Název.

Název Fanum Cocidi byl pevnosti přiřčen na základě faktu, že z devíti oltářů objevených v této lokalitě je šest zasvěcených bohu Cocidiovi.

Popis.

Pevnost byla mezi římskými pevnostmi neobvyklá svým tvarem, protože tvořila spíše nepravidelný šestiúhelník než obvyklý obdélník. S plochou téměř 24 tisíc čtverečních metrů zabírala celou malou náhorní plošinu tohoto tvaru nad Kirk Beck a patřila k větším pevnostem.  S pevností Banna ji spojovala římská silnice známá jako Maiden Way. Mezi těmito dvěma pevnostmi byly objeveny dvě signalizační věže, které pravděpodobně sloužily předávání signálů z Bewcastlu do Birdoswaldu.

Fáze výstavby pevnosti.

Probíhala ve čtyřech fázích. Pevnost byla postavena přibližně ve stejnou dobu jako pevnosti Hadriánova valu (120-140, případně 122-139/42), měla hliněné valy a byla ze dřeva, ale přinejmenším jednu bránu postavili z kamene a také budovu velitelství. Je dílem první kohorty Dáků, "Cohors I Dacorum", ale pevnost byla opuštěna, když ve 40. letech 2. století hranici posunuli na sever k Antoninovu valu.  Když se od něj vojsko stáhlo zpět, pevnost znovu fungovala od přibližně od roku 163, s hradbou zesílenou vrstvou kamenů. Pravděpodobně ji vybudovala legie V1 neboli legio VI Victrix (fáze 2).  Ke konci 2. století pevnost radikálně přestavěli s cílem zvýšit její kapacitu; první Nervova kohorta Germánů, pěší a jízdní, 1000 mužů. Pevnost měla čtyři brány na čtyři světové strany, přičemž západní byla ta hlavní. Dům velitele ("praetorium") ležel přibližně ve středu šestiúhelníku, budova velitelství ("principia") od něj bezprostředně na sever. V jihovýchodní části pevnosti se nacházely lázně v Hadriánově stylu.  Nápisy na stavbách nalezené na místě dokládají, že na budování pevnosti se v celém průběhu její existence podílely odloučené oddíly přinejmenším tří legií: druhé (umístěné v Caerleonu ve Walesu), šesté (se sídlem v Yorku) a dvacáté legie (se sídlem v Chester)u.  Ve 2. století tvořila posádku první kohorta Dáků, což byla jednotka pěchoty v síle tisíc mužů. Ve 3. století pevnost držela první kohorta Cohors I Nerviorum (částečně jízdní). Fáze 3: ke konci 3. století byla pevnost opět radikálně přestavěna. Na západní a severní straně byly vybudovány nové hradby, čímž se plocha pevnosti zmenšila, zřejmě v souvislosti s méně početnou posádkou. Budovy byly znovu přestavěny a lázně přeměněny na kasárenský blok. Fakt, že lázně stály uvnitř hradeb, svědčí o tom, že pevnost obklopovalo nepřátelské prostředí. A nevznikla u ní ani civilní osada.  Fáze 4. Pevnost byla téměř zničena v roce 343, když byl dobyt Hadriánův val. Pak ji znovu postavili, ale po invazi barbarů v roce 367 byla definitivně opuštěna a zničena. Důkazy v podobě mincí nasvědčují tomu, že byla opuštěna v 1. polovině 4. století (i když počet nalezených mincí je poměrně malý), ale zvědové ji mohli využívat až do roku 367, kdy jejich činnost byla ukončena.

Archeologické práce.

V letech 1937, 1954 a 1957 v lokalitě probíhaly vykopávky, ale zjistily jen, kde se nacházely budovy uvnitř pevnosti, a našly několik oltářů.

Současný stav.

Valy a příkopy pevnosti jsou dosud viditelné. Jižní část lokality zabírá kostel s hřbitovem, na kterém se nachází slavný Bewcastleský kříž.  Na severovýchod od tohoto místa se zachovaly ruiny Bewcastleského hradu. Tento normanský hrad byl postaven okolo roku 1092, s využitím kamene z římské pevnosti. Hrad údajně zničil Oliver Cromwell v roce 1641.

Bewcastle byla římská pevnost, kterou postavili severně od Hadriánova valu jako základnu určenou pro průzkum a výzvědnou službu, na obranu proti nenadálým útokům ze severu a na podporu místního kmene Brigantů, jejichž územím Hadriánův val procházel.

Bewcastle Roman Fort was a Roman fort, built to the north of Hadrian's Wall as an outpost fort and intended for scouting and intelligence. The Roman name for the fort was Fanum Cocidi (as recorded in the Ravenna Cosmography), and means 'The Shrine of Cocidius', a deity worshipped in northern Britain. The remains of the fort are situated at the village of Bewcastle, Cumbria, to the north of the Roman fort at Birdoswald, on Hadrian's Wall.


Životopis.

Mason se narodila v Miami na Floridě, ale vyrůstala ve městě Pinecrest. Ve třech letech začala navštěvovat hodiny baletu a flamenca, poté studovala jazz, akrobacii, hip-hop a moderní scénický tanec. Na jaře roku 2014 odmaturovala na Kalifornské univerzitě v Los Angeles.  Její sestra Alexis se zúčastnila konkurzů osmé řady soutěže "Umíte tančit?" a dostala se do TOP 20 tanenčíků.

Kariéra.

Umíte tančit?

V 18 letech se rozhodla zúčastnit se páté řady americké taneční soutěže "Umíte tančit?" a stala se nejmladší vítězkou historie soutěže. Prvních pět týdnů soutěže byla spárovaná s tanečníkem Phillipem Chbeebem. Během šestého týdne tančila moderní scénický tanec s Jasonem Gloverem, v choreografii Travise Walla. Později tančila s Brandonem Bryantem, Adem Obayomim, Evanem Kasprzakem a Kaylou Radomski.  Během podzimu 2009 vyjela na turné po Spojených státech s nejlepší dvanáctkou tanečníků souteže.

Herecká kariéra.

Krátce po vítězství v soutěži "Umíte tančit?" se vrhla na herectví. Kariéru nastartovala v seriálu stanice Nickelodeon "Big Time Rush". V roce 2011 si zahrála roli Bosso v televizním filmu stanice Lifetime "The Bling Ring". V roce 2013 získala vedlejší roli Cozzette v seriálu stanice ABC Family "Bunheads". Během let 2011 až 2014 si zahrála v seriálech "The Secret Life of the American Teenager", "Kriminálka Las Vegas"", Nešika, Nejsem do tebe blázen" nebo "Námořní vyšetřovací služba: L. A.". V roce 2017 získala vedlejší roli Dr. Sam Bello v seriálu stanice ABC "Chirurgové". V únoru roku 2018 bylo oznámeno, že získala hlavní roli Liz Ortecho v seriálu stanice The CW "". Seriál měl premiéru dne 15. ledna 2019.

Osobní život.

Od roku 2011 chodí s hercem Beau Mirchoffem.

Jeanine Marie Mason (* 14. ledna 1991 Miami, Florida) je americká herečka a tanečnice. Po vítězství páté řady taneční soutěže "Umíte tančit?", se začala věnovat své herecké kariéře. Objevila se v seriálech jako "Bunheads", "Nešika", "Námořní vyšetřovací služba: L. A.", "Kriminálka Las Vegas" nebo "Big Time Rush". V roce 2017 získala vedlejší roli Dr. Sam Bello v seriálu stanice ABC "Chirurgové". Od roku 2018 hraje hlavní roli v seriálu stanice The CW "".

Jeanine Marie Mason (born January 14, 1991) is an American actress and dancer. Her acting career began after winning the fifth season of the Fox television show "So You Think You Can Dance". She is best known for her role as Liz Ortecho in the CW's drama series "Roswell, New Mexico (TV series)".


Umělecká kariéra.

Po maturitě na střední škole v roce 1996 vystudoval herectví na Akademii divadla, rozhlasu, filmu a televize, autonomní součásti Lublaňské univerzity, kterou absolvoval roku 2001.  V dalších letech pracoval pro Slovinský rozhlas a televizi, objevoval se v radiopořadu Saši Hribara "Radio Ga-Ga" a televizní show "Hri-bar". Těžištěm jeho práce se stala komika a politická satira. Vytvořil postavu venkovského burana Ivana Serpentinšeka z Hornokraňska. Věnoval se také imitování veřejně známých osob, mezi jinými napodoboval Janeze Drnovšeka, Usámu bin Ládina, Fidela Castra, Antona Ropa, Jelka Kacina, Janeze Janšu či Andreje Bajuka. Působil také jako novinář a editor.

Politická kariéra.

Dvakrát byl zvolen starostou Kamniku. Nejdříve v roce 2010 jako člen strany Zorana Jankoviće Pozitivna Slovenija. Pro komunální volby 2014 založil vlastní subjekt Kandidátku Marjana Šarece, za nějž byl znovuzvolen.  Zúčastnil se prezidentských voleb 2017, v jejichž prvním kole obdržel 25 % hlasů a postoupil do druhé fáze. V listopadovém druhém kole těsně podlehl vítězi Borutu Pahorovi.  V předčasných červnových volbách 2018 do dolní komory, Státního shromáždění, skončil se svou stranou na druhém místě se ziskem 12,6 % a třinácti poslaneckými mandáty. Pro neschopnost vítěze, protiimigrační Slovinské demokratické strany expremiéra Janeze Janši, složit kabinet, schválil parlament 17. srpna 2018 Šarecovu premiérskou nominaci od prezidenta republiky. Většinu 55 poslanců z 90členného zákonodárného sboru mu zajistili vládní koaliční partneři a strana Levice v roli podporovatele kabinetu.  Pětičlennou koaliční vládu menšinového charakteru vytvořily Kandidátka Marjana Šarece, sociální demokracie (SD), Strana moderního středu (expremiéra Mira Cerara), Aliance Alenky Bratušekové (expremiérky Bratušekové) a Demokratická strana důchodců Slovinska (DeSUS). Ve shromáždění na počátku volebního období disponovaly 43 mandáty. Nový středově orientovaný kabinet byl jako v pořadí třináctý jmenován 13. září 2018. Stal se tak vůbec první menšinovou vládou, s šestnácti členy, včetně dvou ministrů bez portfeje.  V lednu 2020 odstoupil místopředseda vlády a ministr financí Andrej Bertoncelj, když se odmítavě postavil k premiérově návrhu zákona, aby ztráty ve zdravotnictví sanoval státní rozpočet. Šarec pak 27. ledna téhož roku rezignoval na premiérský post, protože v rámci minoritního kabinetu nebyl schopen prosazovat přijímání nutných reformních zákonů a vyzval k vyhlášení předčasných voleb. Úřad opustil v březnu 2020, kdy jej nahradil Janez Janša.

Marjan Šarec (* 2. prosince 1977 Lublaň) je slovinský herec a politik, v letech 2018–2020 předseda vlády Slovinska. Uměleckou dráhu začínal jako komik a politický satirik. Následně vstoupil do politiky a roku 2014 se stal předsedou nově založeného subjektu Kandidátka Marjana Šarece.

Marjan Šarec (born 2 December 1977) is a Slovenian politician, actor, and comedian. Šarec served as the 9th Prime Minister of Slovenia from 2018 to 2020.


První manželství.

V dubnu 1285 probíhala jednání s Florisem V. jednalo se o Alžbětinu zasnoubení s Florisovým synem Janem, holandským hrabětem. Nabídka byla přijata a Jan byl poslán na vychování do Anglie. Dne 8. ledna 1297 se v Ipswich konala svatba. Svatby se zúčastnila Alžbětina sestra Markéta, její otec, bratr Eduard, a Humphrey de Bohun, 4. hrabě z Herefordu. Očekávalo se, že Alžběta po svatbě odjede s manželem do Holandska, Alžběta však nechtěla, takže Jan musel nakonec odjet sám.  Po nějaké době bylo rozhodnuto, že by Alžběta měla následovat svého manžela. Otec jí doprovázel, cestovali přes Jižní Nizozemí mezi Antverpami, Mechelenem, Lovaní a Bruselem, poté skončili v Gentu. Tam zůstali dva měsíce, strávili Vánoce s jejími dvěma sestrami Eleonorou a Markétou. Dne 10. listopadu 1299, Jan zemřel na úplavice, ačkoli také kolovaly zvěsti o vraždě. Z tohoto manželství se nenarodily žádné děti.

Druhé manželství.

Na zpáteční cestě do Anglie, projela Alžběta Brabantem, kde se setkala se sestrou Markétou. Když přijela do Anglie, seznámila se s nevlastní matkou Markétou, se kterou se její otec oženil, zatímco ona byla v Holandsku. Dne 14. listopadu 1302 se Alžběta ve Westminsterském opatství provdala za Humphreyho de Bohun, 4. hraběte z Herefordu, 3. z Essexu a konstábla Anglie.

Potomci.

Alžběta s Humphreym měli tyto potomky:

Pozdější život.

Během Vánoc 1315, když byla Alžběta po jedenácté těhotná, jí navštívila její švagrová, královna Izabela Francouzská. To byla velká pocta, ae stres mohl způsobit neznámé zdravotní problémy, které později přispěly k Alžbětině smrti při porodu. Dne 5. května 1316 porodila dceru Isabelu. Alžběta i její dcera zemřly krátce po porodu, a byly spolu pohřbeny ve Waltham Abbey.

Alžběta Anglická nebo také z Rhuddlanu (; 7. srpen 1282 – 5. květen 1316) byla osmá a nejmladší dcera krále Eduarda I. Anglického a Eleonory Kastilské. Ze všech sourozenců měla nejblíže k bratrovi Eduardovi, který byl jen o dva roky mladší než ona.

Elizabeth of Rhuddlan (7 August 1282 – 5 May 1316) was the eighth and youngest daughter of King Edward I and Queen Eleanor of Castile. Of all of her siblings, she was closest to her younger brother King Edward II, as they were only two years apart in age.


Průběh bojů.

Obsazení Pražského hradu a Malé Strany.

Po neúspěšném obléhání Brna byla švédská vojska nucena ukončit tažení na Vídeň a stahovala se zpět do Švédska. 15. července se však generál Königsmarck spojil s Arnoštem z Ottowaldu, který mu o deset dní později zajistil vniknutí na Malou Stranu a na Pražský hrad. Švédské jednotky, které využily malou bdělost stráží v souvislosti s oslavou svatby císaře, nepozorovaně pronikly stezkou dovnitř. Po obsazení západních částí Prahy začali žoldnéři ihned rabovat. Lup vojáků činil 12 miliónů zlatých, do zajetí bylo zavlečeno 80 význačných osobností, za které bylo možno požadovat výkupné. Cenné sbírky, které na Pražském hradě nashromáždil císař Rudolf II., však Königsmarck nevydal svým lidem, ale prohlásil je za státní kořist a postavil k nim silné stráže. Tyto předměty pak byly odvezeny do Švédska, mnoho z nich se stalo součástí výzdoby Švédského královského paláce.

Obléhání pražských měst.

Po obsazení západního břehu Vltavy švédskými vojsky začal velitel pražské posádky Rudolf Colloredo organizovat obranu Starého a Nového Města pražského. Švédové sice spoléhali na to, že budou v pražských městech vítáni jako osvoboditelé z habsburského jha, jak je o tom ujišťovali čeští emigranti, ovšem situace byla jiná.  Hrabě Colloredo zorganizoval měšťanské sbory a přivítal i založení studentské legie složené z posluchačů pražské univerzity. Studentskou legii vedl jezuita z Klementina, Jiří Plachý-Ferus, který se sám přímo účastnil boje. Königsmarckovo vojsko však mělo plné ruce práce s loupením, takže útok prozatím neprovedlo. 31. července však dospěla k Praze další švédská armáda pod vedením generála Wittenberga a začalo tak obléhání. 3. a 4. srpna byla pražská města mohutně bombardována oběma švédskými armádami. K přímému útoku se však Švédové neodhodlali a Wittenbergovo vojsko táhlo na jih od Prahy, aby si mohli jeho vojáci nakrást stejně, jako ti Königsmarckovi.  Obležená Praha si mohla několik dní odpočinout a přistoupit k naléhavým opravám městských hradeb. Koncem září se Wittenbergovo vojsko vrátilo zpět a s ním přitáhla další švédská armáda pod velením Karla Gustava, následníka švédského trůnu. První útok všech tří armád proběhl 6. října, ovšem největší boje se odehrály ve dnech 10. až 11. října. 24. října byl podepsán vestfálský mír, ale o něm nevěděli ani útočníci, ani obležení. Ten den se konal čtvrtý velký útok na město. Švédové se pokoušeli o průlom v městských branách a dosáhli i částečných úspěchů. Pražané se udatně bránili, podnikali protiútoky, avšak docházely jim zásoby střelného prachu. Hrabě Colloredo již začal vyjednávat se Švédy, ale podmínky byly tak potupné, že je Pražané odmítli. 1. listopadu dostal Karel Gustav zprávu, že byl uzavřen mír a třicetiletá válka skončila. Boje ztichly a švédská vojska se stáhla. Pražané mohli pohřbít 219 padlých obránců města.

Důsledky.

Staré Město od císaře Ferdinanda III. dostalo do znaku "„ruku s mečem, která se chystá hájit otevřenou bránu proti vetřelcům.“" Tato "„ruka s mečem“" je dnes součástí znaku hlavního města Prahy. Podobně Ferdinand III. za zásluhy při obraně Starého Města udělil cechu židovských řezníků z židovského Města privilegium používat dvouocasého lva ve svém cechovním znamení. Na památku zachránění Prahy byl také, jako projev díkuvzdání Panně Marii, postaven na Staroměstském náměstí Mariánský sloup, který však byl roku 1918 zbořen v mylném domnění, že se jednalo o symbol Rakouské monarchie.  Události z roku 1648 dodnes připomíná nápis na domě na Novotného lávce následujícího znění:

Švédská kořist.

Na přímý rozkaz královny Kristýny I. byly z Prahy švédskými vojáky odvezeny zbytky Rudolfovy "Kunstkomory", které vojska dřívějších okupantů nestačila odnést. Mezi nejvýznamnější kusy císařské sbírky patří Codex gigas nebo Codex Argenteus, na 500 obrazů, 70 bronzových soch, 370 vědeckých přístrojů, 400 indických kuriozit, stovky korálů, slonoviny, drahých kamenů, jantarů apod. Později byla uloupena také knihovna Rudolfa II. Mezi uměleckými předměty byla díla světových mistrů, jako např. Leonarda da Vinciho, Rafaela, Tiziana, Corregia, Tintoretta, Rubense, Paola Veroneseho, Caravaggia, Breughela, Cranacha, Dürera či Hieronyma Bosche.

Reference v kultuře.

O obléhání Prahy pojednává i píseň "1648" od švédské skupiny Sabaton z alba Carolus Rex.

Švédské obležení Prahy bylo poslední střetnutí třicetileté války, které se odehrálo v roce 1648, když se švédská vojska operující v Čechách pokoušela obsadit Prahu. Švédské armádě generála Jana Kryštofa Königsmarcka se pomoci přeběhlého císařského důstojníka Arnošta z Ottowaldu podařilo obsadit Malou Stranu a Pražský hrad již 26. července. Na pravém břehu Vltavy se však obyvatelé Starého a Nového Města pražského připravovali na obranu a ve dnech 31. července až 1. listopadu úspěšně odolávali útokům švédských armád.

The Battle of Prague, which occurred between 25 July and 1 November 1648 was the last action of the Thirty Years' War. While the negotiations for the Peace of Westphalia were proceeding, the Swedes took the opportunity to mount one last campaign into Bohemia. The main result, and probably the main aim, was to loot the fabulous art collection assembled in Prague Castle by Rudolph II, Holy Roman Emperor (1552–1612), the pick of which was taken down the Elbe in barges and shipped to Sweden.


Zmocnění se Cicera.

V roce 1923 přesunula zločinecká organizace Johnnyho Torria a Ala Capona, známá také jako Chicago Outfit, po tom, co byla z města vyhnána starostou Williamem Deverem, své operace z Chicaga do chicagského předměstí, Cicera. Během roku se cicerský starosta Joseph Z. Klenha i členové městského výboru ocitli na výplatní listině gangu. Při primárních volbách v roce 1924 přistoupil Frank a další členové Outfitu k hlasovacím kabinám se samopaly a upilovanými brokovnicemi v ruce, aby na průběh voleb „dohlédli“. Frank vedl útok na volební centrálu oponenta, prohledal jeho kancelář a fyzicky napadl několik jeho zaměstnanců pracujících na jeho kampani. 1. dubna odmítl pustit voliče k volebním kabinám, dokud nepotvrdili, že budou volit Klenhu. Při jednom incidentu byl pracovník kampaně demokratů Michael Gavin střelen do obou nohou a zadržován proti své vůli s dalšími osmi pracovníky, dokud volební den neskončil.

Policejní posily.

Když se zprávy o volebním podvodu dostaly k soudci Edmundu J. Jarekimu z Cook County, přivedl s sebou do Cicera 70 chicagských policistů a uvedl je do úřadu zástupců šerifa pod vedením detektiva seržanta Williama Cusicka. Při jejich setkání s Frankem, Alem, jejich bratrancem Charlesem Fishchettim a Davidem Hedlinem Frank na policisty vystřelil, protože si je spletl se členy znepřátelené mafiánské organizace North Side Mob. Policie střelbu opětovala a Franka Capona přitom zabila.

Pohřeb.

Frankovi se dostalo velmi nákladného a působivého pohřbu, s květinovou výzdobou v hodnotě 20 000 dolarů, zakoupenou květinářstvím Schofield's Flower Shop Deana O'Baniona. K uctění jeho památky bylo nařízeno uzavření cicerských hráčských doupat a lokálů po dobu dvou hodin.

Frank Capone (leden 1895 – 1. dubna 1924) byl člen zločineckého gangu, který se zúčastnil pokusu o převzetí moci nad městem Cicero ve státě Illinois zločineckou organizací svého bratra, proslulého krále chicagského podsvětí Ala Capona.

Salvatore "Frank" Capone (; ; July 16, 1895 – April 1, 1924) was an Italian-American Chicago mobster who participated in the attempted takeover of Cicero, Illinois by the Chicago Outfit. He worked in the businesses with his brothers Al Capone and Ralph Capone.


Životopis.

Narodil se na rodovém sídle "Kilkenny Castle" v Irsku jako druhorozený syn 1. vévody z Ormonde. Mládí strávil v Irsku, poté absolvoval kavalírskou cestu se studiem ve Francii a Nizozemí, v roce 1652 odjel do Anglie, kde byl pro podezření z royalismu uvězněn (1655-1656). Poté odešel do Nizozemí a spolu s otcem se podílel na restauraci Stuartovců v roce 1660. V roce 1660 byl jmenován členem irské Tajné rady, v letech 1661-1662 byl poslancem irského parlamentu, od roku 1662 byl jako "hrabě z Ossory" irským peerem. Zároveň zasedal v anglické Dolní sněmovně (1662-1666; v parlamentu zastupoval přístav Bristol), poté získal anglický titul barona a vstoupil do anglické Sněmovny lordů, od roku 1666 byl též členem anglické Tajné rady.  Souběžně pokračoval v kariéře ve vojsku a námořnictvu, od roku 1665 byl v hodnosti generálporučíka jedním z velitelů v Irsku, v letech 1664-1665 a 1668-1669 zastupoval svého otce ve funkci irského místokrále (1668-1669 byl fakticky místokrálem). Jako úspěšný námořní velitel vynikl ve válkách proti Nizozemí (1665 a 1672), v roce 1672 byl mimořádným vyslancem ve Francii, kde dostal nabídku ke vstupu do námořních služeb Ludvíka XIV.. Po návratu do Anglie získal Podvazkový řád (1672) a v námořnictvu dosáhl hodnosti viceadmirála (1673), byl též velitelem v Severním moři. V letech 1675-1679 byl jedním z lordů admirality, spolu s otcem zasedal také ve výboru Tajné rady pro obchod a kolonie (1675-1680). Mimoto zastával funkce u dvora a v letech 1678-1680 byl lordem komořím královny Kateřiny. V roce 1680 byl jmenován guvernérem v Tangeru, ale funkci nepřevzal, protože náhle zemřel.

Rodina.

Během exilu v Nizozemí se v roce 1659 oženil s Amelií Nassau (1635-1684) z vedlejší linie oranžského rodu, tento příbuzenský vztah později rod Butlerů přivedl k podpoře nástupu Viléma Oranžského v roce 1688. Z jejich manželství pocházelo pět dětí, z nichž dva synové zdědili titul vévody z Ormonde. Titul vévodů byl v roce 1715 potomkům odňat.  Potomstvo:

Thomas Butler, hrabě z Ossory ("Thomas Butler, Earl of Ossory, 1st Baron Butler of Moore Park") (8. července 1634, Kilkenny Castle, Irsko – 30. července 1680, Londýn, Anglie) byl anglický a irský vojevůdce, státník a dvořan. Pocházel ze starého irského rodu Butlerů, jako syn a dědic vévody z Ormonde užíval titulu "hraběte z Ossory". Dosáhl nejvyšších hodností v armádě i námořnictvu a krátce byl místokrálem v Irsku. Byl rytířem Podvazkového řádu. Jeho nejstarším synem a dědicem byl James Butler, 2. vévoda z Ormonde.

Vice-Admiral Thomas Butler, 6th Earl of Ossory, KG, PC, PC (Ire) (1634–1680) was an Irish politician. He was born at Kilkenny Castle, the eldest son of James Butler, 1st Duke of Ormond, and his wife Elizabeth Preston.


Návštěva.

Les se nachází v okresech Snohomish, Whatcom, Skagit, King, Pierce a Kittitas a jeho celková rozloha činí asi 10 357 km2. Les je rozdělen do čtyř správních obvodů, od severu to je obvod Mount Baker se stanicemi v Sedro-Woolley a Glacieru, darringtonský obvod se stanicemi v Darringtonu a Verlotu, skykomishský obvod se stanicí v obci Skykomish a snoqualmijský obvod se stanicemi v North Bendu a Enumclaw.  3,6 milionu obyvatel, což činí asi 62 procent populace státu Washington se nachází do 110 kilometrů od lesa a obyvatelé kanadského okresu Metro Vancouver se také nacházejí blízko severní části lesa. Tento fakt, společně s dobrou přístupností, dělá les druhým nejnavštěvovanějším národním lesem ve Spojených státech.

Geografie.

Hory.

V národním lese se nachází mnoho míst, které jsou významné buď historicky nebo svou malebností. Hory postupně rostou od 1 800 metrů na jihu lesa po 2 400 metrů na severním konci. Metry nad přilehlé hřebeny se zde výší vulkány Mount Baker a Glacier Peak.

Ledovce.

Les je domovem nejvíce ledovců ze všech národních lesů vyjma těch aljašských. Největší ledovce jsou:  Počet ledovců na území lesa se snížilo z 295 v roce 1971 na 287 v roce 1998, za což může jev ustupování ledovců. Lesní ledovce ztratily mezi lety 1984 a 2006 až 40 procent svého objemu kvůli teplému počasí a negativnímu vyvažování přídavnou hmotností. Ledovec "White Chuck" na hoře Glacier Peak už nepatří mezi velké ledovce lesa, jelikož z 3,1 km2 z roku 1958 zbylo v roce 2002 pouze 0,9 km2. Díky zmenšování ledovců se letní ledovcový odtok snížil až o 80 procent, což zpomaluje proud a snižuje sedimentaci vodních toků, což nepříznivě ovlivňuje lososy i jiné druhy ryb.

Konzervace.

Severní a východní části lesa jsou výjimečně drsné a malebné a v roce 1968 byla jeho část přeměněna na národní park Severní Kaskády. Studie lesní správy z roku 1993 odhaduje rozlohu pralesů na zhruba 260 tisíc hektarů. Od roku 1964 zde americký Kongres založil následující divočiny:  Tato starodávná území poskytují čistou vodu, izolaci a ochranu pralesům v téměř polovině národního lesa.  V roce 1978 Kongres založil také ochranný systém pro řeku Skagit, kterou tak povýšil na divokou a malebnou řeku. Jedná se o celkem 201 kilometrů toků Skagit, Cascade, Sauk a Suiattle, což nabízí ochranu důležitému životnímu prostředí a příležitost pro rekreaci. Jedná se o jedno z největších zimovišť orla bělohlavého.

Národní les Mount Baker-Snoqualmie se nachází v americkém státě Washington, kde se rozpíná 230 kilometrů po boku západních svahů Kaskádového pohoří, od kanadské hranice po národní park Mount Rainier. Sídlo lesní správy se nachází ve městě Everett.

The Mount Baker–Snoqualmie National Forest in Washington is a National Forest extending more than along the western slopes of the Cascade Range from the Canada–US border to the northern boundary of Mount Rainier National Park. Administered by the United States Forest Service, the forest is headquartered in Everett. There are local ranger district offices in North Bend and Skykomish.


Život.

Otec skladatele byl významný vídeňský hudební kritik a jeho matka byla česká učitelka klavíru. Studoval na Pražské konzervatoři hru na klavír u Romana Veselého a mistrovskou školu u Karla Hoffmeistera. Absolvoval i kurz hry na čtvrttónový klavír a často koncertoval i na cembalu. Skladbu studoval soukromě u Fidelia Finka. Zahájil velmi úspěšnou koncertní kariéru v Praze i v zahraničí. Zaměřil se zejména na díla soudobých skladatelů. Např. v roce 1938 provedl v Praze poprvé souborné klavírní dílo Leoše Janáčka. Působil ve spolku "Přítomnost" i v uměleckém sdružení "Mánes". Dirigování studoval u George Szella. V letech 1934–1937 působil jako dirigent pražského Německého divadla.  Prahu opustil 13. března 1939, dva dny před obsazením Čech a Moravy německou armádou. Za pomoci britského žurnalisty a pracovníků vyslanectví přijel do Spojeného království. V Anglii vytvořil "České trio", které za podpory Jana Masaryka, tehdejšího československého velvyslance v Londýně, získalo v Británii řadu koncertních příležitostí.  V roce 1942 se stal dirigentem operního souboru "Carl Rosa Opera Company" a v roce 1944 s tímto souborem uskutečnil své první gramofonové nahrávky. Po válce se již do Československa nevrátil a po komunistickém puči v roce 1948 požádal o britské občanství, které mu bylo bez problémů uděleno. Již jako britský občan vystoupil v roce 1964 na hudební festivalu Pražské jaro.  V letech 1946–1952 působil jako šéfdirigent "Royal Scottish National Orchestra" v Glasgow. Poté odcestoval do Austrálie a až do roku 1955 vedl "Melbourne Symphony Orchestra". Po krátkém působení v Izraeli byl jmenován ředitelem "Toronto Symphony Orchestra". V Torontu pak působil až do roku 1965. Vyučoval zde rovněž dirigování na královské konzervatoři ("The Royal Conservatory of Music"). Od roku 1968 byl dirigentem "Saint Louis Symphony Orchestra". V roce 1971 zahajoval newyorskou operním sezónu v divadle "New York City Opera" Janáčkovou operou "Věc Makropulos".

Hans Walter Süsskind, také Jan nebo Hanuš (1. května 1913 Praha – 25. března 1980 Berkeley, Kalifornie) byl britský klavírista, dirigent a hudební skladatel českého původu.

Jan Walter Susskind (1 May 1913 – 25 March 1980) was a Czech-born British conductor, teacher and pianist. He began his career in his native Prague, and fled to Britain when Germany invaded the city in 1939. He worked for substantial periods in Australia and the United States, as a conductor and teacher.


Historie.

První informace o tahači Tesla Semi se objevily v plánech firmy Tesla v roce 2016. Tehdy Tesla uvedla, že existuje funkční prototyp, který používá několik elektrických motorů Tesla Model 3. Samotný prototyp tahače Tesla Semi byl odhalen až na tiskové konferenci 16. listopadu roku 2017 v prostorách SpaceX v kalifornském Hawthorne. Ve stejný den bylo uveřejněno také krátké představující video.

Specifikace.

Provoz tahače Tesla Semi má být o dvacet procent levnější než provoz dieselového tahače. Při plném naložení ujede 805 km, přičemž utáhne až 36 300 kg. Očekávaná cena sériově vyráběných verzí s baterií pro dojezd 483 km a 805 km bude 150 tisíc amerických dolarů a 180 tisíc dolarů (v přepočtu 3 215 000 Kč nebo 3 860 000 Kč bez započtení daní). Společnost také nabídne speciální edici pod označením Founders Series. Její cena bude 200 tisíc dolarů a zájemcům o tento model společnost zaručí získání jednoho z prvního tisíce vyrobených tahačů. Žádné další výhody nejsou známy.  Tesla v listopadu roku 2017 uvedla, že tahač Tesla Semi bude poháněn čtyřmi elektromotory stejného typu jako má Tesla model 3. V plánu jsou dvě konfigurace baterií s dojezdem 483 km a 805 km, které budou umístěné v podlaze kabiny. Zrychlení tahače z 0 na 100 km bude za 5 sekund (klasický tahač to zvládne za 15 s), v případě plně naloženého tahače pak za 20 sekund (klasickému tahači to trvá minutu). Společnost nabídne záruku dojezdu 1,6 miliónů kilometrů.  V předvedeném prototypu se sedadlo řidiče nacházelo uprostřed prostorné kabiny. Kabina nebyla tak protažená jako u klasického tahače. Kolem sedadla byly umístěné dva dotykové panely, nic víc. K dispozici bylo i odnímatelné vyklápěcí sedadlo pro dalšího cestujícího. Místo na spaní nebylo přítomné. Generální ředitel Tesly Elon Musk mimo jiné uvedl, že čelní sklo bude odolné proti výbuchu. Místo zpětných zrcátek používá tahač kamery, což zajistí také jeho lepší aerodynamičnost. Ta dokonce překonává sporťák Bugatti Chiron. Tesla má koeficient aerodynamického odporu 0,36, Bugatti Chiron 0,38.  Standardním vybavením tahače Tesla Semi má být pokročilý autopilot (Enhanced Autopilot), který mu dodá poloautonomní schopnosti. Použití více radarových zařízení a kamer než mají Tesla auta, tahači dovolí bez zásahu řidiče zůstat na dálnici ve vlastním pruhu a v bezpečné vzdálenosti od ostatních vozidel. Tahač bude schopen sám nouzově zpomalit nebo upozornit řidiče na případná nebezpečí v blízkosti vozidla.  Musk dále uvedl, že autopilotní systém dovolí jízdu několika tahačů v konvoji za sebou. Řidič musí být přítomen pouze v prvním z nich. To by z této dopravy udělalo levnější alternativu dokonce i k železniční dopravě. Taková jízda v kolonách je však momentálně povolena např. jen v 8 amerických státech a ve všech je třeba řidiče v každém z tahačů. Uskutečnění této vize tedy předpokládá změnu legislativy.  Výhodnost provozu tahače Tesla Semi má ale i další háčky. Cena samotného provozu tahače je závislá na ceně elektřiny v místě nabíjení. Dražší elektřina může výhodu levnějšího provozu snadno smazat. Výhodnost tahačů zpochybnili i výzkumníci z prestižní Carnegie Mellon University. Ti na základě analýz zjistili, že by tahače Tesla Semi musely jezdit v konvojích minimálně 7 vozů, aby byly ekonomicky konkurenceschopné.  Tahač Tesla Semi si lze objednat v USA, Kanadě, Velké Británii, Norsku a Nizozemsku. S dodávkami na evropský trh se počítá až v roce 2020.

Tesla Semi je prototyp tahače třídy 8 s elektrickým pohonem, který byl odhalen 16. listopadu 2017 firmou Tesla v prostorách SpaceX v kalifornském Hawthorne. Jeho výroba je naplánovaná na rok 2019. Tento tahač ujede na jedno nabití 805 km, přičemž 80 % jeho baterie lze dobít solární nabíjecí stanicí „Tesla Megacharger“ do 30 minut. Tahač bude standardně vybaven autopilotem Tesla Autopilot, který umožňuje z části automatizovanou jízdu po dálnici.

The Tesla Semi is an all-electric battery-powered Class 8 semi-truck in development by Tesla, Inc. Two concept vehicles were unveiled in November 2017, and production in 2021 is planned.


Konference OSN o změně klimatu 2018 v Katovicích

Souvislosti.

Konference OSN o změně klimatu v Paříži v roce 2015 (COP 21) schválila Pařížskou dohodu ("Světová dohoda o klimatu"), která omezuje globální oteplování na maximálně 1,5 ° C. Podle Zvláštní zprávy IPCC zveřejněné na začátku října na základě požadavku Pařížské konference stoupla celosvětová průměrná teplota v roce 2018 o jeden stupeň nad úrovní před industrializací. Zpráva ukazuje, že je výrazný rozdíl mezi tím, jestli se další růst teploty zastaví na úrovni 1,5 °C či na úrovni 2 °C. Nárůst o pouhou polovinu stupně navíc by znamenal, podle zprávy, že vyhynou téměř všechny korály, nenávratné tání Grónského ledovce a také předpovídá, že chudoba zasáhne o stovky milionů lidí více. Současná celosvětová politika v oblasti klimatu by přitom vedla ke globálnímu oteplování přibližně o tři stupně.  Poté, co Spojené státy opustily Pařížskou dohodu, převzala Čína vedoucí úlohu tím, že uspořádala mnoho přípravných schůzek v týdnech před vlastní konferencí. Těsně před konferencí vydala Světová meteorologická organizace zprávu, která uvádí, že v roce 2017 dosáhly koncentrace atmosférického oxidu uhličitého 405 ppm, což je úroveň, která na Zemi nebyla během posledních tři až pět milionů let.

Obsah.

Úkolem COP 24 v Katovicích je rozhodnout, jaká práva a jaké povinnosti jednotlivé státy mají, aby bylo dosaženo cíle 1,5 °C předpokládaného v Paříži. Zásadní roli hrají jednotné nebo přinejmenším srovnatelné metody měření emisí skleníkových plynů – dosud existují pouze pro "průmyslové země"; "rozvojové země" v této souvislosti stále potřebují vytvářet systémy korektního měření.  Během konference mělo dojít ke schválení Zvláštní zprávy IPCCC ke globálnímu o oteplení o 1,5 °C, Spojené státy, Rusko, Saúdská Arábie a Kuvajt, tedy státy, které jsou největšími producenty fosilních paliv odmítli tuto zprávu přijmout.

Průběh.

Konference byla prodloužena více než o jeden den, protože mezi zeměmi přetrvávali některé rozpory. Největším problémem bylo vytvoření mezinárodního trhu s emisními povolenkami a také kompenzace škod, způsobených klimatickými změnami rozvojovým zemím. Českou delegaci na konferenci vedl ministr životního prostředí Richard Brabec. V závěru konference blokovaly uzavření dohody především požadavky Brazílie na započítání velkých ploch deštných pralesů do schémata pro obchodování emisními povolenkami, zatímco další delegáti oponovali, že by to znamenalo započítání těchto emisí dvakrát – tento problém byl odložen na příští konferenci stran. Problémem byl také požadavek Turecka na to, aby byla v dohodě počítána jako rozvojová země.

Závěry.

Pozdě večer 15. prosince 2018 byl schválen výsledný kompromisní text, který by měl zajistit omezení růstu průměrných teplot pod 2 ° C vzhledem k hodnotám před průmyslovou revolucí (1850–1900). Hlavní závěry konference jsou:

Výsledky.

Bylo dosaženo několika úspěchů:  Mnozí říkají, že v rozhodnutích COP existuje "nedostatek naléhavosti", ale některá dobrá rozhodnutí byla přijata.

Kritika.

Ani po katovické konferenci není o moc jasnější, zda se podaří plnit cíle Pařížské dohody – zda se povede zabránit oteplení o více, než 1,5 °C, nebo snad o 2 °C. Chybí jasný souhlas všech, že nejpozději do dvou let zpřísní své závazky ke snížení emisí. Pokud se má zabránit tragickým dopadům klimatické změny, musejí emise alespoň od roku 2020 začít klesat v roce 2020 by měly být o více než polovinu nižší než dnes. Podle projekcí UNEP mají ovšem emise naopak růst nejméně do roku 2030. Evropská unie sice podpořila koalici ambiciózních států, ale plán na důraznější omezení evropských emisí není ani měsíc starý a členské státy ho teprve musí schválit.

Konference Organizace spojených národů o změně klimatu 2018 je 24. konference smluvních stran Rámcové úmluvy Organizace spojených národů o změně klimatu: (COP24), také známá jako Konference o změně klimatu v Katovicích. Konala se ve dnech 2. až 15. prosince 2018 v polských Katowicích. Hlavním cílem konference je dohodnout pravidla, která by umožňovala úplnou realizaci Pařížské dohody z roku 2015, která je součástí Rámcové úmluvy Organizace spojených národů o změně klimatu. Konference se zúčastnilo 196 zemí. Pozdě v noci 15. srpna přijala konference dohodu všech účastníků, mnoho problémů ale bylo odsunuto na konferenci COP 25, která se bude konat za rok v Chile.

The 2018 United Nations Climate Change Conference was the 24th Conference of the Parties to the United Nations Framework Convention on Climate Change (COP24), also known as the Katowice Climate Change Conference. It was held between 2 and 15 December 2018 in Katowice, Poland. The conference was held in the International Congress Centre. The president of COP24 was Michał Kurtyka. The conference also incorporated the fourteenth meeting of the parties for the Kyoto Protocol (CMP14), and the third session of the first meeting of the parties for the Paris Agreement (CMA1-3 or CMA1.3) which agreed on rules to implement the Agreement. The conference's objective was to have a full implementation of the Paris agreement.


Děj hry.

Zápletka hry je velmi jednoduchá. Baronesa Štralová se zamilovala do knížete Zvjozdiče, ale protože jí pokrytecká morálka petrohradské smetánky nedovolovala, aby dala své city najevo zpříma, využila maškarního plesu, a pod maskou, aby ji kníže nepoznal, mu vyznala své city. Jako jejich důkaz mu darovala náramek, který předtím nalezla náhodou na zemi. Indiskrétní kníže všude veřejně maskovanou ženu hledal a ukázal darovaný náramek také knížeti Arbeninovi. Ten je ústřední postavou hry. Jde o typického romantického hrdinu, na jedné straně citově vyprahlého a na straně druhé plného nejrůznějších běsů, stínů a vášní. Arbenin je bohatý muž, bývalý hazardní hráč znuděný životem, který na své cestě k bohatství a úspěchu využíval hlavně svou bezohlednost, chytrost a dravost, a který se na radu svých přátel oženil s mladou a krásnou Ninou. Ta v něm vzbudila velkou lásku a stala se středem jeho života. Nyní v náramku poznal jeden z jejích šperků. Zachvátilo ho zoufalství, zloba a nedůvěra k vlastní ženě, a to tak silně, že odmítl uvěřit prostému vysvětlení celé věci, totiž že Nina svůj šperk nešťastnou náhodou na plese ztratila. Běsi Arbeninova nitra, kteří se zdáli utišeni a zapomenuti, byli znovu probuzeni. Pod tlakem dalším náhod, nedorozumění a také cílených pomluv se v podstatě nicotná událost změnila v tragédii. Arbenin, hnán nepříčetnou žárlivostí, otrávil svou ženu zmrzlinou. Když se pak vše vysvětlilo, Arbenin zešílel.  Kníže Arbenin není jednoznačná postava. Přes svou silně zápornou roli v dramatu totiž nikdy nepůsobí pouze jako člověk, který uctívá zlo. Je to také člověk niterně osamělý, kterému nakonec zbude jen pocit, že se kromě sebe samotného nemůže opřít o nic a o nikoho. Pro jeho činy lze těžko najít omluvu, ale přesto se nelze zbavit pocitu, že i on je svým způsobem člověkem trpícím.

Maškaráda (1836, "Mаскарад") je veršovaná tragédie ruského romantického básníka, dramatika a prozaika Michaila Jurjeviče Lermontova (1814–1841). Lermontov dopsal "Maškarádu" pět let před tím, než byl na Kavkaze zastřelen v souboji. Text hry několikrát upravoval a přepisoval, přesto však nikdy nevyhověl požadavkům cenzury, takže nebyla za jeho života na jevišti uvedena (první provedení bylo povoleno až roku 1862). Bylo tomu tak především proto, že hra nebyla jen tragédií lásky, žárlivosti a msty, ale že v ní Lermontov velmi přesvědčivě zachytil období po nevydařeném děkabristickém povstání proti carovi Mikuláši I., kdy téměř všechny intelektuální a kulturní výboje, které směřovaly k individualismu a novátorství, byly vnímány jako ohrožení obecného klidu. Společenská smetánka té doby, uzavřená do vlastního „"polosvěta"“, aby si sama pro sebe vytvořila alespoň zdání normálnosti, si nasazovala masky nahrazující skutečnost bizarností, jejíž součástí bylo také dodržování nejrůznějších pokryteckých pravidel, zatímco jiná, pro společnost mnohem důležitější, byla úplně ignorována. Lermontov ve své hře zachytil charaktery lidí, kterým takováto společenská atmosféra vyhovovala nejvíc, tj. lidí, kteří byli schopni a ochotni bez skrupulí využít jakékoliv situace pro svůj prospěch a neohlíželi se přitom téměř na nic.

Masquerade () is a verse play written in 1835 by the Russian Romantic writer Mikhail Lermontov. The four-act play, set in 1830s St. Petersburg aristocratic society, highlights the rebellious spirit and noble mind of the protagonist, Yevgeny Arbenin. It is often compared with Shakespeare's "Othello" in its essential story line.


Geologie.

Důležitým rysem Mongolska je vysoká nadmořská výška, třetinu země zabírají velehory, průměrná výška Mongolska je přibližně 1580 metrů nad mořem. V západní části země, na hranicích s Čínou, se nachází v Altaji, se nachází nejvyšší hora země Chüjten s nadmořskou výškou 4374 metrů. V jeho blízkosti se nachází také na Potaninův ledovec s délkou 14 km, rozlohou největší v Mongolsku, ale v důsledku změny klimatu se vůči minulosti výrazně zmenšil. V roce 1970 bylo v Altaji 36 ledovců o celkové rozloze 160 km. Potaninův ledovec měl tehdy délku 20 km. Mongolská část pohoří, kde se nachází ledovec, je chráněna národním parkem Altai Tavan Bogd s rozlohou 6 362 tisíc km. Zde jsou jezera Khoton (50 km), Khurgan a Dayan (67 km). Mongolská plošina je oblastí velmi bohatou na přírodní zdroje. Těží se zejména uhlí, ale i diamanty, dolomit, železné rudy, fluorit, zlato, měď, molybden, fosforit, stříbro, křemičitany, wolfram, uran, zinek a cín, stejně jako různé vzácné zeminy. Jsou zde též naleziště ropy a zemního plynu. Ropa má vysoký obsah parafínu. Těžba přírodních zdrojů se vyznačuje s velkým znečištěním životního prostředí.

Hydrologie.

Rozloha vodních ploch se odhaduje na 10 560 km a vzhledem k rozloze mongolské státu je příliš nízká. Počet jezer je velmi vysoký a v zimě na dlouhou dobu zamrzají. Podíl vodních v Mongolsku se skládá 10 procent z ledovců a 84 procent z jezer. V roce 2007 bylo v zemi okolo 260 ledovců o celkové rozloze 660 km. Celková plocha všech jezer byla 16 003 km, z toho 83,7 procent je menších než 0,1 km. V Mongolsku se nachází 3 060 jezer o rozloze větší než 0,1 km. Největší jezera v zemi jsou Uvs núr s rozlohou 3 350 km, a Chövsgöl núr s rozlohou 2760 km. Chövsgöl núr má průměrnou hloubku 138,5 metrů a objem vody v jezeře je 383,7 km; obsahuje 74 procenta zásob pitné vody v Mongolsku. Nejdelší řekou v Mongolsku je Orchon gol. Pramení v Changajském pohoří v centrálním Mongolsku.  Známá je poušť Gobi v jižní části Mongolska, která se zasahuje daleko do Číny. Poušť vznikla proto, že Tibetská náhorní plošina zabraňuje putování dešťových mraků na sever. Jedná se relativně chladnou poušť, která se šíří i v současnosti díky nevhodnému využívání půdy.

Geografie Mongolska zahrnuje území dnešního mongolského státu s rozlohou 1 564 116 km, rozlohou je Mongolsko na 19. místě na světě, a Vnitřní Mongolsko je autonomní oblast v Čínské lidové republice s rozlohou 1 218 698 km. Historické pojetí Vnějšího Mongolska pokrývá přibližně území dnešního nezávislého mongolského státu. V kontrastu s rozlohou má země početně malou populaci, která je v současnosti 3 068 243 osob, což představuje hustotu zalidnění 1,96 obyvatel na km. Mongolsko je v současnosti nejřidčeji osídlená země na světě. Naproti tomu čínské "Vnitřní Mongolsko" má hustotu osídlení 20,51 obyvatel na km.

Mongolia is a landlocked country in Central Asia and East Asia, located between China and Russia. The terrain is one of mountains and rolling plateaus, with a high degree of relief. The total land area of Mongolia is 1,564,116 square kilometres. Overall, the land slopes from the high Altai Mountains of the west and the north to plains and depressions in the east and the south. The Khüiten Peak in extreme western Mongolia on the Chinese border is the highest point (). The lowest point is at, is the Hoh Nuur or lake Huh. The country has an average elevation of.


Fu.

Bůh štěstí, přesněji řečeno Hvězda dobrého osudu (Fu-sing 福星), je dárcem všeho dobra obsaženého ve znaku "fu" 福, tedy ne jenom samotného štěstí, ale též bohatství, služebního postupu, radosti, klidného stáří atd. Protože pojem "fu" 福 je velice široký, nemá bůh štěstí svá znamení striktně vymezená. Nejčastěji je zobrazován v oděvu v oděvu penzionovaného úředníka-učence, bohatě zdobeném znakem "fu" 福, stylizovanými netopýry a motýly. Všechny jeho atributy a symboly mají naznačovat, že je ochoten poskytnout „vše, co nebesa nadělí“. Buď si hraje s květy, nebo nese květinový koš evokující nebeské dary. V jedné ruce může držet malého chlapce, symbol nepřerušené rodové linie, záruku blaženého stáří a posmrtných obětin. Do druhé mu zase dávají lidový umělci krátké, esovitě prohnuté „žezlo všech přání“.

Lu.

Druhým ze tří hvězdných bohů je Lu. Odnepaměti je spojován se souhvězdím Ursa Major. Bůh kariéry neboli Hvězda služebních prožitků (Lu-sing 祿星) naznačuje cestu k prosperitě přes úřední postavení. Ačkoliv se v Číně bohatství mohlo získat obchodem či díky vlastnictví půdy, společensky akceptovatelný zdroj majetku představovali především příjmy z výkonu úřední funkce, což byl status dosažitelný po dlouhých letech studia, vykonání zkoušek a získání hodnosti, které přinášejí výhody a privilegia. Bůh kariéry je většinou bohatě oděn v zelené úřednické róbě, protože slovo lu (祿), označení pro zelenou barvu, zní podobně jako čtení znaku lu (祿), což doslova znamená „příjmy z úředního postavení". Na hlavě obvykle nosí obřadní Čapku s křidélky, zvanou kuan (冠). Obrázek boha kariéry mohou doplňovat další atributy a symboly. V některých případech ho dokonce i plnohodnotně zastupují. Jeho nejběžnějším a také velice dekorativním společníkem bývá bohatě kvetoucí keřová pivoňka, oficiálně pojmenovaná mu-tan (牡丹), květ bohatství a vznešenosti.

Šou.

Ze tří hvězdných božstev má zřejmě nejdelší tradici bůh dlouhého života, Hvězda dlouhověkosti (Šou-sing <unk>星) někdy též zván Stařec dlouhého věku (Šou-lao 壽老). Představuje ho usměvavý stařík se snadno identifikovatelnými, výraznými črtami. Zpravidla má dlouhou bílou bradu a vousy, dlouhé převislé obočí, velkou protaženou lebku a na vystouplém čele tři vrásky. Jeho oděv je často zdoben půvabnými medailony ze stylizovaného znaku Šou (<unk> -dlouhý život). Bývá doprovázen malým chlapcem, symbolem početného potomstva. Většinou na lidových obrázcích či narozeninových pozdravech jeden z nich drží v ruce větvičku z pohádkové broskvoně, která v zahradě Královny matky Západu rozkvétá pouze jednou za deset tisíc let a kouzelné broskve nesmrtelnosti na ní dozrávají až po dalších deseti tisíci letech. Stařík má též často hůl ze sukovitého dřeva, na níž je uvázána lahvovitá tykev, typická nádoba na taoistický elixír nesmrtelnosti. Podle čínských mýtů tento bůh na jižním pólu nebe v zahradě plné hřibů a rostlin poskytujících nesmrtelnost. Právě on určuje délku lidského života, a proto jeho obrazy slouží jako oblíbené narozeninové dary nebo se věší do obytných místností starších členů rodiny. Šouova podobizna je i častou dekorací narozeninových dortů. Snědením takového dortu do sebe člověk dostává kousek ze Šouovi mystické moci.  Šou dle legend ovládá i životní cyklus smrtelníků. Rozhoduje, kdo bude žít a kdo zemře. Pokud má někdo zemřít, Šou jej zapíše na svůj pergamen.

Fu (Fu-sing 福星), Lu (Lu-sing 祿星), Šou (Šou-sing <unk>星) jsou známé bytosti z čínského panteonu božstev. Jsou trojicí takzvaných San Xing, Tří Hvězdných bohů štěstí, dlouhověkosti a služební kariéry. Spojeni jsou se souhvězdím Ursa Minor, Jupiterem a nejjasnější hvězdou souhvězdí Lodního kýlu Canopus. Hvězdná božstva mohou vystupovat ve skupince nebo každý samostatně. Jejich obrázky často najdeme na vnitřních dveřích tradičních domovů, sošky zpravidla zdobí čínské restaurace, ale můžeme je najít všude tam, kde žijí Číňané. Většinou jsou tato božstva vyobrazována jako trojice šťastných staříků se symboly štěstí a nesmrtelnosti, nebo dlouhověkosti.

The Sanxing (三星 "Three Stars") are the gods of the three stars or constellations considered essential in Chinese astrology and mythology: Jupiter, Ursa Major, and Canopus. Fu, Lu, and Shou (), or Cai, Zi and Shou (財子壽) are also the embodiments of Fortune (Fu), presiding over plant Jupiter, Prosperity (Lu), presiding over Ursa Major, and Longevity (Shou), presiding over Canopus. They have emerged from Chinese folk religion. Their iconic representation as three, old, bearded, wise men dates back to the Ming dynasty, when the gods of the three stars were represented in human form for the first time. They are sometimes identified with other deities of the Chinese religion or of Taoism.


Historie a vývoj.

Práce na vytvoření systému Beifangxua Latinxua Sin Wenz (北方話拉丁化新文字) začaly v Moskvě již v roce 1928, kdy se sovětský vědecký výzkumný ústav o Číně snažil vytvořit prostředek, pomocí něhož by velká čínská komunita (převážně dělníci ve Vladivostoku a Chabarovsku) žijící na dálném východu SSSR mohla být gramotná, což by usnadnilo jejich další vzdělávání.  U systému Latinxua Sin Wenz se od počátku počítalo, že jakmile bude zaveden, nahradí čínské znaky. Použití latinky namísto cyrilice souviselo s obecnou latinizací (latinizace v Sovětském svazu), proto se vědci domnívali, že latinizace čínštiny přinese lepší výsledky než její cyrilizace. Systém byl na rozdíl od Gwoyeu Romatzyh méně jednoznačný kvůli absenci značení tónů, ale díky tomu se ho mohly rychle učit široké vrstvy mluvčích.  Průkopníky systému byl moskevský čínský literát a politik Čchü Čchiou-paj (Qu Qiubai, 1899–1935) a ruský lingvista V. S. Kolokolov (1896–1979), kteří první návrh předložili roku 1929.  Následně v roce 1931 díky koordinovanému úsilí mezi sovětskými sinology V. M. Alexejevem, A. A. Dragunovem a A. G. Šrprincinem a moskevskými čínskými vědci Čchü Čchiou-paj, Wu Jü-čangem, Lin Po-čchüem, Siao Sanem, Wang Siang-paem a Sü Tche-lim byl systém Latinxua Sin Wenz dokončen. Systém byl podporován řadou čínských intelektuálů, jako Kuo Mo-žo a Lu Sün, následující čtyři roky byly s tímto systémem prováděny testy mezi 100 000 čínskými přistěhovaleckými dělníky a později, v letech 1940–1942, na komunistickém severu Číny. Ještě v listopadu 1949 přijaly železnice na severovýchodě Číny systém Latinxua Sin Wenz pro všechny své telekomunikace.  Ovšem se vznikem samostatné Čínské lidové republiky začalo docházet k útlumu používání systému Latinxua Sin Wenz a byl postupně nahrazen systémem pchin-jin (pinyin).

Latinxua Sin Wenz (, také Sin Wenz, "nové písmo", Zhungguo Latinxua Sin Wenz "čínské latinizační nové písmo", Latinxua, "latinizace") je historická romanizace pro čínské jazyky užívaná v 30. a 40. letech 20. století. Systém počítal s odlišnými přepisy podle výslovností znaků jednotlivých čínských dialektů, výraz Latinxua Sin Wenz tak obvykle odkazuje na Beifangxua Latinxua Sin Wenz, který byl navržen pro standardní čínštinu. Systém neumožňoval zvláštní značení pro tóny (znal pouze několik nepravidelných případů, kde značení tónů bylo možné), což sice zajistilo jednoduchost systému (a zprvu velkou oblibu), v důsledku to byl jeden z důvodů opuštění systému.

Latinxua Sin Wenz (; also known as Sin Wenz "New Script", Zhungguo Latinxua Sin Wenz "China Latinized New Script", Latinxua "Latinization") is a historical set of romanizations for Chinese languages, although references to Sin Wenz usually refer to Beifangxua Latinxua Sin Wenz, which was designed for Mandarin Chinese. Distinctively, Sin Wenz does not indicate tones, under the premise that the proper tones could be understood from context.


Doxa ve filosofii.

V dialogu Gorgias Platón představuje sofisty, kteří učili, jak dosahovat úspěchu řečí, jako manipulátory, kteří bezostyšně využívají mínění davu. Zmínky o sofistech najdeme v Platónových dialozích Gorgias, Protagoras, Hippias Větší, Hippias Menší a Sofistés. I v jiných spisech je doxa pro Platóna mínění, které se neopírá o rozum a sídlí v nemyslících nižších částech duše. "Doxa" je pro Platóna protikladem poznání, z čehož se vyvinulo klasické pojetí protikladu pravdy a omylu, i když v Platónových dialozích Theaitétos a Menon Sókratés říká, že poznání je orthos doxa, správné mínění, pro něž máme rozumové důvody.  Platónův žák Aristotelés proti tomu namítal že cena mínění je v jeho praktičnosti a obecném užívání, takže to není pouhý klam. Je to naopak první krok k poznání, neboť se uplatňuje ve hmotném světě a ti, kdo se mínění drží, si je už mnohokrát vyzkoušeli a mají tedy důvod mu věřit. Aristotelés nazývá "endoxa" pravdivá tvrzení o hmotném světě, předávaná z generace na generaci. Endoxa je mínění stálejší a spolehlivější, protože byla mnohokrát prověřena v předchozích sporech o obec.

Doxa v sociologii.

Tímto pojmem se v sociologii zabýval zejména Pierre Bourdieu v díle „Esquisse d'une theorie de la pratique“ (česky „Teorie jednání“). "Doxa" podle něj vyjadřuje věci, zkušenosti a zážitky, které společnosti berou jako samozřejmost. Rozdíl mezi "doxa" a názorem je v tom, že nebývá nijak zpochybňována ani zkoumána, ale je brána jako fakt. To může často vést k chybným závěrům, protože věci nemusí být vždy takové, jak se na první pohled zdají. Jako příklad můžeme uvést dedukci, že někdo, kdo má ve škole špatné známky, nemůže být inteligentní a úspěšný v jiném oboru.

Doxa a demokracie.

Tento koncept využívá také James A. Herrick v knize „Historie a teorie rétoriky: Úvod“. Odkazuje na sofisty, kteří tvrdí, že rétorika vytváří „užitečnou verzi“ pravdy právě z doxa nebo z názorů lidí v průběhu argumentace, a že Sokrates nebude v tom případě přispívat k takové „Pravdě“, která je však nezbytná pro demokracii. Adam T. Smith rozvíjí tuto myšlenku v článku „The limitations of doxa: agency and subjectivity from an archaeological point of view", kde konstatuje, že Bourdieu zdůvodňuje pomocí doxa praktiky a chování starověkých civilizací a tvrdí, že jsou formovány právě společností přijímanými konvencemi, pohledy na svět a nepochopením společenských pořádků, spíše než politikou.

Doxa (z řeckého δόξα; ze slovesa δοκεῖν "dokein", ukazovat se, jevit se, zdát se) znamená domněnku, obecné mínění či populární názor. Výraz byl často spojován s řeckými rétory, kteří formulovali své argumenty právě pomocí obecných názorů a mínění. "Doxa" byla často zneužívána sofisty jako nástroj k přesvědčování lidí, což nakonec vedlo Platóna k odmítnutí demokracie.

Doxa (ancient Greek δόξα; from verb δοκεῖν "dokein", "to appear", "to seem", "to think" and "to accept") is a Greek word meaning common belief or popular opinion. In classical rhetoric, "doxa" is contrasted with "episteme" (knowledge).


Mládí a vzdělání.

Kitty Wingfield O'Brien se narodila v Charlottesville 11. července 1916. Její otec byl inženýr a inspiroval ji tak k výběru stejné kariéry. Po střední škole se chtěla přihlásit k dalšímu studiu na University of Virginia. Zákony státu Virginie sice umožňovaly ženám studovat na univerzitách od roku 1920, ale University of Virginia přidala do svých podmínek k přijetí několik překážek pouze pro ženy. Po ženách, které chtěly studovat na této univerzitě se tak požadovalo, aby měly vystudované alespoň dva roky na jiné univerzitě a byly starší 20 let. Toto nařízení bylo v platnosti ještě v roce 1935, kdy si chtěla podat přihlášku i O'Brien. Rozhodla se tedy nejprve v letech 1935–1937 studovat na Sweet Briar College. Možnosti studovat jako žena na University of Virginia se ale následně musela domoci až soudní žalobou.  O'Brien nejprve neviděla uplatnění žen v oboru a v rozhovoru s novinářem "Miami News" se zmínila, že si „vždycky přála, aby byla kluk a mohla tak dělat tuto profesi“. Tento rozhovor poskytla na inženýrské konferenci na Floridě, kde měla přednášku „Fluorescence, the Light of the Future“ a vyhrála druhé místo mezi studentskými pracemi. Ačkoliv se novinář "Miami News" vyjádřil, že „elektroinženýrství je těžko považováno za ženskou profesi“, O'Brien tuto příležitost využila k proslovu o tom, jak elektroinženýrství představuje skvělou příležitost pro ženy a dívky.

Kariéra.

Od září 1939 začala pracovat pro NACA na juniorské pozici ve stavitelství. Stala se tak první inženýrkou NACA. V té době tato organizace rozvíjela výzkum v oblasti aeronautiky a i O'Brien se začala tomuto výzkumu věnovat. Mezi její zodpovědnosti patřilo řízení elektrických systémů pro několik aerodynamických tunelů, včetně nadzvukových aerodynamických tunelů, velkých, drahých zařízení důležitých pro testování letadel. Pro NACA a později NASA pracovala přes tři dekády.  Během své kariéry v NACA a NASA přispěla k výzkumu v oblastech aeronautiky, nadzvukových letů a návrhu speciálních profilů křídel. Její práce měla dopad na armádu i komerční lety. O'Brien také ovlivnila řadu leteckých standardů týkajících se návrhu, které platily mnoho dalších let.

Kitty O'Brien Joyner (11. července 1916 – 16. srpna 1993) byla americká elektroinženýrka, která pracovala pro Národní poradní výbor pro letectví (NACA) a Národní úřad pro letectví a kosmonautiku (NASA). V roce 1939 jako první žena absolvovala inženýrský program na University of Virginia. Ještě toho roku byla přijata do NACA, kde byla první inženýrkou. Později se stala vedoucí oddělení a byla zodpovědná za několik aerodynamických tunelů. Její práce přispěla k výzkumu v oblastech aeronautiky, nadzvukových letů a speciálních profilů křídel.

Kitty O'Brien Joyner (July 11, 1916 – August 16, 1993) was an American electrical engineer with the National Advisory Committee for Aeronautics (NACA), and then with the National Aeronautics and Space Administration (NASA) upon its replacement of NACA in 1958. She was the first woman to graduate from the University of Virginia's engineering program in 1939, receiving the Algernon Sydney Sullivan Award upon graduation. When she was hired by NACA the same year, she became the first woman engineer at the organization, eventually rising to the title Branch Head and managing several of its wind tunnels. Her work contributed to research on aeronautics, supersonic flight, airfoils, and aircraft design standards.


Životopis.

Pocházel z jižní Francie, narodil se jako mladší syn Louise de Ligonier. Studoval ve Francii a Švýcarsku, v roce 1697 rodina kvůli pronásledování hugenotů přesídlila do Anglie. V roce 1702 vstoupil jako dobrovolník do anglické armády a již v roce 1703 byl kapitánem. Zúčastnil se řady bitev války o španělské dědictví, po bitvě u Malplaquet dosáhl dočasné hodnosti plukovníka a v roce 1712 byl velitelem na Menorce. Za války aliance čtyř byl generálním pobočníkem expedice do zátoky Vigo. V letech 1729–1743 byl pobočníkem krále Jiřího II., zastával také různé čestné hodnosti. V roce 1735 dosáhl hodnosti brigádního generála a v roce 1739 byl povýšen na generálmajora. Za války o rakouské dědictví se zúčastnil bitvy u Dettingenu (1743), kde obdržel Řád lázně a hodnost generálporučíka. V bitvě u Fontenoy byl vrchním velitelem britsko-hannoverské pěchoty a v roce 1746 dosáhl hodnosti generála.  Po skončení války o rakouské dědictví byl zvolen do Dolní sněmovny a byl poslancem za město Bath (1748–1763). V letech 1748–1757 byl členem vlády jako náměstek generálního polního zbrojmistra, v roce 1749 jmenován členem Tajné rady. V letech 1750–1752 navíc guvernérem na ostrově Guernsey a v letech 1752–1759 v Plymouthu. Ještě za sedmileté války se aktivně zúčastnil bojových operací, v roce 1757 byl povýšen na polního maršála a po odvolání vévody z Cumberlandu vrchním velitelem britské armády (1757–1759). Po návratu do Anglie se znovu stal členem vlády jako generální polní zbrojmistr ("Master General of the Ordnance", 1759–1762). V roce 1757 obdržel titul vikomta s platností pouze pro Irsko, následně obdržel tituly barona (1763) a hraběte (1766) s platností pro celou Británii.  Od roku 1750 vlastnil zámek "Downe Place" v Surrey, ve stejném hrabství sídlil také na zámku "Cobham House". Zemřel bez potomstva, titul hraběte byl v roce 1776 obnoven pro synovce Edwarda Ligoniera (1740–1782), který prodělal rychlou kariéru v armádě a již v roce 1777 byl generálporučíkem. Zemřel ale také bez potomstva a šlechtické tituly spojené se jménem Ligonier zanikly.

John Ligonier, 1. hrabě Ligonier ("John Ligonier, 1st Earl Ligonier, 1st Viscount Ligonier, 1st Baron Ligonier") (7. listopadu 1680, Castres, Francie – 28. dubna 1770, Cobham, Anglie) byl britský vojevůdce a politik francouzského původu. Od roku 1702 sloužil v anglické armádě a zúčastnil se dynastických válek první poloviny 18. století. Kromě vojenské kariéry byl dlouholetým poslancem Dolní sněmovny a zastával také vládní úřady. V roce 1757 dosáhl hodnosti polního maršála a za sedmileté války byl vrchním velitelem britské armády. Získal několik šlechtických titulů, nakonec byl povýšen na hraběte a byl rytířem Řádu lázně.

Field Marshal John Ligonier, 1st Earl Ligonier, (7 November 168028 April 1770), was a French Huguenot exile, born Jean Louis de Ligonier in Castres, Southern France. He had a long and distinguished career in the British army and was appointed Commander-in-chief in 1758.


Historie vzniku.

Surrealista Lubo Kristek se narodil v Brně a v dětství žil na Tišnovské ulici. V roce 1968 emigroval do tehdejšího Západního Německa, odkud podnikal studijní cesty do mnoha dalších zemí. V roce 2015, po celoživotní pouti, se na tuto ulici vrátil a prostřednictvím Kristkova domu přinesl výtvarný cyklus nazvaný "Sisyfiade aneb Balvan v čase". Osudový návrat v jeho mysli zrodil představu filmového zpracování Sisyfova příběhu. V duchu příběhu Kristek proměnil i svůj dům, který se stal filmovou scénu a monumentální asambláží.

Popis.

Původní myšlenka vychází z mýtu o Sisyfovi, obzvláště z nového pohledu, který uvádí francouzský spisovatel a dramatik Albert Camus a dále rozvíjí český dramatik a herec Jiří Voskovec, s nímž se Kristek setkal v 70. letech během své šňůry výstav v USA. Voskovcovy úvahy zaznamenané na gramofonové desce "Relativně vzato" se soustředí na osvobození Sisyfa, uvězněného v neodvratném osudu, ve chvílích, kdy sestupuje z vrcholku kopce k jeho úpatí pro balvan. V těchto chvílích je naprosto svobodný - nemá "balvan". Lubo Kristek toto pojetí dále rozvíjí a transformuje do časových souvislostí – Sisyfa nechá obíhat na minutové ručičce ciferníku. Hodinový stroj speciálně pro Sisyfův stroj času navrhla a realizovala firma Elekon (Vyškov), odborník na věžní a fasádní hodiny (bylo třeba vyřešit zejména zátěž a vyvážení). Systém zajišťuje přesný čas i jeho automatickou změnu. Obzvláště zajímavý je přechod z času letního na zimní.  Další zákoutí domu je spojeno s Kristkovou úvahou, že lokálka Tišnovka nikdy nezanikla, dodnes existuje a je třeba ji umělecky zviditelnit. Proto je zasazena do autorova tvůrčího symbolu – nebeské dálnice. Nad tím vším se ve volném prostoru vznášejí dva ptáci, kteří se osvobodili ze svých skořápek (připomínka ab ovo, tedy z vejce či od počátku). Autor vnímá dům jako živou, stále se měnící bytost. Dominantu monumentální asambláže tvoří zlaté ruce vztahující se k nebi a chránící živý strom.

Kontext.

Kristkovy asambláže jsou svědectvím o proměnách doby. V 60. letech (například asambláž "Nosící", 1969) přinášejí existenciální tematiku, později ("Odhlučněná esetika luxusna", 1976) kritiku konzumu. V 80. letech zanechal Kristek své stopy v krajině, kde tvořil z materiálů a předmětů, které vyvrhlo moře či přinesla náhoda ("Kristus z ostnatého drátu", 1983, "Mořský kůň", 1986). V roce Sametové revoluce vytvořil z otevřeného okna asambláž s okřídlenou maskou ("Gloria, zrození Homo divinensus intelektes", 1989), v následující dekádě se v jeho díle pod povrchem nachází smetiště ("Na smetišti časů", 1994). S přelomem milénia akcentuje nesoulad mezi možnostmi vědy a úrovní etiky ("V předčasně klonovaném věku jedné planety", 2003). Kristkův dům do sledu autorových asambláží přináší motiv domova, soukromí a vztahu člověka k přírodě v éře zacykleného lidského pachtění.  Kristkův dům se stal dějištěm filmů "Ab ovo" a "Sisyfiade". Zařadil se k významných počinům Lubo Kristka, kterými jsou např. jeho příspěvek k sakrálním stavbám názedním oltářem "Transcendentální kompozice mezi utrpením a nadějí" (1977) ve vysvěcené kapli v německém Penzingu či realizace "Pomníku pro pět smyslů" (1991) pro Neues Stadtmuseum v Landsbergu, velkoformátové plastiky v architektuře "Strom vědění" (1981) v landsberském Gymnáziu Ignaze Köglera a bronzové kašny "Pijící" (1988) v lázních Greifenberg. Mezinárodní pozornosti dosáhl také desítkami happeningů a performancí (které od 70. let uspořádal v Německu, USA, Kanadě, Itálii, Španělsku, České republice, Rakousku, Turecku, Belgii, Polsku či na Slovensku), v nichž lze vysledovat návaznost na freudovskou psychoanalýzu a které se nesou v duchu paranoicko-kritické metody Salvadora Dalího. Česká republika je součástí jeho trojstátní sochařské pouti nazvané Kristkova podyjská glyptotéka.

Kristkův dům je budova, která byla sochařem Lubo Kristkem upravena do podoby asambláže a přináší výtvarné zpracování mýtu o Sisyfovi. Nachází se v Brně-Černých Polích na rohu ulic Tišnovská a Trávníky.

Kristek House () is a building on the corner of Tišnovská and Trávníky Streets in Brno, Czech Republic that was transformed into a monumental assemblage by the Czech sculptor, painter and action artist Lubo Kristek. The house-assemblage is dedicated to the myth of Sisyphus.


Klubová kariéra.

Deportivo Pasto.

Mina hrál za Deportivo Pasto od svých 18 let. Debut odehrál 20. března 2013 proti Atléticu FC v utkání Copa Colombia. První utkání v Categoría Primera A (1. kolumbijské lize) odehrál 15. září 2013 proti Deportivu Cali. Jediný gól v dresu Deportiva střelil 18. října Atléticu Huila.

Independiente Santa Fe.

V prosinci 2013 Mina přestoupil do jednoho z nejlepších kolumbijských klubů, do Santa Fe. Debutoval 25. ledna 2014 proti Rionegro FC. V odvetě kolumbijského superpoháru vstřelil Mina gól a pomohl Santa Fe k vítězství nad Atléticem Nacional.

Palmeiras.

Dne 1. května 2016 podepsal Mina pětiletý kontrakt s brazilským Sociedade Esportiva Palmeiras. Debutoval 4. července 2016 proti Sport Club do Recife a první gól za "Verdão" dal v dalším kole Santosu. V tom utkání byl ale střídán ještě před koncem prvního poločasu kvůli zranění. Zranění znemožnilo Minovi startovat na Letních olympijských hrách. Mina mohl hrát až na konci srpna a v září skóroval proti rivalům ze São Paulo FC a Corinthians. Sezonu dokončil se 4 góly a pomohl Palmeiras k ukončení dvaadvacetiletého čekání na vítězství v lize.

FC Barcelona.

V lednu 2018 si ho vyhlédla Barcelona a Mina se stal prvním kolumbijcem v historii týmu. Přestup stál 11,8 milionů euro a jeho výstupní klauzule je 100 milionů euro. Mina debutoval v semifinále Copa del Rey proti Valencii, když v 83. minutě střídal Gerarda Piquého. Ve španělské lize debutoval 11. února proti Getafe. V lize si připsal celkem 5 startů, ve kterých si připsal 1 asistenci proti Villarealu.

Everton FC.

Mina v srpnu 2018 přestoupil do anglického Evertonu. Poprvé hrál 3. listopadu proti Brightonu. První gól vstřelil 26. prosince Burnley.

Reprezentační kariéra.

V roce 2016 byl Mina nominován na Copa América 2016, na kterém si připsal 1 start. Mina odehrál 5 zápasů v kvalifikaci na MS 2018 a v květnu 2018 byl jmenován do třiadvacetičlenné nominace na hlavní turnaj. První zápas byl Mina na lavičce mezi náhradníky. V dalším zápase proti Polsku nastoupil a ve 40. minutě otevřel skóre utkání hlavičkou po rohovém kopu. Stejným způsobem dal gól i v závěrečném kole skupin proti Senegal, i v osmifinálovém utkání s Anglií. Díky jeho gólu ve 3. minutě nastavení se zápas dostal do prodloužení. Kolumbie nakonec vypadla až na penalty. Mina se s třemi góly stal nejlepším střelcem Kolumbie na šampionátu. Třemi góly vyrovnal rekord Paula Breitnera a Andrease Brehmeho v počtu gólů vstřelených obráncem na jednom MS.

Yerry Mina (* 23. září 1994, Guachené) je kolumbijský fotbalový obránce hrající za Everton FC a reprezentaci, za kterou si zahrál na MS 2018.

Yerry Fernando Mina González (; born 23 September 1994) is a Colombian professional footballer who plays as a centre-back for English club Everton and the Colombia national team. He shares the record for most goals in a single World Cup by a defender, with three goals at the 2018 FIFA World Cup.


Kvalifikace.

Kvalifikace do CHL se od sezony 2017/2018 oproti předchozím sezonám změnila, již neplatí žádné licence a kluby se musí probojovat do CHL ze svých soutěží podle těchto kritérií:  Z celkem 32 míst jich 24 připadne podle koeficientu úspěšnosti v předchozích sezonách 6 zakládajícím ligám (Švédsko (5), Finsko (5), Česko (4), Švýcarsko (4), Německo (3), Rakousko (3)), dále jedno místo pro vítěze Kontinentálního poháru a sedm pro mistry ostatních zemí (Norska, Slovenska, Francie, Běloruska, Dánska, Velké Británie a Polska)  Garantované místo má pouze vítěz předchozího ročníku, jeho místo se však započítává do celkového počtu jeho země.

Systém soutěže.

System soutěže je od sezony 2017/2018 odlišný než v předchozích ročnících. 32 týmů bude rozlosováno do 8 skupin po 4 týmech, které se střetnou dvakrát každý s každým (celkem 6 kol). Dva nejlepší týmy z každé skupiny postoupí do vyřazovací části.  Play-off se hraje až na finále na dva zápasy (nerozhodné zápasy se neprodlužují) a postupuje mužstvo s nejlepším celkovým skóre. Bude-li po dvou zápasech skóre nerozhodné, rozhodne desetiminutové prodloužení, popřípadě samostatné nájezdy. Finále rozhodne jediný finálový zápas, který v případě remízy po základní hrací době rozhodne dvacetiminutové prodloužení, popřípadě samostatné nájezdy.

Základní část.

Zápasy základních skupin budou probíhat od 30. srpna 2018 do 17. října 2018.

Play-off.

Play-off bylo rozlosováno 13. 10. 2017. Týmy byly losovány do dvojic ze dvou košů. V prvním koši byly vítězové skupin, ve druhém koši týmy z druhých míst. První zápasy osmifinále proběhly 31. 10. a 1. 11. 2018.

Hokejová liga mistrů 2018/2019 je v pořadím 5. ročníkem evropské klubové soutěže pořádané akciovou společností Champions Hockey League. Soutěže se účastní 32 klubů z 13 zemí. V základních skupinách se uskuteční celkem 96 zápasů, ve vyřazovací části se uskuteční celkem 29 zápasů, dohromady tedy bude v celém ročníku odehráno 125 utkání. Kvalifikace bude znovu pouze za sportovní zásluhy.

The 2018–19 Champions Hockey League was the fifth season of the Champions Hockey League, a European ice hockey tournament. The tournament was competed by 32 teams, and qualification was on sporting merits only. The six founding leagues were represented by between three and five teams (based on a four-year league ranking), while seven "challenge leagues" were represented by one team each. One place was awarded to the Continental Cup champion. Unlike in the first three editions, founding teams did not automatically qualify. The group stages began on 30 August 2018, and ended on 17 October 2018. The season had an average attendance of 3,401 per game, one percent increase from the previous season.


Historie.

Počátky konzumace čaje v Číně spadají do období dynastie Tchang (618-907), přičemž čaj byl připravován výhradně z drcených lístků čaje. Používání celých čajových lístků na přípravu čaje se datuje až od období dynastie Ming (1386-1644). První písemné zmínky o přípravě čaje způsobem "kung-fu čcha", pocházejí z čchingského období (1644–1911). Objevují v například v knize "Suej-jüan š’-tan" („Menu zahrady spokojenosti“) napsanou básníkem a učencem Jüan Mejem (1716–1797), nebo v knize "Meng-cchang ča-ču" kterou napsal úředník Jü Ťiao (1751–?), působící okolo roku 1800 v provincii Kuang-tung.  Původně byl "kung-fu cha" jeden z možných postupů v přípravě čaje, praktikovaný zejména na jihu Číny v provinciích Fu-ťien a Kuang-tung a zejména na jejich hranicích v okolí města Čchao-čou. V druhé polovině 20.století v souvislosti s celosvětovým vzrůstem obliby konzumace čaje docházelo ke zvýšení pozornosti k přípravě a podávání kvalitních čajů a oživení zájmu o historický kontext přípravy a podávání čaje. Z původně lokálně omezeného způsobu přípravy čaje se v 90. letech 20. století stala "de facto" norma čínského způsobu přípravy čaje.

Postup.

Základem je malá, uvnitř neglazovaná keramická konvice, která bývá tradičně vyrobena z hlíny z čínské oblasti I-sing. Dále jsou třeba malé misky a tzv. čichátka - válcovité nádobky, do kterých se čaj nalévá a ze kterých se před popíjením přelévá do čajových misek. Čichátka i misky proto mají stejný objem. Dále je třeba konvice na ohřívání vody, slévací džbánek, sítko a drobné nástroje pro manipulaci s čajem, jako je pinzeta a naběračka. Celá příprava se provádí na mělkém bambusovém nebo dřevěném podnosu s roštem, zvané čajové moře.  Při přípravě se v konvici ohřeje voda, která se nalije do konvičky a tím ji předehřeje a zvlhčí. Pak se přelije do džbánku a z něho se zavřená konvička ještě polévá zvenku. Do vyhřáté konvičky se vsype dostatečné množství čaje a nechá se chvíli nasávat vlhkost. Mezitím se horkou vodou vyhřejí čajové misky a čichátka. Následně se čaj v konvičce zalije vodou a po velice krátké chvíli se voda opět vylije. Následuje nové zalití vodou a po cca 20 sekundách slití do džbánku. Z něho se čaj rozlije do čichátek a ta se přikryjí miskami. Po chvilce se celé dvojice překlopí a čaj přelije z čichátek do misek. V misce se tak octne čaj připravený k popíjení, v čichátku zůstane jeho intenzivní vůně. Zalévání čaje v konvičce, loužení, slévání a popíjení se opakuje. Podle kvality čaje a teploty vody lze připravit 4-8 nálevů. Voda pro první zalití by měla mít asi 80 °C, pro další se její teplota zvyšuje. Doba loužení se postupně prodlužuje. Dobu zalití lze dobře odhadnout bez hodinek pomocí dechu. Zalití prvního nálevu může trvat sedm nádechů a výdechů, u každého dalšího nálevu se doba prodlužuje o dva až čtyři dechy. Přesný postup, teploty i časy se mohou lišit podle druhu čaje, chuti i zvyklosti.

Kung-fu čcha (, v Česku často nesprávně Kung-fu cha) je čínský čajový obřad, který zahrnuje rituální přípravu a prezentaci čaje. Je méně formalizovaný než japonský čajový obřad. Svůj původ má v postupu přípravy čaje v oblasti provincií Fu-ťien a Kuang-tung. Dnes je tento přístup používán znalci čaje jako způsob, jak maximalizovat chuť kvalitního čaje, zejména druhů oolong a pchu-er.

The gongfu tea ceremony or kung fu tea ceremony ( or ), is a kind of Chinese tea ceremony, involving the ritual preparation and presentation of tea. It is probably based on the tea preparation approaches originated in Fujian and the Chaoshan area of eastern Guangdong. The term literally means "making tea with skill". Today, the approach is used popularly by teashops carrying tea of Chinese origins, and by tea connoisseurs as a way to maximize the taste of a tea selection, especially a finer one.


Klubová kariéra.

Už jako 18letý nastupoval za argentinský celek Racing Club. Postupem času se o něj začaly zajímat velké kluby z Evropy, například španělské kluby Atlético Madrid a Real Madrid a také kluby z Itálie, AS Řím a Inter Milán. Přestupu do Interu zřejmě napomohl také bývalý forvard Interu Diego Milito, který v té době byl sekretářem Racingu. Samotný přestup se uskutečnil až v červenci 2018 za částku 23 milionů eur.  Premiérový zápas v lize jej čekal již v prvním kole, na půdě Sassuola se trenér Interu Luciano Spalletti spoléhal dokonce na několik debutantů najednou. Vedle Martíneze to byli Stefan de Vrij, Matteo Politano, Keita Balde i Kwadwo Asamoah. Zápas skončil porážkou Interu 0:1. Příležitost základní sestavy dostal v 7. kole doma s Cagliari a poprvé se gólově prosadil, když ve 12. minutě otevřel skóre přesnou hlavičkou. Inter nakonec zvítězil 2:0. Další gól vstřelil v listopadovém souboji s Frosinone, které dopadlo výhrou Interu 3:0. V základu dostal přednost před Maurem Icardim, kterého trenér Spalletti šetřil na Ligu mistrů proti Tottenhamu. V domácím zápase proti Neapoli 27. prosince seděl Martínez na lavičce náhradníků, přednost proti soupeři v tabulce dostal Icardi. Byl to ale střídající Martínez, kdo v 91. minutě rozhodl o vítězství milánského celku 1:0, a to osm minut po vstupu na hřiště. Inter zůstal na třetím místě a přiblížil se Neapoli na rozdíl pěti bodů. Také v únoru se gólově prosadil jakožto střídající „žolík“, a to v 79. minutě. Gól rozhodl o těsné výhře 1:0 na půdě Parmy a byl to také první gól Interu v kalendářním roce 2019, v předchozích třech zápasech tým vyšel gólově naprázdno. První březnový den se sice prosadil znovu proti Cagliari, ale jeho gól neodvrátil prohru 1:2. Březnové pětigólové derby proti AC Milán načal v základní sestavě a ve třetí minutě asistoval gólu Vecina. Sám pak proměnil penaltu na 3:1, Inter vyhrál nakonec 3:2. Martínez se na jaře chopil role prvního útočníka také díky „trucujícímu“ Icardimu, koncem března si však na reprezentačním srazu přivodil zranění. V závěru sezóny 2018/19 se vrátil na hřiště, ale gól už nevstřelil.

Lautaro Martínez (* 22. srpna 1997, Bahía Blanca, Argentina) je argentinský fotbalista hrající na postu útočníka za italský tým Inter Milán.

Lautaro Javier Martínez (; born 22 August 1997) is an Argentine professional footballer who plays as a striker for Italian club Inter Milan and the Argentina national team.


Historie.

Diskuse o společném sportovním týmu obou Korejí probíhají již od 60. let 20. století. Jednání však až do roku 1990 nebyla úspěšná. Před Asijskými hrami v Pekingu v roce 1990 byla představena vlajka, tvořená bílým listem s modrou siluetou Korejského poloostrova a ostrova Čedžu. Vlajka byla navržena v roce 1985 etnickými Korejci v Japonsku. Oficiálně byla tato vlajka poprvé použita na Mistrovství světa ve stolním tenise v roce 1991 v japonské Čibě, kde oba státy soutěžily jako jeden tým. Výpravy obou států šly pod společnou vlajkou na těchto akcích:  Společná vlajka se naopak neobjevila např. na Letních olympijských hrách v Pekingu v roce 2008, kde obě země vystupovaly odděleně.

Varianty vlajky.

Na Asijských hrách v roce 2002 byla na vlajku, k dohodnutému vzhledu z roku 1990, přidána silueta jihokorejského ostrova Ullung-do který leží asi 120 km na východ od Korejského poloostrova v Japonském moři.  V roce 2003 se na Asijských hrách objevilo na vlajce (spolu se siluetou ostrova Ullung-do) i souostroví Tokdo, které je předmětem teritoriálního sporu mezi Jižní Koreou a Japonskem.  V roce 2006 byly na Olympijských hrách v Turíně na společnou vlajku přidány ještě siluety dvou skalisek Ie-odo (), nacházející se asi 150 km na jihozápad od jihokorejského ostrova Čedžu. Skaliska jsou předmětem sporu mezi Jižní Koreou a Čínou. Není obrázek.  Na zimních olympijský hrách v jihokorejském Pchjongčchangu sice korejští sportovci, po protestu Japonska, nastupovali s vlajkou bez siluet sporných území, severokorejské roztleskávačky v hledišti však používaly vlaječky se siluetami Ullung-do, Tokdo i Ie-odo.

Společná korejská vlajka je neoficiální vlajka užívaná k reprezentaci celé Koreje v případech, kdy se Severní Korea a Jižní Korea zúčastňuje sportovních soutěží jako sjednocený tým a odtud přeneseně jako obecný symbol opětovného sjednocení Koreje. Skládá se z modré siluety Korejského poloostrova spolu s ostrovem Čedžu na jihozápadě na bílém pozadí.

The Korean Unification Flag is a flag designed to represent all of Korea when North and South Korea participate as one team in sporting events.


Životopis.

Narodil se v indickém Manali ve státě Himáčalpradéš v Himálaji. Jeho otec je Ind a matka Italka, seznámili se při její dovolené v Indii. Ve městě provozují italskou restauraci.  Vystudoval politologii na Florentské univerzitě, pracuje v rodinné italské restauraci a zastává funkci předsedy Indické sáňkařské federace.  V roce 2002 mu bylo nabídnuto italské občanství, možnost závodit za italský sáňkařský tým i letní zaměstnání u italské policie, nabídku však odmítl.

Sport.

V šesti letech začal lyžovat na místní jediné 300 metrů dlouhé sjezdovce (bez vleku). Později dostal k Vánocům od italských prarodičů sáňky, na kterých také jezdil.  Ve 14 letech chodil na internátní školu, kam přišla pozvánka na tábor pro zimní sportovce. Jako aktivní sportovec, fotbalista a pozemní hokejista, se přihlásil a by vybrán. Očekával, že půjde o lyžařský kurz.  Kurz však vedl bývalý bývalý rakouský sáňkař Günther Lemmerer, mistr Evropy z roku 1982, který do Indie přišel v rámci programu Mezinárodní sáňkařské federace na propagaci sáňkařského sportu v rozvojových zemích. Vzhledem k tomu, že v Indii není žádná sáňkařská dráha, trénovali na saních opatřených kolečky. Lemmester v Kešavanovi rozpoznal sáňkařský talent.  O dva měsíce později byl tak pozván na výcvikový tábor do Rakouska již na skutečných sáňkách. Na začátku roku 1997 se do Rakouska vrátil aby trénoval a sledoval sáňkařské mistrovství světa. Při jednom ze závodů byl předjezdcem.  Koncem roku pokračoval v tréninku, úspěšně se zúčastnil několika závodů a splnil kvalifikační kritéria na Zimní olympijské hry v Naganu v roce 1998, kterých se v 16 letech jako jediný indický závodník zúčastnil.  I nadále se sportu věnoval, nemohl si dovolit realizační tým ani trenéra, saně na trénink a závody si obvykle půjčoval od jiných závodníků. Někdy také při závodech přespával v autě nebo na ně cestoval z letiště stopem. Protože v Indii není k dispozici sáňkařská dráha, v Indii se připravoval sjížděním horských silnic na saních opatřených kolečky.  V roce 2002 dostal nabídku závodit za italský sáňkařský tým a získat italské občanství, tuto nabídku však odmítl. Zimních olympijský her v Salt Lake City v roce 2002 se tak zúčastnil opět pod indickou vlajkou a opět jako jediný indický účastník. Jeho letadlo do Montrealu bylo zpožděné, čímž zmeškal autobus do Salt Lake City a do města tak cestoval autostopem. V olympijském závodě skončil 33. z 50 závodníků.  Zúčastnil se i Zimních olympijských her v Turíně v roce 2006, tentokrát již indická výprava čítala 4 závodníky. V olympijském závodě skončil 25. z 36 závodníků, čímž předčil např. i českého sáňkaře Jakuba Hymana, který skončil 27.  Účast na Zimních olympijských hrách 2010 mu umožnili zaměstnanci indického nejvyššího soudu, kteří pro něj vybrali 450 000 rupií na zakoupení nových závodních saní. V olympijském závodě skončil 29. z 39 závodníků.  Na Zimních olympijských hrách 2014 závodil jako nezávislý olympijský účastník, když Indická olympijská asociace byla od roku 2012 suspendována kvůli korupci. V olympijském závodě skončil 37. z 39 závodníků. Během her však byla indická federace přijata zpět, závěrečného ceremoniálu se tak zúčastnil již v indické výpravě.  Od konce roku 2014 si již mohl dovolit spolupracovat s trenérem, začal tedy spolupracovat s americkým sáňkařem Duncanem Kennedym. Již naposledy se zimních olympijských her zúčastnil v roce 2018 v Soči. V olympijském závodě skončil 34. ze 40 závodníků.

Šiva Kešavan ( शिवा केशवन, * 25. srpna 1981 Manali) je indický sáňkař. V letech 1998 až 2018 reprezentoval svoji zemi na šesti olympiádách v řadě, čtyřikrát byl vlajkonošem indické výpravy. Je čtyřnásobným mistrem Asie z let 2011, 2012, 2016 a 2017 a držitelem kontinentálního rekordu rychlostí 134,3 km/h.

Shiva Keshavan (born 25 August 1981) is a six time Olympian and the first Indian representative to compete in luge at the Winter Olympic Games. He set a new Asian speed record at after beating the previous record of and won gold medal in the 2011 Asian Luge Cup at Nagano in Japan. In 2012, he set a new Asian track record at 49.590 seconds. He is the reigning Asian Champion.


Výbava.

Moskvič 412 disponoval bohatou výbavou, která nebyla v té době samozřejmá ani v západoevropských vozech stejné objemové třídy, např.:

Elektrická výzbroj.

Poprvé u značky Moskvič byl použit alternátor. Poskytoval výkon až 480 W (40 A), což spolehlivě pokrylo veškeré spotřebiče ve voze. Zapalování bateriové, kontaktní.  Ve voze byla skříňka na 3 pojistky po 10 A (zpětné světlomety, motorek větráku, přístroje, přerušovač blinkrů, klakson) a 2 bimetalové jističe (stěrače 7 A, světla 20 A). Buzení alternátoru, zapalovací soustava a zapalovač cigaret byly bez jištění.  Nevýhodou byla absence relé pro výkonné spotřebiče (např. světla), přes spínače tedy tekl silový proud. Druhým slabým místem elektroinstalace byl ampérmetr, který nepoužíval bočník. Veškerý proud tedy protékal přes palubní desku. Ampérmetr se mohl časem protavit do svého plastového lůžka a působit problémy.

Spotřeba paliva.

Moskviče 412 bývaly kritizovány za vysokou spotřebu paliva. Mohl za to karburátor a kontaktní zapalovací soustava, které vyžadovaly častější seřizování a čištění, jež se jim v běžném provozu nedostávalo, ale také samotní řidiči, kteří rádi využívali možností silného motoru, případně vůz přetěžovali. Roli hrál ovšem i tehdejší nekvalitní benzín, oleje a pneumatiky. Řidič sžitý s charakterem motoru a správně seřízeným vozem mohl nicméně dosahovat průměrné spotřeby 7-8 litrů na 100 km.

Moskvič 427.

Moskvič 427 byla kombi verze Moskviče 412. Pod zavazadlovým prostorem v odklopné přihrádce se nacházelo rezervní kolo, opěradlo zadní lavice bylo sklopné. Vůz měl stálý převod 4,55:1 (sedan 4,22:1) a zvýšenou nosnost, silnější zadní pérování.

Moskvič 434.

Moskvič 434 byl užitkový vůz odvozený od Moskviče 412. Místo zadních bočních okének byl plech a chyběla zcela zadní sedadla. Vůz měl stálý převod 4,55:1 (sedan 4,22:1) a zvýšenou nosnost.

Moskvič 412 (rusky: Москвич-412) byl osobní automobil nižší střední třídy (v dobové terminologii "střední objemové třídy"), vyráběný závody AZLK a Iž. Oproti dříve vyráběným typům představoval významný pokrok z hlediska zjednodušení údržby, snížení spotřeby paliva, zvýšení výkonu, provozní spolehlivosti a životnosti, zároveň se zachováním velkého množství původních dílů.

The Moskvitch 412 (Moskvich 412, Москвич-412, M-412) is a small family car produced by Soviet/Russian manufacturer MZMA/AZLK in Moscow from 1967 to 1975, and by IZh in Izhevsk from 1967 to 1982 (also known as IZh-412). It was a more powerful and prestigious version of the M-408 model, offering more features for a higher price.


Dětství.

Princezna Augusta se narodila 19. července 1822 v paláci Montbrillant v Hannoveru. Její otec byl Adolf z Cambridge, sedmý syn krále Jiřího III. a Šarloty Meklenbursko-Střelické. Augustinou matkou byla Augusta Hesensko-Kaselská. Jako vnučka Jiřího III. v mužské linii měla titul britská princezna s předponou Její Královská Výsost. Malá princezna byla pokřtěna v paláci Montbrillant 16. srpna 1822, reverendem Edwardem Curtisem Kempem (kaplan britského velvyslance v Berlíně, sira George Rose). Tři z jejích kmoter byly křtu přítomnyː  Zbytek kmotrů nebyl přítomen, případně byl reprezentován zástupci:  Princezna strávila své dětství v Hannoveru, kde byl její otec místokrálem, jménem svého bratra Jiřího IV.  Augusta měla jednoho bratra, Jiřího, budoucího vévodu z Cambridge, a jednu sestru, Marii Adelaidu, budoucí vévodkyni z Tecku. Byla také sestřenicí královny Viktorie a tetou Marie z Tecku, manželky krále Jiřího V.

Manželství.

28. června 1843 se Augusta v Buckinghamském paláci v Londýně provdala za svého bratrance Fridricha Viléma Meklenbursko-Střelického. Po svatbě se stala "Její Královskou Výsostí" meklenbursko-střelickou dědičnou velkovévodkyní a 6. září 1860, po tchánově smrti, "Její Královskou Výsostí" meklenbursko-střelickou velkovévodkyní. Augusta měla s Fridrichem Vilémem dva synyː

Pozdější život.

Přestože trávila Augusta většinu své dospělosti v Německu, udržovala úzké osobní vztahy s britskou královskou rodinou. Často navštěvovala svou matku, vévodkyni z Cambridge, v jejích pokojích v Kensingtonském paláci.  Po matčině smrti v roce 1889 získala Augusta dům v londýnské čtvrti Buckingham Gate, kde trávila část roku až do pokročilého stáří.  Při přípravě na korunovaci krále Eduarda VII. a královny Alexandry, s ní vévoda z Norfolku konzultoval otázky oblečení a etikety. To proto, že byla o sedmdesát jedna let dříve přítomna korunovace krále Viléma IV. a královny Adelheid. Byla také schopna podat podrobnosti z korunovace královny Viktorie.  Augusta si byla obzvláště blízká se svou neteří, budoucí královnou Marií. Nicméně, stáří jí zabránilo v účasti na korunovaci Jiřího V. a Marie z Tecku 22. červnu 1911.  Po vypuknutí První světové války jí britská vláda pozastavila důchod, který obdržela jako člen královské rodiny.  Jako stará paní byla Augusta známá svou nevrlostí. Byla ale také velmi chytrá a inteligentní. Augusta zemřela jako meklenbursko-střelická velkovévodkyně vdova 5. prosince 1916 v Neustrelitz a byla pohřbena v Mirow.

Augusta z Cambridge (19. července 1822 - 5. prosince 1916) byla členkou britské královské rodiny a vnučkou krále Jiřího III. Sňatkem s Fridrichem Vilémem se stala meklenbursko-střelickou velkovévodkyní.

Princess Augusta of Cambridge (19 July 1822 – 5 December 1916) was a member of the British Royal Family, a granddaughter of George III. She married into the Grand Ducal House of Mecklenburg-Strelitz and became the Grand Duchess of Mecklenburg-Strelitz.


Nasazení.

První služby VoLTE byly spouštěny v Jižní Koreji a ve Spojených státech v roce 2012; první komerční „plnohodnotnou“ VoLTE služba na světě spustila firma SingTel v Singapuru 31. května 2014, zpočátku pouze pro telefony Samsung Galaxy Note 3. V červnu 2014 předvedla firma KT první roamingové spojení používající VoLTE.  Na konci září 2014 jsou služby VoLTE dostupné v sítích nejméně 14 operátorů v Hongkongu, Japonsku, Jižní Koreji, Singapuru, a ve Spojených státech. V České republice začal VoLTE testovat T-Mobile v říjnu roku 2014, plné pokrytí touto službou předpokládá do konce roku 2021 a v květnu 2015 zahájil komerční provoz. V roce 2016 umožňují čeští operátoři používat VoLTE pouze v rámci své sítě a jen u některých telefonů, které navíc musí pocházet z jejich vlastního prodeje. Postupně, převážně v roce 2017, začali operátoři podporovat i některé telefony zakoupeny mimo jejich vlastní síť.

Zařízení podporující VoLTE.

Top modely mobilních telefonů podporují VoLTE od roku 2012 (Samsung Galaxy S III LTE), případně později (iPhone 6 z roku 2014). Podrobnější tabulku naleznete v anglické mutaci tohoto článku.

Kvalita hlasu.

Pro zajištění kompatibility vyžaduje 3GPP alespoň (úzkopásmový) kodek AMR-NB, ale doporučeným řečovým kodekem pro VoLTE je AMR-WB (Adaptive Multi-Rate Wideband) známý také jako HD Voice. Tento kodek je povinný v 3GPP sítích, které podporují 16 kHz vzorkování.  Fraunhoferův institut navrhl a předvedl implementaci kodeku AAC-ELD (Advanced Audio Coding-Enhanced Low Delay) nazývanou "Full-HD Voice" pro mobilní telefony LTE. Zatímco předchozí hlasové kodeky pro mobilní telefony podporovaly pouze frekvence do 3,5 kHz a zaváděné širokopásmové audioslužby označované jako "HD Voice" do 7 kHz, Full-HD Voice přenáší celé slyšitelné pásmo 20 Hz na 20 kHz. Aby však bylo možné uskutečnit hlasové spojení mezi dvěma účastníky, musí tento kodek podporovat oba mobilní telefony i síť.

VoLTE () je technologie umožňující přenášet hlasové hovory přímo přes sítě Long Term Evolution (LTE). K přenosu se využívá infrastruktura IP Multimedia Subsystem (IMS) se zvláštními profily pro řídicí a mediální rovinu hlasové služby v LTE definované v dokumentu GSMA IR.92.

Voice over Long-Term Evolution (VoLTE) is a standard high-speed wireless communication for mobile phones and data terminals, including Internet of things (IoT) devices and wearables. It is based on the IP Multimedia Subsystem (IMS) network, with specific profiles for control and media planes of voice service on the LTE wireless broadband service defined by GSMA in PRD IR.92. This approach results in the voice service (control and media planes) being delivered as data flows within the LTE data bearer, with no dependency on (or ultimately, requirement for) the circuit-switched voice network to be in the call path. VoLTE has up to three times more voice and data capacity than older 3G UMTS and up to six times more than 2G GSM. It uses less bandwidth because VoLTE's packet headers are smaller than those of unoptimized VoIP/LTE.


Život.

Do Československa byl po odchytu v Súdánu přivezen 19. září 1975 spolu se samcem Saútem a samicemi Nesárí, Núrí, Nolou a Nádí a nový domov našel v ZOO Dvůr Králové. Postupně se s Nasimou stal otcem samiček Nabiré a Nájin. V roce 2009 se vrátil do Afriky, kde žil v rezervaci Ol Pejeta Conservancy v Keni spolu se samicemi Nájin a Fatu. O jejich bezpečí pečovala speciální ochranka. Pro jeho vlastní bezpečí byl Sudánovi uříznut roh. Cílem návratu do Afriky byla poslední snaha o přirozené rozmnožení druhu, který byl na pokraji vyhynutí.

Skon a neúspěch pokusu o přirozenou reprodukci druhu.

Sudán měl kvůli vysokému věku zdravotní problémy, které vedly k degenerativním změnám svalstva a kostí a na kůži měl rozsáhlé léze. Kvůli tomu byl poslední měsíce jeho života pod neustálým veterinárním dohledem. V roce 2017 dostal infekci do nohy, která postupně jeho stav zhoršovala, až se nakonec nemohl postavit. Potom se jeho zdraví dále výrazně zhoršilo a veterináři se 19. března 2018 rozhodli pro jeho utracení. Bylo mu 45 let. Záchrana druhu je tak možná už jen pokusem o umělou reprodukci, protože na světě žijí ještě dvě samice a vědci mají také vzorky spermatu Sudána.  1. dubna se odehrála v Keni smuteční ceremonie na uctění Sudána jakožto posledního samce svého druhu. Pietní akce se zúčastnilo několik zástupců keňských úřadů a pracovníci rezervace včetně strážců, kteří Sudána střežili. Vrcholem ceremonie bylo odhalení pamětní desky Sudánovi.

Památka.

15. března 2018, tj. čtyři dny před Sudánovou smrtí, byla v New Yorku odhalena socha Poslední tři posledních tří žijících bílých severních nosorožců, která zobrazuje Sudána, Nájin a Fatu.

Sudán (1973, Shambe, Súdán – 19. března 2018, Ol Pejeta, Keňa) byl poslední žijící samec severního bílého nosorožce na světě.

Sudan (1973 – 19 March 2018) was a captive northern white rhinoceros ("Ceratotherium simum cottoni") that lived at the Dvůr Králové Zoo in the Czech Republic from 1975 to 2009, and the rest of his life at the Ol Pejeta Conservancy in Laikipia, Kenya. At the time of his death, he was one of only three living northern white rhinoceroses in the world, and the last known male of his subspecies. Sudan was euthanised on 19 March 2018, after suffering from "age-related complications".


Útok v Carcassonne.

Krátce před desátou hodinou v pátek 23. března 2018 Redouane Lakdim, ozbrojený jednoruční pistolí, zastavil auto na předměstí města. Oba dva cestující postřelil, spolucestující okamžitě zemřel, řidič byl vážně zraněn. Zdálo se, že poblíž vojenských kasáren vyčká na vojáky, ale zamířil k policejním kasárnám, kde zaútočil na čtyři policisty běžící zpět ke kasárnám střelnou zbraní. Jeden z policistů byl zraněn, kulka o malý kousek minula srdce. Lakdim poté z místa zmizel a odjel do pět kilometrů vzdáleného Trèbesu.

Rukojmí.

Okolo 11 hodin Lakdim vstoupil do supermarketu Système U ozbrojen jednoruční pistolí a nožem. Uvnitř bylo okolo 50 lidí. Křičel "Allahu akbar" a prohlásil se vojákem Islámského státu. Zastřelil dva civilisty, další unesl jako rukojmí a všem ostatním nařídil lehnout si na zem. Téměř všem se podařilo ze supermarketu utéci, někteří se ukryli v lednici. Na místo téměř okamžitě přijely stovky příslušníků policie a četnictva, oblast uzavřeli a pomohli s evakuací zbytku lidí. Nalezli Lakdima držícího několik rukojmí a ženu, kterou použil jako lidský štít. Okolo 12:20 hodin se jednotka GIGN shromáždila poblíž supermarketu, na místo dorazil také ministr vnitra Gérard Collomb. Lakdim požadoval propuštění Salaha Abdeslama, islamistu obviněného z účasti na teroristických útoků v Paříži z listopadu 2015. Policie dovnitř předvedla Lakdimovu matku a dvě sestry kvůli vyjednávání, které neskončilo úspěšně.  Příslušník četnictva Arnaud Beltrame se nabídl, že se za zadrženou ženu vymění. Beltrame si nechal zapnutý telefon, aby policie venku mohla slyšet, co se děje vevnitř. Po následujících třech hodinách Lakdim vystřelil, o čemž se policie dozvěděla právě díky zapnutému telefonu. Jako reakci na výstřel GIGN okamžitě (14:40) na supermarket zaútočila a o dvě minuty později Lakdima zabila. Dva z příslušníků GIGN byli zraněni. Krátce poté do budovy vešli policejní psi a dorazila záchranná služba. Beltrame byl veleben za jeho hrdinský čin, ale později na následky zranění zemřel. Pitva odhalila, že Beltrame zemřel na následky smrtelných bodných ran do jeho hrdla.

Útočník.

Útočník byl identifikován jako Redouane Lakdim, muž dlouhodobě žijící ve francouzském městě Carcassonne původem z Maroka spolu s jeho rodiči a sestrami. Už dvakrát byl uznán vinným z menších trestných činů a v roce 2016 si jeden měsíc ve vězení odseděl. Byl velmi aktivní na profilech na sociálních sítích novodobého islámského směru Salafíja a od roku 2014 byl na seznamu možných islámských extremistů. Pro svůj radikalismus a blízkost k hnutí Salafíja byl pod policejním dohledem, ale nebyly nalezeny známky, že by mohl udělat obdobný útok. Po jeho smrti v Trèbesu policie navštívila jeho dům a vyslechla jeho příbuzné a přátele. Jeden z nich ho popsal jako příjemného mladého muže. Ministr vnitra Gérard Collomb si myslí, že jednal sám.

Dne 23. března 2018 se v jižní Francii ve městech Carcassonne a Trèbes odehrál teroristický útok. V Carcassonnu pětadvacetiletý Redouane Lakdim francouzsko-marockého původu střelil dva cestující v automobilu, čímž zabil spolucestujícího a vážně zranil řidiče. Automobil následně unesl. Následně zahájil palbu na čtyři běhající policisty, jednoho přitom zranil. Lakdim jel do nedalekého Trèbesu, kde zaútočil na supermarket Système U, kde zabil dva civilisty, další zranil a unesl minimálně jednoho rukojmího. Přísahal věrnost Islámskému státu a požadoval propuštění Salaha Abdeslama, islamistu obviněného z účasti na teroristických útoků v Paříži z listopadu 2015. Četník Arnaud Beltrame se nabídl, že se vymění za ženu, kterou Lakdim držel jako rukojmí. Lakdim souhlasil. Po třech hodinách ale Lakdim střelnou zbraní Beltrameho zranil a následně na následky zranění zemřel. Beltrameho prohlásil prezident Francie Emmanuel Macron za hrdinu. Policejní taktická jednotka následně na budovu, kde byl Lakdim, zaútočila a Lakdima zabila.

On 23 March 2018, there was a series of Islamist terrorist attacks in the towns of Carcassonne and Trèbes in southern France. Redouane Lakdim, a 25-year-old French-Moroccan (born 11 April 1992 in Taza, Morocco), shot the two occupants of a car in Carcassonne, killing the passenger and hijacking it. He then opened fire on four police officers, seriously wounding one. Lakdim drove to nearby Trèbes, where he stormed a Super U supermarket, killing two civilians, wounding others, and taking at least one hostage. He swore allegiance to the Islamic State and demanded the release of Salah Abdeslam, the only surviving suspect of the November 2015 Paris attacks.