiens zahájily svůj vůbec první zájezd v Marseilles. 7. července 1858 je hrály v Krollově divadle v Berlíně. I když je kritika chválila a označovala za „vrchol groteskní komiky“, předvídala, že „přenesení tohoto kusu na německé jeviště by bylo nemožností; absurdity a lascivnosti libreta by stěží přežily první scény“. V Bruselu Bouffes-Parisiens uvedly "Dámy z tržnice" prvně 13. června 1860. 11. června 1861 následovala Vídeň (Treumannovo divadlo na nábřeží Františka Josefa) a 12. července 1861 Pešť (Budapešť) v Národním divadel (Nemzeti Színház).  Později "Dámy z tržnice" od Bouffes-Parisiens převzala jiná pařížská divadla: roku 1873 Théâtre de la Renaissance (ještě pod Offenbachovým dohledem), roku 1889 Théâtre Cluny, roku 1913 Théâtre des Arts, 4. května 1940 dokonce Théâtre national de l'Opéra-Comique. Hrály se často i ve francouzských provinčních divadlech. Roku 1867 například pobýval Jacques Offenbach v Nice a navštívil představení "Dam z tržnice" v tamějším divadle; následně veřejně nabídl řediteli divadla 500 franků za to, že až do Offenbachova odjezdu z města upustí od masakrování jeho díla. Celkově, zatímco zahraniční kariéra "Dam z tržnice" zaostávala za jinými Offenbachovými díly, ve Francii nikdy nadlouho nezmizely z jeviště. Významná byla inscenace režiséra Roberta Dhéryho v Opéra-Comique v letech 1979–1984 (spolu s operetami "Pan Karfiol si dovoluje pozvat..." a "Panenské jablíčko" pod společným názvem "Vive Offenbach!"). Pozadu samozřejmě nezůstala ani francouzskojazyčná divadla mimo samotnou Francii. Již v říjnu 1858 ji hrálo v Bruselu divadlo Bouffes-Belges. 18. prosince 1908 je uvedla honosná Opéra de Monte Carlo.  Nepočítáme-li inscenaci Bouffes-Parisiens představenou na turné tohoto divadla v Berlíně, objevily se "Dámy z tržnice" mimo Francii netypicky poprvé v Polsku. 21. května 1860 měla ve varšavském Velkém divadle premiéru polská úprava pod názvem "Straganiarki". Táž verze se hrála od 19. dubna 1868 v polském divadle ve Lvově.  Ve Vídni uvedl "Dámy z tržnice" Offenbachův velký propagátor Karl Treumann ve svém divadle zvaném Divadlo na nábřeží Františka Josefa (Theater am Franz-Josef-Kai) nebo prostě Treumann-Theater. Měl v ní vystupovat jeho kolega a přítel, slavný herec Johann Nepomuk Nestroy, který v jeho divadle hostoval a již dříve se objevil v jiných offenbachiádách, zejména jako Jupiter v "Orfeovi v podsvětí" a Pan v "Dafnisovi a Chloé". Nestroy se ji však zdráhal do němčiny převést: „Ta hra tak, jak je, nemůže být nikdy poněmčena. Nejde jen o francouzské slovní hříčky, které nelze přeložit, ale ani sama zápletka nemůže být převedena do němčiny.“ Nakonec však operetu přece jen pro Treumanna přeložil Alois Berla pod názvem "Damen vom Stande" (slovní hříčka znamenající „dámy z (vyššího) stavu“ i „dámy od stánku“); přitom ji lokalizoval do vídeňského prostředí, které vyhovovalo místním hercům v čele s Nestroyem. Ten ztělesnil pannu Barbaru Kletzenstinglovou, koláčnici [=Mlle Poiretapée]; byla to vůbec poslední role tohoto legendárního vídeňského komika. Další dvě trhovkyně, v této adaptaci paní Linsengrubovou a paní Hetschpetschovou, hráli oblíbení komici Louis Grois a Wilhelm Knaack, samotný Karl Treumann hrál tambora Anastasia Bummerleho [=Raflafla] a Anna Marková a Helene Weinbergerová hrály zelinářku Gretu [=Ciboulette] a kuchtíka Petera Schwammerla [=Croûte-au-pot].  Premiéra se konala 22. února 1862 a inscenace, byť skvostně vypravená (nové dekorace Hermanna Burgharta a kostýmy Moritze Meyera), patřila k málo úspěšným podnikům tohoto divadla. Revue "Wiener Theater-Chronik" psala: „Tato Offenbachova opereta oslovovala nyní právě tak málo, jako když ji zde provedly Bouffes-Parisiens. Pánové Nestroy, Grois a Knaack sice byli, pokud zrovna nezpívali, výtečnými představiteli „dam z tržnice“, nemohli však zabránit fiasku této novinky.“ Snesitelně prý zpívali jen Treumann a Weinbergerová. Podle deníku "Die Presse": „Komolit Offenbachovy operety co do textu i hudby patří k největším zálibám této scény. [...] Berlův text je, až na některé groteskní pošetilosti, bezvýrazný. Poměrně nezměněná hudba přesahuje pěvecké a krákavé síly účinkujících, zejména dam [...] Obecenstvo zůstalo od počátku do konce netečné.“ I dle mínění časopisu "Blätter für Musik, Theater und Kunst" operetě lokalizace do Vídně uškodila, obrala ji o atmosféru a znemožnila její úspěch. Hudba podle něj obsahuje řadu vynikajících míst, kterým však provedení herci Treumannova divadla málo pomohlo, zvláště v porovnání s herci Bouffes-Parisiens dosud v čerstvé paměti; hlavní kritiku sklidil sám Nestroy. Malý úspěch této inscenace (v kombinaci s faktem, že jde o inscenačně nejnáročnější z Offenbachových aktovek) odradil od "Dam z tržnice" další německojazyčná divadla v rakouské monarchii. Bližší francouzskému originálu, i když rovněž s vlastními úpravami, byla druhá německá verze, jejíž text přeložil a upravil Eduard Jacobson. Pod žánrovým označením „operní burleska“ a názvem "Die Damen der Halle" ji poprvé uvedla berlínská Krollova opera 6. srpna 1867. Hrály dámy Jenny Mejo a Kochová jako mladý pár, pánové Weiss, Hesse a Grahl jako tři trhovkyně a Theodor Kruis jako Raflafla. Hudební časopis "Berliner Musikzeitung" dává tato úprava „směs francouzské podkladové barvy a lokálních [=berlínských] přísad, avšak graciézní kolorit převažuje a Offenbachova dráždivá hudba, tak svěží a pikantní jako kterákoli jiná, kterou napsal, musí celkově tomuto drastickému dílku pomoci k úspěchu.“ Dílo bylo skutečně v Berlíně dosti úspěšné, předpovědi recenzenta, že se ujme i na dalších německých scénách, se však nenaplnily. Berlínskou verzi však uvedlo roku 1870 (premiéra 4. května) vídeňské divadlo Carltheater; Anna Grobeckerová (sestra Jenny Mejo) a Minna Wagnerová hrály kuchtíka a mladou zelinářku, z Treumannovy inscenace zůstal Wilhelm Knaack jako jedna z hokynářek, další dvě hokynářky a tambora hráli Karl Blasel, Josef Roehring a Franz Eppich. V Uhersku představilo "Dámy z tržnice" poprvé na zmíněném zájezdu roku 1861 přímo Théâtre des Bouffes-Parisiens. V maďarštině je o dva roky později (premiéra 3. října 1863) uvedlo Lidové divadlo (Népszínház) v Budíně, a to v překladu Mihály Haviho a Józsefa Romhányiho pod názvem "A kofák". Pak ji hrála například divadla v Prešporku (1864), Aradu (1864) nebo Miškovci 1868.  Ve Velké Británi a v anglicky mluvícím světě se tato opereta v 19. století překvapivě neprosadila, a to přes oblibu převlekových komedií v žánru anglické burlesky. Zkrácená verze se hrála roku 1865 v londýnském Oxford Music Hall, avšak plné znění soudobá divadla zřejmě neuvedla.  Do Dánska dorazily "Dámy z tržnice" poměrně pozdě. Poprvé se hrály v překladu Antona Melbyeho pod názvem "Konerne i Hallerne" 1. června 1906 v Divadelním sále (Teatersal) v kodaňském Tivoli. O dva roky později je inscenovalo divadlo ve Frederiksbergu.  Roku 1874 odkoupilo práva k "Dámám z tržnice" pro Itálii od nakladatelství Brandus italské nakladatelství Sonzogno a o rok později vydalo i klavírní výtah s italským překladem pod názvem "Le Erbivendole", ale o soudobých inscenacích v italštině nejsou zprávy. Jedno z řídkých moderních italských provedení "Dam z tržnice", pod názvem "Le Signore del Mercato", uspořádal dirigent Peter Maag 14. května 1981 v turínském Auditorio della RAI.  "Dámy z tržnice" se v současnosti hrají poměrně často, i když většinou jako školní nebo amatérská či poloamatérská představení. Offenbachovský badatel a editor Jean-Christophe Keck ji nastudoval pro festival na hradě Bruniquel roku 2006 (tato inscenace se hrála rovněž v divadle Opéra de Tours roku 2008) a znovu roku 2014- Roku 2007 je hrál Ensemble Lyrique Jacques Coeur v Bourges. V roce 2011 "Dámy z tržnice" Curyšská opera (Opernhaus Zürich) zkombinovala s operou Carla Orffa "Chytračka" ("Die Kluge"). Roku 2012 je nastudovala s J.-C. Keckem Hudební akademie Hannse Eislera v Berlíně. Inscenace Nového operního studia Opéra de Lyon v Théâtre de la Croix-Rousse z roku 2012 se hrála téhož roku i v Besançonu a byla obnovena v Lyonu roku 2015 (dirigent Jean-Paul Fouchécourt); samotné operetě v ní předcházel prolog z "Břicha Paříže", románu o pražské centrální tržnici od Offenbachova zarytého kritika Émila Zoly.  Roku 2017 tuto operetu nastudovala chicagská divadelní společnost New Moon Opera v kombinaci s Offenbachovou "Bagatelou". Zahrálo ji též sdružení Lyrica, association lyrique des Hauts de France, roku 2019 ve vesnici Erquinghem-Lys, školní inscenaci nastudovala také George Mason University Opera (Los Angeles) a v létě téhož roku se hrála na operetním festivalu v Aix-les-Bains.

České země.

Do českých zemí dorazila až verze z Carltheatru, a to nezvykle pouze v češtině. Český překlad a úpravu pro Prozatímní divadlo pořídil J. Hanuš (Jindřich Hanuš Böhm). Převlekové úlohy byly zcela odstraněny: trojice trhovkyň v ní oproti originálu hrály ženy a kuchtíka muž, čímž byly komika kusu a ovšem i umělecký záměr autorů dosti oslabeny. Premiéra, jež byla beneficí Josefa Frankovského v roli Raflafly, se konala v letní aréně na hradbách 8. července 1871 v kombinaci s rozvernou lidovou veselohrou "Vlci v ovčinci". Baletní mistryně Marie Hentzová do ní aranžovala „tanec zelenářek“. Pod názvem "Pařížské zelenářky" měla tato opereta u publika zprvu „průrazný úspěch, který se projevil hlasitými salvami potlesku a četným vyvoláváním herců“, a Anna Kupková (Ciboulette) a Jindřich Mošna (Croûte-au-pot, v české verzi Francínek) museli opakovat svůj duet. "Hudební listy" byly rezervované: „Text je dosti slabý, hudba lepší než tento“. Zato Jan Neruda ve své recenzi mínil, že "Pařížské zelenářky" zvítězily, libreto je že francouzsky vtipné, hudba jen lehká, ale pikantní, a některé scény (duet Francínka a Cibouletty č. 6 a „examinační scéna“ – septet č. 7) jsou „velice působivy“. I recenzent časopisu "Světozor" poznamenával, že se opereta, včetně hudby a hereckých výkonů, obecenstvu velice líbila: „Jest v ní trefně vylíčen divoký život pověstného zelného trhu pařížského.“ Následovalo však do konce roku jen pět repríz a pak opereta z repertoáru zmizela.  Prostředí pařížské tržnice později vykreslila nesmírně populární opereta Charlese Lecocqua "Dcera madame Angot" (česká premiéra 4. července 1874), a zřejmě i proto se Offenbachova skromnější verze na českém repertoáru dále neprosadila.

Děj operety.

(Pařížská tržnice za Ludvíka XV.) V pařížské ústřední tržnici je rušno, trhovci a hlavně trhovkyně se překřikují a lákají své zákazníky. Raflafla, velitel tamborů, zastavuje své vojáky a zpívá oslavnou píseň na „dámy z tržnice“ (č. 1 septet "Ach'tez nos légum's" a Raflafův kuplet "Au beau jour d'la mi-carême"). Předává jim obrovskou kytici a rozpouští svůj oddíl. Zůstává na místě u stánků dvou trhovkyň, paní Beurrefonduové a paní Madouové. Raflafla by se potřeboval oženit s některou z dam – kteroukoli, která by měla úspory alespoň dva tisíce livrů –, a proto se postupně dvoří oběma. Paní Beurrefonduová se má na pozoru: již před dávnými lety se spálila, když ji opustil její manžel, seržant francouzské armády, a přitom si odnesl i jejich několikaměsíční dcerku... Týž odstup si zachovává a prakticky touž historku mu vypráví i paní Madouová. Avšak hlavním a tajeným důvodem zdráhání obou trhovkyň je jejich náklonnost k roztomilému kuchtíkovi Croûte-au-potovi.  Kuchtík právě přichází a hledá mladou trhovkyni Ciboulette, do níž je zamilován (č. 2 kuplet Croûte-au-pota "Ma Ciboulette"). Ale paní Beurrefonduová i paní Madouová se mu snaží vetřít do přízně, podstrkují mu do košíku zboží ze svých stánků a nakonec se ho pokoušejí fyzicky zmocnit a vyrvat té druhé. Croûte-au-pot skončí v koši s uhlíky a žárlící Raflafla ho odnáší. Obě rozdurděné trhovkyně si toho ani nevšimnou a vjedou si do vlasů. Jejich ctnostná kolegyně slečna Poiretapéeová (která si mimochodem také myslí na sličného kuchtíka) se je snaží roztrhnout a usmířit, ale jen se jí podaří obrátit obě proti sobě. To přirozeně vyvolá shluk ostatních trhovců i zákazníkům včetně Cibouletty, která konečně dorazila ke svému stánku (č. 3 ansámbl "Quel est ce vacarm"'). Přispěchá i tržní komisař se svými pochopy a odvádí všechny tři znepřátelené trhovkyně do vazby.  Ciboulette si zpívá o tom, jak se její ovoce dobře prodává a jak by šlo na odbyt ještě více, kdyby slevila ze své počestnosti (č. 4 Ciboulettin recitativ a rondo "Quel bruit et quel tapage"). Raflaflovi mezitím utekl Croûte-au-pot a tambor ho logicky hledá u Cibouletty. Dívka k němu chová nevysvětlitelnou, byť ne mileneckou náklonnost, a i Raflafla k ní cosi cítí, ačkoli Ciboulette neodpovídá jeho finančním potřebám. Proto se raději dvoří pro změnu vracející se slečně Poiretapéeové a zpívá jí milostné „nokturno“ (č. 5 Raflaflův kuplet "Vous êtes la lune"). Jenže ta ho odmítá; tvrdí, že chce zůstat do smrti pannou, ve skutečnosti však hodlá zůstat věrnou své první lásce. Až argument, že její úspory nedosahují požadované výše, Raflaflovo namlouvání zastaví; na odškodněnou alespoň odvádí slečnu na kalíšek kmínky.  Mezitím se vrací Croûte-au-pot a nachází konečně Ciboulettu samotnou, aby si mohli vyznat lásku (č. 6 duet Ciboulette a Croûte-au-pot "Oui, mon bonheur, le bonheur que je rêve"). Paní beurrefonduová přemohla kaprála a utekla z vazby; když nalezne Ciboulettu a Croûte-au-pota v objetí, rychle kuchtíka zažene a Ciboulettě vyčítá, že se miliskuje na veřejnosti se svobodným mládencem. Ciboulette přiznává, že by si ráda Croûte-au-pota vzala, ale nemůže se provdat bez svolení rodičů – které bude obtížné získat, protože je sirotkem. Okolnosti jejího narození a osiření paní Beurrefonduovou šokují: zjišťuje totiž, že je Ciboulettinou matkou. Je tímto nečekaným shledáním dojata a běží vyhledat kuchtíka, aby mladému páru dala mateřské požehnání. Slečna Poiretapéeová, která byla výstupu přítomna, vypráví celou příhodu paní Madouové a ta nabude přesvědčení, že Ciboulettinou matkou je ona. Nastává druhé dojemné shledání. Když se vrátí paní Beurrefonduová, nechce se svých právě nabytých rodičovských práv vzdát, a tak nastává další potyčka. Jen přítomnost komisaře zabrání nejhoršímu (č. 7 septet buffo "Je défendrai mon enfant").  Jenže jak zjistit, která z dam je Ciboulettinou pravou matkou? Naštěstí si dcera vzpomene, že nosí od svých tří let na ňadrech dopis od svého otce, jejž nebyla pro svůj analfabetismus schopna přečíst. Protože i většina ostatních přítomných má se čtením potíže, zůstane čtení dopisu na Croûte-au-pota. Ze psaní vyjde najevo, že Ciboulettovým otcem je – Raflafla! – a její matkou – slečna Poiretapéeová! Oba dávají Ciboulettě ke svatbě s kuchtíkem svolení a oba i shledávají, byť bez velkého obapolného nadšení, že budu muset rodinné shledání završit i vlastním sňatkem. Paní Beurrefonduová a paní Madouová vyšly tentokrát naprázdno, ale to nemění nic na tom, jak obdivuhodnými bytostmi jsou „dámy z tržnice“ (č. 8 finále "Quel prodige s'opère" s tancem "fricassée" a reprízou Raflaflaova kupletu "Vivent les dames de la Halle").

Instrumentace.

Dvě flétny (2. též pikola), hoboj, dva klarinety, fagot; dva lesní rohy, dvě trubky, pozoun; tympány, bicí souprava; smyčcové nástroje (housle, violy, violoncella, kontrabasy).

Dámy z tržnice (ve francouzském originále, v češtině se hrála pod názvem "Pařížské zelenářky") je opereta (autorským označením „opérette-bouffe“) o jednom dějství francouzského skladatele Jacquese Offenbacha na libreto Armanda Lapointa. Premiéra se konala 3. března 1858 v pařížském divadle Théâtre des Bouffes-Parisiens.

Mesdames de la Halle is an opérette bouffe in one act by Jacques Offenbach, with a libretto by Armand Lapointe. It was first performed at the Théâtre des Bouffes Parisiens, Paris on 3 March 1858. and was the first work of Offenbach's at the Bouffes with a chorus and a large cast. Gänzl describes the piece as "a delicious piece of Parisian bouffonerie"


Vlastnosti.

Vznik a složení.

Ultrajemné částice vznikají kondenzací z plynů nebo přímo při spalování. Jejich zdrojem mohou být i laserové tiskárny či 3D tiskárny.  Na povrch ultrajemných částic se mohou navazovat těžké kovy nebo organické polychlorované bifenyly (PCB), které nebezpečnost částic ještě zvyšují.

Velikost.

Za ultrajemné částice se považují částice do velikosti 100 nm. Jejich dolní velikost není definována, ale je dána tím, že částice je shluk minimálně několika molekul látky, přičemž velikost molekul je běžně od desetin po jednotky nm. Ultrajemné částice jsou řádově 100× až 1000× menší, než je dosud sledovaný polétavý prach rozptýlený v ovzduší (u něj se běžně sledují částice o velikosti do 2,5 a do 10 μm, označované jako PM a PM).  V městské atmosféře se v 1 m vyskytuje řádově 10 ultrajemných částic. Jejich hmotnost dosahuje jen 2 μg/m (to je 10× až 100× méně, než jaká je hmotnost větších částic PM).

Nebezpečí.

Vzhledem ke své extrémně malé velikosti pronikají ultrajemné částice až do nejzazších koutků plic – do plicních sklípků (alveol). I v případech, kdy tyto částice nejsou samy o sobě toxické, mohou zde vyvolat oxidační stres, který způsobuje zánět a další zdravotní problémy.  Oproti větším částicím však nemusí být ultrajemné částice v plicích zadrženy: velmi dobře přecházejí do epitelárních buněk a přes ně do krve, případně do dalších mezibuněčných tekutin. Zde mohou vyvolávat imunitní reakce nebo zvýšenou koagulaci krve a tím vznik krevních sraženin, které představují riziko vzniku srdečního infarktu a mozkové mrtvice. Krví mohou být transportovány k dalším orgánům. Bylo zjištěno, že k ultrajemným částicím jsou zvláště citliví starší lidé nebo osoby se osoby se srdečním onemocněním či s cukrovkou.  První výzkumy naznačují, že UFP mohou nepříznivě ovlivňovat zejména oběhovou soustavu (srdce, játra a další) a že mohou mít odlišné a někdy i závažnější účinky na lidské zdraví než větší částice. Tento vliv je však třeba ještě ověřit.  Výzkum ultrajemných částic je teprve ve svých počátcích a proto zatím neexistují limity pro jejich koncentrace v ovzduší.

Sledování.

Ultrajemné částice jsou tak malé, že metody používané pro sledování polétavého prachu (prosávání vzduchu přes papír nebo filtrační tkaniny) jsou pro ně nevhodné. Používá se proto elektrostatická metoda, kterou se stanovuje počet částic konkrétní velikosti v měřeném objemu vzduchu. Částice se elektricky nabijí a podle velikosti a náboje se pak separují v elektrickém poli. Nakonec pak čítač vyhodnotí počet částic v jednotlivých frakcích.

Ultrajemné částice (UFP –'nebo také PM) jsou částice o velikosti desítek nanometrů, které jsou rozptýlené v ovzduší. Jsou produkovány lidskou činností (doprava, vytápění, průmyslová výroba), ale mohou vznikat i při přírodních procesech (lesní požáry, výbuchy sopek) nebo samovolně kondenzací z plynů v atmosféře.

Ultrafine particles (UFPs) are particulate matter of nanoscale size (less than 0.1 μm or 100 nm in diameter). Regulations do not exist for this size class of ambient air pollution particles, which are far smaller than the regulated PM and PM particle classes and are believed to have several more aggressive health implications than those classes of larger particulates. In the EU UFP's in ambient air are empirically defined by a technical specification. The important detail is the definition of size, stated: "The lower and upper sizes considered within this document are 7 nm and a few micrometres, respectively". Although the most common referral to UFP is "less than 0.1μm", this is incorrect for ambient air in the EU.


Děj.

Seriál sleduje životy policejní jednotky chicagské policie, která je rozdělaná na policisty v uniformách a jednotku tajné služby. Uniformovaní policisté každý den čelí kriminalitě v ulicích Chicaga a detektivové z jednotky tajné služby se snaží zasáhnout proti organizovaným zločinům, prodeji drog a vraždám.

Produkce.

Vývoj.

V březnu 2013 přišla stanice NBC s plány na spin-off seriálu "Chicago Fire" z policejního prostředí. Tvůrci a výkonnými producenty se stali Dick Wolf, Derek Haas, Michael Brandt a Matt Olmstead. V květnu 2013 stanice vybrala seriál "Chicago P.D." do své sezóny 2013–14. Celý seriál je natáčen v Chicagu, jako exteriér je použita policejní stanice Old Maxwell (943 West Maxwell Street). Dne 9. listopadu 2015 stanice objednala čtvrtou řadu, která měla premiéru 21. září 2016. Dne 10. května 2017 stanice objednala pátou řadu, která měla premiéru 27. září 2017.

Casting.

Tania Raymonde byla obsazena do seriálu do role Nicole. Kelly Blatz byla obsazena do role strážnice Elam. Scott Eastwood měl hrát strážníka Jima Barnese. Melissa Sagemiller měla hrát detektiva Willhite. Dále byli obsazeni Jason Beghe jako seržant Hank Voight a Jon Seda jako detektiv Antonio Dawson.  Když se seriál dostal do fáze předprodukce, obsazení se změnilo. V červnu 2013 bylo oznámeno, že Melissa Sagemiller si v seriálu nezahraje, naopak se k obsazení přidal Jesse Lee Soffer. Jeho postava byla představena v druhé sérii seriálu "Chicago Fire". V srpnu 2013 se připojili Sophia Bush a Patrick Flueger, Marina Squerciati a Elias Koteas. V září potom Archie Kao.  V říjnu 2013 získala Stella Maeve vedlejší roli Nadii, krásné 18leté dívky, která pracuje jako eskort a je závislá na heroinu. Sydney Tamiia Poitier se v seriálu objevila jako host v pěti epizodách jako detektiv. V prosinci 2013 bylo oznámeno, že Eastwood a Raymonde seriál opustili kvůli tvůrčím neshodám.

Chicago P.D. je americký televizní seriál, vysílaný stanicí NBC od 8. ledna 2014. Tvůrci seriálu jsou Dick Wolf a Matt Olmstead. Je prvním spin-offem seriálu "Chicago Fire". Seriál sleduje životy policejní jednotky chicagské policie. Dne 10. května 2017 stanice objednala pátou řadu, která měla premiéru 27. září 2017.

Chicago P.D. is an American police procedural drama television series created by Dick Wolf and Matt Olmstead as a part of Wolf's "Chicago" franchise. The series premiered on NBC as a mid-season replacement on January 8, 2014. The show follows the uniformed patrol officers and the Intelligence Unit of the 21st District of the Chicago Police Department as they pursue the perpetrators of the city's major street offenses. The seventh season premiered on September 25, 2019. On February 27, 2020, NBC renewed the series for an eighth, ninth and tenth season.


Příběh.

První díl této série vypráví příběh Lorda Morglina Ironfista, který byl nucen uprchnout s několika málo loajálními vojáky za pomocí magického portálu ze své vlasti, kterou ovládl jeho bratranec Ragnar, jenž zavraždil Ironfistova otce a právoplatného krále.  Po vstupu do portálu se ocitl v podivné, okouzlující a nepropádané zemi zvané Enroth. Nikdo jí však nevládne, ale mají na ní zálusk další tři vladaři: barbar Lord Slayer, královna čarodějek Lamanda a warlock jménem Lord Alamar.  V kampani o deseti mapách Lord Ironfist postupně poráží všechny tři své oponenty a na území Enrothu zakládá vlastní říši, později známou jako Erathie. Hráč může v třech dalších kampaních dovést k vítězství i další tři strany konfliktu, ale dějová návaznost na další díly počítá pouze s vítězstvím Ironfista.

Herní mechanismus.

Heroes of Might and Magic se odehrává ve fantasy světě, obývaném středověkou civilizací a mýtickými a pohádkovými tvory. Ti tvoří hrdinovu armádu o počtu nejvýše pěti skupin jednotek a s její pomocí hráči poráží své oponenty. Hrdinové se boje neúčastní přímo, ale poskytují svým vojákům podporu v užívání magie a předávají jim své charakteristiky ze svých vlastností nebo z vlastností artefaktů, čímž je činí silnější než obvykle. Hrdinové s armádou provádí průzkum mapy, svádí bitvy s příšerami a s jinými hrdiny, obsazují města a doly a plní úkoly vedoucí k vítězství na mapě.  Hlavním cílem je většinou dobytí všech nepřátelských her a porážka všech nepřátelských hrdinů. V některých mapách je cíl konkretizován například ve formě nalezení konkrétního artefaktu dříve než soupeř nebo obsazením určitého objektu.  Všechny jednotky a budovy ve městě si hráč kupuje za suroviny, jichž je celkem sedm druhů. Základními surovinami je zlato, dřevo a kamení. Mezi vzácnější suroviny patří krystaly, drahokamy, síra a rtuť. Nejvíce jsou potřeba k výstavbě budov v závěrečných fázích, aby si hráč mohl koupit nejsilnější bojovníky, aby si hráč mohl postavit některé ze silnější nestvůr a bojovníků do své armády, nebo při stavbě kouzelnické věže, kde se hrdinové učí používat svá kouzla.

Národy.

V Heroes of Might and Magic má hráč k dispozici čtyři třídy měst a hrdinů. Každý typ města má své unikátní vlastnosti, přednosti a slabiny.  Kromě výše uvedených jednotek se na mapách vyskytují i neutrální bytosti. Patří mezi ně lupiči, nomádi, duchové a džinové.

Heroes Might and Magic: A Strategic Quest (v překladu "Taktický úkol") nebo zkráceně Heroes of Might and Magic I nebo HoMaM I je počítačová hra žánru tahové strategie z dílen 3DO. Jedná se o vůbec první hru série Heroes of Might and Magic, která definovala její zaměření, jehož potenciál byl plně rozvinut v následujících dílech.

Heroes of Might and Magic: A Strategic Quest is a turn-based strategy game developed and published by New World Computing in 1995 for DOS. A spin-off of New World Computing's "Might and Magic" series of role-playing video games, the success of "Heroes of Might and Magic" led to a number of sequels.


Životopis.

Studoval na Elektrotechnické fakultě Slovenské technické univerzity v Bratislavě. Poté pracoval jako projektant. Roku 1990 odešel do Spojených států, odkud se po roce a půl vrátil zpět na Slovensko. Z Ameriky si podle svých slov přivezl chuť podnikat a odvahu vydat se tím směrem.  V roce 1996 spoluzakládal se svým bratrem splátkovou společnost Tatracredit s.r.o., kterou krátce i vedl. V roce 1999 založil splátkovou společnost "Quatro". Podnikáním a prodejem svých společností vydělal stovky miliónů korun. Roku 2006 založil neziskovou organizaci "Dobrý Anjel", která pomáhá rodinám s dětmi v těžkých životních situacích. V souvislosti s kandidaturou na prezidenta se vzdal působení v organizaci, předsedkyní správní rady se od 1. června 2013 stala jeho manželka Martina Kisková.  V roce 2011 se stal spoluzakladatelem české nadace Dobrý anděl. Dne 29. 1. 2019 v 10 hodin a 16 minut převzal Velkou zlatou medaili Masarykovy univerzity, nejvyšší ocenění této instituce, z rukou rektora Mikuláše Beka.

Kandidatura na prezidenta.

V říjnu 2012 byl první osobou, která oznámila svou kandidaturu v prezidentských volbách 2014. V prvním kole voleb, konaném 15. března 2014, získal 24 % všech hlasů a umístil se tak druhý za Robertem Ficem, se kterým tak postoupil do druhého kola.  Ve druhém kole, konaném 29. března 2014, jednoznačně zvítězil nad Ficem, když získal více než 59 % platných hlasů. V červnu téhož roku se tak stal 4. prezidentem Slovenska. Na tomto postu vystřídal Ivana Gašparoviče, jemuž mandát skončil 15. června 2014.

Politické postoje.

V říjnu 2015 Kiska podpořil uprchlické kvóty navržené Evropskou komisí a prohlásil, že „Přijetí několika stovek nebo i tisíc lidí prchajících před válkou a násilím by bylo v silách Slovenska. Nešlo by o žádné ohrožení Slovenska ani by to nemělo vliv na lepší nebo horší život lidí na Slovensku.“  Jako jeden z mála vysoce postavených slovenských politiků otevřeně podporuje nezávislost Kosova na Srbsku. Je přesvědčen, že nezávislost Kosova přispívá ke stabilitě na Balkáně.  Podle Kisky je Turecko důležitým politickým, ekonomickým a bezpečnostním partnerem Slovenska. Kiska podpořil přístupové rozhovory Turecka s EU, ocenil význam Turecka jako spojence v NATO, a prohlásil, že ""Slovensko a Turecko sú nielen partneri, ale aj priatelia.""  Kiska je dlouhodobým kritikem Ruska. V březnu 2016 vyzval Rusko k propuštění zajaté ukrajinské pilotky Nadi Savčenkové. V březnu 2019 Rusko obvinil, že chce rozbít jednotu NATO, protože se bojí „naší jednoty a naší síly.“

Konec prezidentského mandátu.

Ve volbách v roce 2019 se Andrej Kiska rozhodl nekandidovat, nicméně 3. dubna 2019 ohlásil založení politické strany Za ľudí. Jeho prezidentský mandát vypršel 15. června 2019, kdy jej v čele Slovenska vystřídala Zuzana Čaputová.

Strana Za ľudí.

Do startu svého projektu catch-all strany Za ľudí, která vznikla během léta 2019, měl Kiska investovat zhruba milión eur. Andrej Kiska byl zvolen předsedou strany a stal se také volebním lídrem tohoto subjektu do parlamentních voleb 2020. Strana ve volbách získala 5,77 % hlasů a 12 mandátů; samotný Kiska získal přes 100 tisíc preferenčních hlasů. V březnu 2020 však oznámil, že ze zdravotních důvodů poslanecký mandát nepřevezme a neúčastnil se ani jednání vedoucích k vytvoření vlády Igora Matoviče.

Osobní život.

Andrej Kiska je podruhé ženatý. V roce 1985 se oženil s Márií, se kterou má syna Andreje (* 1986) a dceru Natálii (* 1990). V roce 2001 se rozvedl a ještě tentýž rok se podruhé oženil. Jeho současnou manželkou je Martina Kisková, roz. Živorová. S ní má tři děti, dceru Veroniku (* 2005) a syny Viktora (* 2009) a Martina (* 2017). Jeho rodina žije v Popradu, kam za ní Kiska pravidelně dojíždí.

Kritika a kontroverze.

Kiskova firma KTAG byla v roce 2014 zapletena do krácení daně z příjmů a daně z přidané hodnoty v souvislosti s jeho prezidentskou kampaní, když náklady na jeho kampaň si účtovala jako náklady a v souvislosti s nimi se pokusila i uplatnit nárok na nadměrný odpočet DPH. Případ vyšetřovala slovenská policie a v roce 2017 byl uzavřen, protože byla projevena „účinná lítost“ a daně byly dodatečně doplaceny. Slovenskou pobočku Amnesty International vysvětlení Kisky v této věci zklamalo, když očekávala, že za pochybení převezme morální zodpovědnost. V prosinci 2019 však bylo trestní stíhání Kisky obnoveno.  V roce 2015 během návštěvy tureckého prezidenta Recepa Tayyipa Erdoğana se Kiska vyjářil o Turecku jako o ""...ostrove stability a prosperity, ale aj štítom vôči hrozbám pre našu bezpečnosť"". Několik dní před příjezdem do Bratislavy Erdoğan podepsal zákon povolující ostrou střelbu do demonstrantů.  Poslanec Peter Pčolinský kritizoval Kiskovo mlčení k politickým čistkám v Turecku, které zahájila turecká vláda po neúspěšném pokusu o vojenský převrat 15. července 2016. Podle Pčolinského "„Pred časom prezident Kiska tvrdil, že Turecko je ostrovom stability a demokracie, avšak mlčí, keď Erdogan dal pozatýkať tisíce nevinných ľudí, ktorých obviňuje z účasti na pokuse o prevrat.“"

Andrej Kiska (* 2. února 1963 Poprad) je slovenský politik, spisovatel, bývalý podnikatel a filantrop. V letech 2014–2019 byl čtvrtým prezidentem Slovenské republiky, když v březnu 2014 porazil ve druhém kole přímé prezidentské volby Roberta Fica. O své životní cestě, svých schopnostech, úspěchu který dosáhl svou pracovitostí a o svém štěstí napsal dvě knihy. O svých schopnostech poskytuje též přednášky středoškolákům.

Andrej Kiska (; born 2 February 1963) is a Slovak politician, entrepreneur, writer and philanthropist who was President of Slovakia from 2014 to 2019. He ran as an independent candidate in the 2014 presidential election and was elected as President in the second round of voting. He has written two books about happiness, success and his life.


Historie.

Vznik Ligy národů byl jednomyslně schválen 27. března 2014 na zasedání kongresu UEFA v kazašské Astaně.

Charakteristika.

Národní týmy jsou rozděleny do čtyř lig podle výkonnosti, mezi kterými se bude postupovat a sestupovat. Samotné ligy budou dále rozděleny do čtyř skupin o třech až čtyřech týmech. Liga národů by měla doplňovat kvalifikaci na Mistrovství Evropy ve fotbale, osm nejlepších týmů z Ligy (a zároveň přímo nepostupujících z kvalifikace na ME) by se mělo utkat v baráži o čtyři postupová místa na ME.  Podle schváleného formátu (předtím, než se Kosovo stane členem UEFA), nyní 55 národních týmů UEFA (včetně Kosova) bude rozděleno do čtyř divizí (nazvaných "ligy"): 12 týmů v Lize A, 12 týmů v Lize B, 15 týmů v Lize C a 16 týmů v Lize D. V každé divizi se tvoří čtyři skupiny (tři nebo čtyři týmy v každé skupině) a hrají se navzájem doma a venku.  Ve vrcholné divizi ligy A každý vítěz skupiny pokračuje do finále Ligy národů se dvěma semifinále a jedním finálem, který rozhoduje o tom, který tým se stane mistrem Ligy národů UEFA.  Týmy se mohou mezi divizemi měnit a do vyšší nebo do nižší divize. Každý vítěz skupiny (v každé divizi jsou čtyři skupiny) automaticky postoupí do vyšší divize pro další turnaj. Každý tým, který se umístí na posledním místě ve své skupině, je automaticky zařazen do nižší divize pro další rok.  Každá sezóna Ligy národů UEFA se bude odehrávat od září do listopadu vždy v sudém roce a červnu následujícího lichého roku bude finále Liga národů (ligy A), což znamená, že vítěz UEFA Ligy národů má být korunován každé dva roky.

Ligy žebříček.

↑ Postupující  = Žádný pohyb  ↓ Sestupující

Ligy.

Aktuální pořadí:

Liga národů UEFA je evropská reprezentační fotbalová soutěž pořádaná organizací UEFA, která se hraje od září 2018 a nahradila systém přátelských utkání.

The UEFA Nations League is a biennial international football competition contested by the senior men's national teams of the member associations of UEFA, the sport's European governing body.


Historie.

Aliance Jeden Izrael byla vytvořena předsedou Strany práce Ehudem Barakem před volbami v roce 1999 s cílem dát Straně práce vzhled více centristické a méně sekularistické a elitářské strany mezi mizrachi voliči (Gešer vedl prominentní mizrachi politik a bývalý poslanec Likudu David Levy, zatímco Mejmad je náboženská strana). Barak při tom vycházel z transformace, kterou provedl Tony Blair z Labour Party na New Labour. Na základě koaliční dohody získal Gešer třetí místo na kandidátní listině (za Barakem a Šimonem Peresem), dvě další „bezpečná místa“ a příslib, že Levy získá ministerský post. Straně Mejmad bylo přislíbeno jedno „bezpečné místo“ na kandidátní listině a ministerský post pro jejího kandidáta, který se do Knesetu nedostane.  Předvolební průzkumy předpovídaly straně zisk 33 poslaneckých mandátů. Strana se nakonec ve volbách skutečně stala největší parlamentním uskupením, avšak zisk 26 poslaneckých mandátů byl do té doby nejnižším počtem, jaký kdy vítězná strana získala (předcházející nejnižší bylo 34 mandátů Strana práce ve volbách v roce 1996, ve kterých však kandidovala samostatně). Ze získaných 26 mandátů bylo Straně práce přiděleno 22, Gešeru 3 a Mejmadu jedno. Na základě předvolební koaliční dohody se Levy stal místopředsedou vlády a ministrem zahraničních věcí a Michael Melchior ze strany Mejmad byl jmenován ministrem sociálních věcí a diaspory.  Barak, který porazil Benjamina Netanjahu v přímé volbě premiéra, nakonec musel vytvořit nestabilní koaliční vládu společně s šesti stranami. Jednalo se o Šas, Merec, Jisra'el be-Alija, Stranu středu, Národní náboženskou stranu a Sjednocený judaismus Tóry.  Barakova účast na summitu v Camp Davidu s Jásirem Arafatem v roce 2000 vedla 7. března 2001 k vystoupení strany Gešer z aliance Jeden Izrael. Dne 7. května se k alianci přidal člen frakce Nová cesta, nakonec však 15. května téhož roku zanikla, neboť byla přejmenována na alianci Strana práce-Mejmad.  Po rozpadu strany byl Barak vyšetřován pro obvinění, že Jeden Izrael porušil zákon financování politických stran tím, že umožnil financovat volební kampaň přímo ze zdrojů ze zahraničí, a to prostřednictvím neziskových skupin, za účelem obejít limity výdajů. Státní kontrolor Eliezer Golberg přitom již jednou straně udělil pokutu ve výši 13 milionů šekelů za porušení zákonu o fundraisingu.

Jeden Izrael (: ישראל אחת, "Jisra'el Achat", : "One Israel") byla politická aliance Strany práce a stran Mejmad a Gešer vytvořená pro volby do Knesetu v roce 1999.

One Israel (, "Yisrael Ahat") was an alliance of the Labor Party, Meimad and Gesher created to run for the 1999 Knesset elections.


Historie.

V roce 2011 poloviční bratři Zack Anderson (baskytara) a Cory Berry (bicí), původně členové Radio Moscow, potkali zpěvačku Elin Larsson. Společně vytvořili dvě demo nahrávky, které zveřejnili na YouTube. Díky tomu jim hudební vydavatelství Crusher Records nabídlo nahrávací smlouvu. Blues Pills koncertovali ve Španělsku a ve Francii, kde poznali šestnáctiletého kytaristu Doriana Sorriauxe, ze kterého se následně stal člen kapely. Název kapely pochází od jejich kamaráda Jense Heideho, který měl hudební blog BluesPillz zabývající se undergroundovou hudbou šedesátých a sedmdesátých let.  V květnu 2012 vydali EP "Bliss", které v červenci následoval singl „Black Smoke“. Během roku 2013 kapela hodně koncertovala, v dubnu vystoupila na berlínském Desertfestu, v srpnu na Void Festu v Bad Kötzting a Yellowstock Festivalu v Geelu a v listopadu na Crossroads Festivalu v Bonnu a Cherry Rock Festivalu v Melbourne.  V červenci 2013 Blues Pills podepsali smlouvu s vydavatelstvím Nuclear Blast a v říjnu vydali EP "Devil Man". Jejich vystoupení na Crossroads Festivalu bylo nahráno a v březnu 2014 bylo vydáno jako EP "Live at Rockpalast".  V červenci 2014 vydali své první album "Blues Pills", jehož speciální edice obsahovala DVD s vystoupením na festivalu Hammer of Doom rok předtím. Krátce po tomto vydání byl Cory Berry nahrazen novým bubeníkem Andrém Kvarnströmem. V létě 2014 Blues Pills vystoupili na Sweden Rock Festivalu, v červnu na Rock Hard Festivalu v Gelsenkirchenu a v červenci na Montreux Jazz Festivalu.  Druhé studiové album skupina vydala 5. srpna 2016 pod názvem "Lady in Gold". K albu vyšly dva singly, titulní píseň „Lady in Gold“ a píseň „Little Boy Preacher“. V rámci podpory alba absolvovala kapela několik turné, mimo jiné také v pařížském klubu Le Trianon. Toto vystoupení nahrála a zvěčnila na svém prvním DVD "".

Blues Pills je švédská rocková kapela, která vznikla v Örebro v roce 2011. O tři roky později vydali své první album.

Blues Pills are a Swedish rock band, formed in Örebro in 2011. The four piece released EPs and singles before signing up with German record label Nuclear Blast and releasing a successful self-titled debut album "Blues Pills". The band released their second album "Lady in Gold" in August 2016.


Účastnická místa.

Tohoto ročníku se účastnilo celkem 78 týmů z 53 členských zemí UEFA (výjimkou je Lichtenštejnsko, které neorganizovalo žádnou vlastní ligovou soutěž). Každá země měla přidělený počet míst podle koeficientů UEFA.

Žebříček UEFA.

Pro ročník 2015/16, byly asociacím přidělovány místa podle koeficientů z roku 2014, které braly v úvahu jejich výkon v evropských soutěžích od sezóny 2009/10 až po ročník 2013/14.  Žebříček UEFA se používal k určení počtu zúčastněných týmů pro každou asociaci:

Týmy.

Čísla v závorkách udávají umístění v domácí lize, s výjimkou Sevilly, která se kvalifikovala jako vítěz Evropské ligy UEFA 2014/15. (LM: držitel titulu z Ligy mistrů; EL: držitel titulu z Evropské ligy).

Program jednotlivých fází Ligy mistrů.

Program podle oficiálních stránek UEFA (o harmonogramu bylo rozhodnuto v sídle UEFA v Nyonu ve Švýcarsku).

Předkola.

V předkolech jsou jednotlivá mužstva rozdělena na nasazené a nenasazené na základě svých klubových koeficientů UEFA a následně vylosována do dvojzápasu, který začnou buď jako domácí tým nebo hostující mužstvo. Týmy ze stejné fotbalové asociace nemůžou nastoupit proti sobě.

1. předkolo.

První zápasy byly na programu 30. června a 1. července, odvety pak v termínu 7. července 2015.

2. předkolo.

První zápasy byly na programu 14. a 15. července, odvety pak v termínu 21. a 22. července 2015.

3. předkolo.

Třetí předkolo bylo rozděleno na dvě větve - mistrovská pro vítěze domácích ligových soutěží a nemistrovská pro ostatní týmy. Poražení z obou větví se kvalifikovali do play-off předkola Evropské ligy 2015/16.  Los pro 3. předkolo proběhl v pátek 17. července 2015 ve 12:00 SELČ. První zápasy byly na programu 28. a 29. července, odvety se pak hrály v termínu 4. a 5. srpna 2015.!colspan=6|Mistrovská větev !colspan=6|Nemistrovská větev

4. předkolo (play-off předkolo).

Čtvrté předkolo bylo rozděleno do dvou samostatných částí: mistrovská pro vítěze domácích ligových soutěží a nemistrovská pro ostatní týmy. Poražení z obou větví se kvalifikovali do základní fáze Evropské ligy 2015/16.  Los se uskutečnil 7. srpna 2015 ve 12:00 SELČ ve švýcarském Nyonu. První zápasy byly na programu 18. a 19. srpna, odvety se pak hrály v termínu 25. a 26. srpna 2015.!colspan=6|Mistrovská větev !colspan=6|Nemistrovská větev

Vyřazovací fáze.

Osmifinále.

Při losu osmifinálových dvojic bylo 16 týmů rozděleno do dvou košů po osmi. Vítězové skupin byli v koši nasazených, kvalifikanti z druhých míst jako nenasazení. Do jedné dvojice nemohly být nalosovány dva kluby, které se již utkaly v základní skupině ani dva kluby z jedné země.  Los se uskutečnil 14. prosince 2015. První zápasy byly na programu 16. a 17. nebo 23. a 24. února, odvety pak pro týmy z prvního termínu 8. a 9. března, týmy z druhého termínu 15. a 16. března 2015.

Čtvrtfinále.

Losování čtvrtfinále proběhlo 18. března 2016. První zápasy byly na programu 5. a 6. dubna, odvety pak v termínu 12. a 13. dubna 2016.

Semifinále.

Losování semifinále proběhlo 15. dubna 2016. První zápasy byly na programu 26. a 27. dubna, odvety pak v termínu 3. a 4. května 2016.

Finále.

Finálový zápas se odehrál v sobotu 28. května 2016 na San Siru v Miláně. Domácí tým (pro administrativní účely) byl určen po semifinálovém losu.

Sezóna 2015/16 Ligy mistrů UEFA byla 61. ročníkem klubové soutěže pro nejlepší evropské fotbalové týmy a 24. od zavedení nového formátu. Vítězem soutěže se pojedenácté ve své historii stal Real Madrid, když ve finále na stadionu San Siro porazil městského rivala Atlético Madrid 5:3 na penalty poté, co zápas v základní hrací době skončil 1:1. Zápas byl reprízou finále ze sezony Liga mistrů UEFA 2013/14 a vítězný Real se kvalifikoval na Mistrovství světa klubů 2016 a také do Superpoháru UEFA 2016.

The 2015–16 UEFA Champions League was the 61st season of Europe's premier club football tournament organised by UEFA, and the 24th season since it was renamed from the European Champion Clubs' Cup to the UEFA Champions League. Barcelona were the title holders, but were eliminated by Atlético Madrid in the quarter-finals.


Historie.

První kód na GitHub přidal 23. června 2013 uživatel irungentoo. Pre-alfa testovací binární soubory byly pro uživatele dány k dispozici 3. února 2014 a noční sestavení Tox zveřejnil Jenkins Automatron. Dne 12. července 2014, Tox vstoupil do alfa fáze vývoje a pro tuto příležitost byla přepracovaná stránka pro stažení.

Vlastnosti.

Uživatelé mají přidělen veřejný a soukromý klíč, a navzájem se propojí přímo ve zcela distribuované peer-to-peer síti. Uživatelé mají možnost s přáteli posílat zprávy, připojit se k chatu s přáteli nebo cizinci, uskutečňovat hlasový/video chat a posílat si navzájem soubory. Veškerý provoz přes Tox je end-to-end šifrován pomocí NaCl (software) NaCl knihovny, která poskytuje ověřené šifrování a perfektní dopřednou bezpečnost.  Mainstream klienti Tox mají za cíl poskytnout podporu IM, chatovací místnosti, hlasové a videohovory, hlasové a videokonference, sledování příchozích emailů, sdílení souborů, šifrování, a sdílení plochy. Další funkce mohou být realizovány pomocí libovolného klienta, pokud je podporováno jádra protokolu. Funkce, které nejsou spojené s jádrem síťového systému jsou ponechány na klientovi. Vývojářům klientů se důrazně doporučuje dodržovat Tox Client standard s cílem zachovat kompatibilitu mezi klienty a zachování nejlepších bezpečnostních postupů.

Architektura.

Jádro.

Tox jádro je knihovna, která stanovuje protokol a API. Uživatelské klienty, jsou postaveny na tomto jádře. Kdokoliv může vytvořit klienta využívajícího jádro. Technické dokumenty popisující design jádra, které napsal je vývojář jádra irungentoo, jsou veřejně přístupné.

Protokol.

Jádrem Tox je implementace protokolu Tox, příklad aplikační vrstvy OSI modelu a pravděpodobně prezentační vrstva. Implementace protokolu Tox dosud neučinily v rámci projektu příklad Xotu.  Tox používá formát zvuku Opus pro audio streaming a VP8 pro video streaming.

Šifrování.

Tox využívá kryptografických primitiv přítomných v knihovně NaCl, přes libsodium. Konkrétně používá Tox Curve25519 pro výměnu klíčů, xsalsa20 pro symetrické šifrování a Poly1305 pro počítače Mac.

Klienti.

Klient je program, který používá jadernou knihovnu Tox pro komunikaci s ostatními uživateli protokolu Tox. Pro širokou škálu systémů jsou k dispozici různé klienty. Následuje neúplný seznam: Existují také pluginy pro Pidgin a Miranda NG.

Odloučení od Tox Foundation.

11. července 2015, vývojáři Tox oficiálně oznámili jejich odloučení od Tox Foundation, kvůli sporu o „zneužívání darovaných finančních prostředků“ od Tox Foundation CEO, podle LWN.net. Vzhledem k tomu, že doména je pod kontrolou Tox Foundation, hlavní vývoj projektu byl převeden do nové infrastruktury, serverů a na novou doménu.

Reakce.

Tox získal významnou pozornost medií v jeho rané koncepční fázi, získal pozornost globálních internetových stránek Tech News a dne 15. srpna 2013, byl Tox číslo pět na seznamu "Trending" na GitHubu. Vznikly obavy o únik metadat, na to vývojáři reagovali zavedením směřování procesu hledání přátel přes síť Tor. Tox byl přijat do Google Summer of Code jako Mentoring organizace v roce 2014 a 2015.

Tox je peer-to-peer protokol pro instant messaging a videohovory, který nabízí end-to-end šifrování. Uvedeným cílem projektu je poskytnout bezpečnou a snadno přístupnou komunikaci pro každého a referenční implementace protokolu je publikována jako open-source software v souladu s podmínkami GNU General Public License (GPL) verze 3 nebo novější.

Tox is a peer-to-peer instant-messaging and video-calling protocol that offers end-to-end encryption. The stated goal of the project is to provide secure yet easily accessible communication for everyone. A reference implementation of the protocol is published as free and open-source software under the terms of the GNU General Public License (GPL) version 3 or later.


Pravomoci prezidenta Slovenské republiky.

Prezident především zastupuje Slovensko navenek, dojednává a ratifikuje mezinárodní smlouvy. Tuto svou pravomoc může přenést na vládu (a do nynějška tak učinili všichni slovenští prezidenti). Přijímá, pověřuje a odvolává vedoucí diplomatických misí.  Svolává ustanovující schůzku NR SR. Může rozpustit NR SR, podepisuje zákony, jmenuje vládu a další státní funkcionáře, soudce, profesory, generály atd. Uděluje vyznamenání, odpouští a zmírňuje tresty, vyhlašuje referendum. Je hlavním velitelem ozbrojených sil, vypovídá válku (na základě rozhodnutí NR SR) a uzavírá mír, nařizuje mobilizaci ozbrojených sil, vyhlašuje válečný stav nebo výjimečný stav atd.

Volba prezidenta Slovenské republiky.

Způsob volby prezidenta je upravený především v Ústavě Slovenské republiky, v článcích 101 až 107 a v zákoně č. 46/1999 Z.z. o způsobu volby prezidenta Slovenské republiky, o lidovém hlasování o jeho odvolání a o doplnění některých dalších zákonů.  Prezidenta Slovenské republiky volí slovenští občané v přímých volbách tajným hlasováním na pět let. Právo volit prezidenta mají občané, kteří mají právo volit do NR SR. Kandidáta na prezidenta navrhuje nejméně 15 poslanců NR SR nebo aspoň 15 000 občanů, na základě petice. Návrh musí být odevzdán předsedovi NR SR nejpozději 21 dní od vyhlášení voleb. Za prezidenta může být zvolený každý občan, který je volitelný do NR SR a v den voleb dosáhl věk 40 let.  Za prezidenta je zvolený kandidát, který získá nadpoloviční většinu platných hlasů oprávněných voličů. Pokud ani jeden kandidát nezíská potřebnou většinu, koná se do 14 dní druhé kolo voleb. Do druhého kola postupují dva kandidáti, kteří získali v prvním kole nejvyšší počet hlasů.  Zvolený kandidát se ujímá funkce složením slibu před NR SR do rukou předsedy Ústavního soudu Slovenské republiky v poledne v den, kdy se má skončit volební období předcházejícího prezidenta. Stejná osoba může být zvolená za prezidenta nejvíce ve dvou po sobě následujících obdobích.

Prezident Slovenské republiky je hlavou Slovenské republiky. Reprezentuje Slovenskou republiku navenek i uvnitř a svým rozhodováním zabezpečuje řádný chod ústavních orgánů.

The president of the Slovak Republic () is the head of state of Slovakia and the commander-in-chief of the Armed Forces. The president is directly elected by the people for five years, and can be elected for a maximum of two consecutive terms. The presidency is largely a ceremonial office, but the president does exercise certain limited powers with absolute discretion. The president's official residence is the Grassalkovich Palace in Bratislava.


Patofyziologie.

Japonský lékař Seigo Minami poprvé představil crush syndrom v roce 1923. Studoval patologii tří vojáků, kteří za první světové války zemřeli na selhání ledvin. K renálnímu selhání došlo v důsledku uvolnění methemoglobinu, který byl způsoben destrukcí svalů, což se projevuje také u osob pohřbených naživu. Progresivní akutní selhání ledvin je způsobeno akutní tubulární nekrózou.  Tento syndrom později popsal britský lékař Eric Bywaters u pacientů během londýnského Blitzu v roce 1941. Jedná se o reperfuzní poškození, které se objeví po uvolnění silného tlaku na končetinu. Předpokládá se, že mechanismem je uvolňování produktů rozkladu svalů do krve - zejména myoglobinu, draslíku a fosforu - což jsou produkty rabdomyolýzy (rozklad měkkého svalu poškozeného ischemickými podmínkami).  Specifický účinek na ledviny není zcela objasněn, ale může být částečně způsoben nefrotoxickými metabolity myoglobinu.  K nejničivějším systémovým účinkům může dojít při náhlém uvolnění tlaku, bez řádné přípravy pacienta, což způsobuje reperfuzní syndrom. Kromě tkáně, která je přímo postižena mechanismem rozdrcení, je tkáň po proudu krve podrobena ischemicko-reperfuznímu poškození apendikulárního muskuloskeletálního systému. Bez řádné přípravy může být pacient (s léčbou bolesti) před extruzí veselý, ale krátce po ní zemřít. Tato náhlá dekompenzace se nazývá „usměvavá smrt“.  Tyto systémové účinky jsou způsobeny traumatickou rabdomyolýzou. Jak odumírají svalové buňky, absorbují sodík, vodu a vápník; rabdomyolýza uvolňuje draslík, myoglobin, fosfát, tromboplastin, kreatin a kreatin kinázu.

Fáze crush syndromu.

Crush syndrom probíhá ve 3 fázích:

Léčba.

Vzhledem k riziku crush syndromu je současným doporučením osobám poskytujícím první pomoc nepropouštět oběti poranění, které byly uvězněny déle než 15 minut.  Léčba spočívá v:

Crush syndrom (také traumatická rabdomyolýza nebo Bywatersův syndrom) je zdravotní stav vznikající dlouhodobým stlačením nebo masivním zhmožděním měkkého svalstva, který je charakterizovaný silným šokem a selháním ledvin. Nejčastěji se vyskytuje při katastrofách, jako je zemětřesení, u obětí, které byly uvězněny pod spadlým zdivem.

Crush syndrome (also traumatic rhabdomyolysis or Bywaters' syndrome) is a medical condition characterized by major shock and kidney failure after a crushing injury to skeletal muscle. Crush "injury" is compression of the arms, legs, or other parts of the body that causes muscle swelling and/or neurological disturbances in the affected areas of the body, while crush "syndrome" is localized crush injury with systemic manifestations. Cases occur commonly in catastrophes such as earthquakes, to victims that have been trapped under fallen or moving masonry.


Příběh.

Příběh navazuje na události z předchozího dílu "Heroes". Gelu, vůdce lesních stráží a nositel "meče zkázy" (Armageddon's Blade), zaútočil na Kilgora, barbarského krále, aby se zmocnil a posléze zničil "meč mrazu". Jenže dávné proroctví praví, že jakmile se tyto dva mocné meče setkají proti sobě v bitvě, vyvolají mohutnou explozi (ve hře je nazvána Zúčtování), která zničí povrch celého světa. Nicméně mnoho obyvatel planety dokázalo zkáze uniknout díky záhadným portálům, které se vytvořily během Zúčtování, vedoucím do jiného světa zvaného Axeoth. Uprchlíci se poté rozdělili podle národů a šli si svou cestou.  Příběhy jednotlivých národů jsou poodhalovány během hraní jednotlivých kampaní, kterých je celkem šest, a týkají se toho, jak se jednotlivé národy přizpůsobují životu v novém světě Axeoth a jak se vyrovnávají s důsledky Zúčtování. V každé kampani je příběh vyprávěn z pohledu hlavního hrdiny nebo jeho blízkého služebníka. Jenom v kampani s názvem "Cena míru" jsou hlavní hrdinové, vyprávějící příběh, dva. Vzhledem k tomu, že příběhy jednotlivých kampaní na sebe nenavazují ani spolu nesouvisí, jsou všechny kampaně přístupné již od začátku.

První kampaň.

"Pravá čepel" – "(The True Blade)" hlavní postavou je rytíř Lysander, který býval věrným služebníkem královny Catherine Ironfist. Nyní vládne v novém světě lidskému království Palaedra, obývaném převážně uprchlíky z království Erathie nebo z Enrothu. Jeho snaha o vybudování nové vlasti je však narušena záhadným Sirem Wortonem, který tvrdí, že je posledním žijícím členem královského rodu Gryphonheartů. Navíc své tvrzení doložil důkazem, díky kterému se mnoho šlechticů, kteří sloužili Lysanderovi, přidalo k Wortonovi. Lysander je přesvědčen, že je Sir Worton podvodník, a tak se svými věrnými přáteli začal pátrat po Wortonově původu a způsobu, jak opět upevnit svou moc.

Druhá kampaň.

"Sláva dní minulých" – "(Glory of Days Past)" mladý barbarský náčelník Waerjack hledá cestu, jak sjednotit rozdrobené barbarské kmeny, které událostmi během Zúčtování nesmírně trpěly. Kilgorova smrt způsobila mocenské vakuum, jež vyvrcholilo v staletí trvající občanskou válku, která zhoršila už tak dost velké trápení barbarských kmenů. Mladý Waerjack chce s pomocí svého rádce a přítele Tarnuma zastavit úpadek tak, že obnovuje Kilgorovo barbarské království přesvědčováním ostatních kmenů o své síle, zdatnosti a cti.

Třetí kampaň.

"Cena míru" – "(The Price of Peace)" vypráví o mladé dívence Emilii, dceři Enrothského skláře, která v novém světě Axeothu hledá se svým lidem domov, jenže všude ji a její soukmenovce brzy vyženou dorážející barbaři nebo bezohlední lidští lordi. Jednoho dne se rozhodne všemu vzepřít a dá svým projevem zděšeným uprchlíkům odhodlání bránit svou zem. Její úspěch má za následek vznik království Great Arcan. Emilia se stane královnou a přijme jméno Emilia Nighthaven. Její úspěch však přiláká pozornost Gavina Magnuse, známého jako Nesmrtelný král z Bracady, jehož sluha – džin Solymr ibn Wali Barad má přimět Emilii ke spolupráci s Magnusem. Magnus má v plánu uskutečnit plán na vytvoření absolutního míru, aby se tento svět nezničil jako ten starý. Solymr je zde druhou hlavní postavou a nejprve Magnusovi umožní docílit svého a uskutečnit jeho plán. Solymrovi se však plán Gavina Magnuse na vytvoření věčného míru vůbec nelíbí.

Čtvrtá kampaň.

"Elwin a Shaera" – "(Elwin and Shaera)" mladý elf jménem Elwin žije jako dvořan v elfském království Aranorn, kam se uchýlilo mnoho uprchlíků z AvLee. Je zamilován do krásné elfky Shaery, jenže do ní je zamilován také mocný Lord Harke, kandidát na elfského krále. Ten si je vědom vztahu Elwina a Shaery, tak Elwina podvodným způsobem vyláká z dvora daleko do přírody, kde měl být zavražděn. Nicméně Elwin v divočině přežije a nechtěně rozpoutá v Aranornu válku. V této válce potom oběma sokům nepůjde jen o Shaerinu lásku, ale nakonec i o to, kdo se stane elfským králem.

Pátá kampaň.

„Polomrtvý“ – "(Half-Dead)" vypráví příběh o muži jménem Gauldoth Polomrtvý, který se stal obětí mocného nekromantského kouzla, kterým si zachránil život, ale jehož následkem se polovina jeho těla stala nemrtvou. Jelikož díky své strašlivé vizáži zažíval mezi obyčejnými lidmi jen samá příkoří, rozhodl se odejít z království Great Arcan a vydal se sjednocovat vlastní království za pomoci Nekromantů a pekelných Kreeganů ze zemí starého světa Deyji a Eeofolu. Své království nazval Nekross a stalo se jedním z nejmocnějších sil na Axeothu. Jenže Gauldoth musel kvůli probuzení svého starého mistra na sebe vzít úlohu ochránce živých i neživých stvoření, neboť jeho mistr přivolal z jiné dimenze mocnou bytost, která chtěla zničit veškerý život ve vesmíru.

Šestá kampaň.

Pirátova dcera – "(Pirate's daughter)" začíná pohřbem starého piráta, jenž má jedinou dceru Tawni Balfour. Tawni převzala velení nad otcovou pirátskou lodí "Černá smrt" a přejmenovala ji "Furie". Přikázala plout do Zlatého moře a ovládnout zdejší území, aby se mohla stát nejobávanějším pirátem na světě.

Popis a porovnání s předchozími díly.

Hra "Heroes of Might and Magic IV" doznala oproti předchozím dílům značných změn. Jednou z nejdůležitějších je změna úlohy hrdiny přímo v souboji. Hrdina nyní může útočit zblízka nebo střílet na nepřítele zrovna tak jako běžná jednotka, ale zrovna tak může být zraněn či zabit. Revoluční novinkou je také možnost mít v armádě více hrdinů nebo mít armádu bez hrdiny, která je však neschopna vykonávat některé úkoly jako například zabírání dolů a měst. Další změnou je nový izometrický pohled v mapě dobrodružství i v bitvě. V bitvě došlo ke zhuštění šestiúhelníkových políček tak, že se překrývají, což umožňuje lépe zobrazit jednotky o nestandardních velikostech. Dále byl do bitvy přidán prvek krytí jednotky nebo hrdiny před nepřátelskou střelbou z dálky tak, že se nepřítel místo jednotky, do které chtěl vystřelit, trefí do jiné stojící před ní. Jednotky, které umí kouzlit, mají nyní na výběr z více kouzel, další jednotky bojující na blízko umí opětovat útok zároveň s tím, jak na ni nepřítel útočí a jednotky střílející na dálku nově umí opětovat palbu, pokud je na ně vystřeleno.  V mapě dobrodružství byl opraven jev, díky kterému mohl hráč na velké vzdálenosti přepravovat během jediného tahu velkou armádu tak, že ji mohl přesunovat z hrdiny na hrdinu, aniž by s přesunutými jednotkami ztratil následující hrdina pohyblivost. Také byla odstraněna některá kouzla, která umožňovala teleportaci hrdiny s armádou (např. "Dimension Door") či létání; ponechán byl pouze městský portál ("Town Portal"), který přepraví armádu do nejbližšího města. Tato omezení byla vykompenzována tím, že některé objekty na mapě, které dávají jednou týdně hráči suroviny, se již nemusí navštěvovat každý týden, ale je nutné je navštívit jen jednou a jejich bonus bude automaticky započítán každý následující týden. Dále také novým typem přepravování mezi městy, které si lze ve městě pořídit, a to karavany. Karavany umožní přepravit celé armády mezi městy s velkou rychlostí a bez rizika napadení nepřítelem nebo najímat jednotky z budov rozesetých na mapě dobrodružství a posílat je hned do města.  U hrdinů byl kompletně přepracován systém dovedností. Každý hrdina své třídy začíná na 1. úrovni vždy se stejnou sadou dovedností. Jak se hrdina vylepšuje, může se díky kombinacím dovedností postupem času vyvinout v některou ze 40 možných tříd, které hrdinovi poskytnou nějaké výhody. Dovedností je celkem 9, z nichž 5 je založeno na magii a zbylé na taktiku, a každá dovednost má 4 disciplíny, z nichž každá má 5 úrovní. Každý hrdina si může vybrat maximálně 5 dovedností, které chce rozvíjet. Některé dovednosti byly převzaté z předchozích dílů, některé jsou zcela nové (například disciplína "kradmost" umožňuje projít kolem nepřátel bez povšimnutí). Další změnou u hrdinů je neschopnost kouzlit, pokud hrdina neovládá některou z pěti magických dovedností. Navíc se může naučit pouze taková kouzla, která patří do těch škol magie, které ovládá.  Jednotky ve městech jsou nyní řazeny do 4 úrovní a každé město má k dispozici 8 různých jednotek, od každé úrovně 2 druhy. U jednotek 2., 3. a 4. úrovně však může hráč v městě zvolit pouze jeden druh, který bude stavět. Jednotky již nelze vylepšovat, ale hráč už nemusí čekat na začátek dalšího týdne a rovnou může dokupovat jednotky kdykoliv je potřeba, protože dorůstají nové každým dnem. Pozitivem (ale i negativem zároveň) je také fakt, že některé jednotky (např. rolníci, zombie, aj.) nelze najmout v žádném městě, ale pouze v budovách na mapě dobrodružství.

Národy.

Ve hře se utkává celkem šest stran. Každá má své výhody a nevýhody, ale jejich města mají několik společných znaků: 3 úrovně hlavní budovy, 3 úrovně opevnění, karavana, obchod s předměty. V bitvě o město však chybí obranné věže, ale je to vykompenzováno vyvýšenými věžemi, odkud mají všechny jednotky větší účinnost útoku. Pět z šesti stran ovládá určitý druh magie (chaos, příroda, řád, smrt a život). Šestá strana (barbaři) reprezentuje sílu a upřednostňuje sílu před magií. V každém městě lze najmout 8 různých druhů jednotek (2 druhy na úroveň), ale u úrovní 2, 3 a 4 lze vybrat jen jednu, kterou bude moct hráč stavět. Výjimku tvoří pouze město přírody díky budově "Brána nestvůr", která umožňuje najmout ještě dalších 8 druhů jednotek.

Eden.

Město Eden, které je spojeno s magií života, je obýváno především lidmi a nejčastěji se nachází na travnatém terénu. Dají se zde naverbovat "Panoši", "Kušníci", "Balisty", "Kopiníci", "Mniši", "Křižáci", "Šampióni" a "Andělé". Neutrální jednotky "Rolník" (úroveň 1) a "Katapult" (úroveň 4) také náleží mezi jednotky života.

Akademie.

Město Akademie je spojeno s magií řádu a je obýváno lidmi, hobity, trpaslíky, džiny a dalšími záhadnými tvory. Nejčastěji se objevuje na sněhu. Jsou zde k dispozici "trpaslíci", "hobiti", "mágové", "zlatí golemové", "džinové", "nagy", "titáni" a "dračí golemové". Neutrální jednotka "černokněžnice" (úroveň 4) náleží také k řádu.

Nekropolis.

Město Nekropolis je pevně spjato s magií smrti. Jeho obyvateli jsou nemrtvá monstra a démonické bytosti. Nachází se zpravidla na vulkanickém povrchu. Jsou zde k dispozici "kostlivci", "ďáblíci", "kerberové", "duchové", "upíři", "zplozenci jedu", "kostění draci" a "ďáblové". K smrti se řadí 5 druhů neutrálních jednotek: "zombie" (úroveň 1), "chrlič" a "mumie" (oba úroveň 2) a "ledový démon" (úroveň 3) a "temný rytíř" (úroveň 4).

Azyl.

Město Azyl se nachází hlavně v bažinách a jeho obyvatelé jsou spjati s magií chaosu. Dají se zde najmout "bandité", "skřeti", "medúzy", "minotauři", "efríti", "noční můry", "hydry" a "černí draci". K chaosu se řadí ještě "piráti" a "troglodyti" (oba úroveň 1), "oči zla" a "trollové" (oba úroveň 2), "gobliní rytíři" (úroveň 3) a "megadraci" (úroveň 4).

Rezervace.

Město Rezervace je spojeno s magií přírody a jeho obyvateli jsou hlavně lesní živočichové. Lze zde najmout "víly", "vlky", "bílé tygry", "elfy", "gryfy", "jednorožce", "pohádkové draky" a "fénixe". Tento národ má nejvíce neutrálních jednotek; všech 8 lze postavit v budově ""Brána nestvůr"". Jsou jimi "chauni" (úroveň 1), "satyrové" (úroveň 2), "zemní elementálové", "ohniví elementálové", "vodní elementálové", "vzdušní elementálové" a "trifidi" (všech 5 má úroveň 3) a nakonec "kudlanky" a "gargantuani" (úroveň 4).

Tvrz.

Město Tvrz je městem síly, místo studování magie se zde barbarští obyvatelé věnují fyzickému tréninku v boji na těžkém skalnatém povrchu. K dispozici jsou "berserkeři", "kentauři", "harpyje", "nomádi", "kyklopové", "zlobří mágové", "hromoví ptáci" a "behemoti". K síle se ještě přiřazují "mořské panny" (úroveň 2), "mořské obludy" (úroveň 4) a "ďáblorožci" (úroveň 4).

Heroes of Might and Magic IV (někdy označováno jako "Heroes IV", "HoMM4" nebo "HOMAM 4") je čtvrtým pokračováním počítačové fantasy herní série "Heroes of Might and Magic". Vydavatelem je společnost 3DO. Heroes of Might and Magic IV je poslední díl, který byl vytvořen společností New World Computing. Tato hra má dva datadisky: "The Gathering Storm" a "Winds of War".

Heroes of Might and Magic IV is a turn-based strategy game developed by Gus Smedstad through New World Computing and published by the 3DO Company for Microsoft Windows-based personal computers in 2002. A Macintosh port was subsequently developed by Contraband Entertainment and released by the 3DO Company. The fourth installment of the popular "Heroes of Might and Magic" franchise, it is the sequel to "Heroes of Might and Magic III", and was the last to be developed by New World Computing.