Život a dílo.

Lilith byla nejmladší z rodiny se dvěma dětmi. Její otec vyráběl profesionálně dřeváky a pracoval jako pošťák. Od svého mládí milovala psaní, kreslení a vaření. V letech 1983 - 2000 pracovala jako výkonná tajemnice, pak následovalo vzdělání na "Schoevers Academie" v Nijmegenu.

Od spisovatelky k fotografce.

V roce 2005 začala opět psát. Svou kulinářsko - erotickou historku “Kalfsbraadstuk op tagliatelle met een zachte saus van witte port en kaas” (Telecí pečeně na tagliatelle s jemnou sýrovou omáčkou a bílým portským vínem”) publikovala ve skupině “Raadselige Roos” v roce 2005, publikaci soutěžní prózy a poezie “Literair Café Venray-Region”. Následovaly ilustrace a publikování svých autoportrétů na Internetu, které doplňovala svými příběhy. Nejdříve pomocí webkamery, pak s jednoduchým kompaktním fotoaparátem. V roce 2006 fotografie zcela převzaly písemnou podobu. Od té chvíle vypráví svůj životopis s pomocí zrcadlovky, stativu a dálkového ovládání.

Skandál.

Její práce pravidelně vyvolávala rozhořčení a během výstavy v euregio domě v Mönchengladbachu a konferenční místnosti Rolduc v Kerkrade cenzurována. Její autoportrét “Forgive me father, for....” z konfesní řady “I could ‘ve had religion” se přesto dostal na titulní stránku ranního vydání "Sp!ts".  V roce 2012 vystavila svá díla jako jedna z deseti významných limburských umělců v Pulchri Studio v Haagu, kromě jiného společně s dalšími umělci jako jsou Ted Noten, Charles Eyck a Lei Molin. V tomtéž roce byla její díla poprvé vystavena v nizozemské výstavě v USA: "The Wonder of Woman " a "FotoFestival Naarden", oboje Abteilung Photoville, Brooklyn Bridge Park.

Dokument.

V roce 2012 začala se svým projektem "Lilith in da House" ("Lilith v domě"). Dekorací pro autoportréty se staly neznámé a cizí domy. Zároveň se zrodila nová forma fotografie: dokumentace o nemocné s lymskou boreliózou Risja Steeghs, tehdy 21leté. „Das Haus der Kunsten Limburg” v Roermondu a kromě putovní výstavy vyšla také kniha, oboje pod stejným názvem: "Risja, a story by Lilith".  Siebe Weide, ředitel nizozemského muzejního spolku napsal do knížky předmluvu. Hedy d’Ancona napsala doslov a zodpovídala za prezentaci knihy v Amsterdamu. Umělec Lieve Prins napsal úvod k ní. Kromě toho se na tomto projektu podílel také Frans Pollux, spisovatel, novinář a hudebník. Napsal pro Risja báseň nazvanou "De danseres" ("Tanečnice").

Lilith Love, původním jménem Henriëtte Johanna Ignatia Maria van Gasteren (* 9. září 1964 Sevenum, Nizozemsko), je nizozemská výtvarná fotografka a obrazová umělkyně. Mezi témata, kterými se ve svém díle zabývá jsou například identita, ženy a jejich archetypy, genderová manipulace, svoboda a rovnost.

HJIM van Gasteren is the pseudonym of Henriëtte Johanna Ignatia Maria van Gasteren (Sevenum, September 9, 1964), a Dutch photographer and artist, known for her, sometimes controversial, self-portraits. She was formerly known as Lilith Love but she changed her artist name in 2020. Recurring themes in her work are: identity, femininity, female archetypes, gender bending, freedom and equality.


Hráčská kariéra.

Narodil se v ruském městě Čeljabinsk, ve kterém nastartoval svou kariéru v místní mládežnickém týmu Bělyje medvědi Čeljabinsk. V sezoně 2011/12 a 2012/13 hrál juniorskou nejvyšší soutěž v Rusku MHL. První sezónu odehrál v pouhých 16-letech, odehrál celkem 38 zápasů. V roce 2012 byl vybrán v draftu KHL mateřským týmem Traktor Čeljabinsk hned v prvním kole z 11. pozice. V listopadu 2012 byl poprvé jmenován do jmenován do kádru Traktoru a debutoval v zápase proti Barys Astana. V sezoně nakonec odehrál za Traktor 18 zápasů, ve kterých zaznamenal šest kanadských bodů. V playoff přidal 9 kanadských bodů z 25 zápasů. V prvním ročníku KHL doputoval s týmem až do finále o Gagarinův pohár, ve kterém ale prohráli nad týmem OHK Dynamo Moskva 2:4 na zápasy. Poté, co byl zvolen v lednu, únoru a březnu 2013 nejlepším nováčkem měsíce v KHL, nakonec vyhrál trofej Alexeje Čerepanova jako nejlepší nováček sezóny.  1. května 2013 získala hráčská práva Ničuškina OHK Dynamo Moskva a měl platnou smlouvu v KHL až do roku 2015. V létě 2013 před draftem NHL byl jako jeden z nejslibnějších talentů. Na konci května 2013 ukončil smlouvu s Dynamem Moskva aby mohl hrát v NHL. V draftu byl vybrán týmem Dallas Stars v prvním kole z celkového desátého místa. S Dallasem Stars se v červenci 2013 dohodl na tříleté smlouvě. První ročník v nejprestižnější lize světa NHL, odehrál pouze v hlavním kádru Dallasu, vynechal pouze tři zápasy. Se 79 odehraných zápasů nasbíral 34 kanadských bodů (14+20). Za skvělé výkony byl nominován do Ruské soupisky pro zimní olympijské hry ve Vancouver. Převážnou část sezony 2014/15 musel vynechal kvůli zranění Kyčelního kloubu, která vyžadovala operace. Po uzdravení odehrál na rozehraní pět zápasů ve farmě Dallasu týmu Texas Stars. Po skončení sezony v NHL měl zájem reprezentovat Rusko na mistrovství světa konané v Praze. V širší nominaci musel hlavní trenér Oļegs Znaroks vyškrtnout dva hráče, právě Ničuškina a Jegora Averina.  Po návratu do KHL trvalo Ničuškinovi déle na změnu hracího tandemu, až v desátém zápase se mu podařilo vstřelit branku. Později se mu začínalo dařit v produktivitě a nakonec reprezentoval ruský národní tým, nejprve v přípravným turnaji Euro Hockey Tour a nakonec ho hlavní trenér nominoval na světový šampionát konaná ve Francii a Německu. Z MS získali bronzové medaile. V ročníku se taktéž ukázal i jako rváč, v 35 minutě úmyslně Jevgenij Arťuchin z HK Sibir Novosibirsk chtěl udeřit Ničuškina loktem do hlavy, to si nenechal líbit a vyzval Arťuchina v nerovnoměrném souboji k rvačce. I když je Arťuchin o téměř 25 kilo těžší, nevedl si Ničuškin špatně a uštědřil soupeře několika ranami ale později nakonec sám podlehl, diváci ocenili jeho snahu a bojovnost potleskem. Možnost vrátit se do organizace Dallas Stars potvrdil zájem samotný klub. Dallas Stars chránil jeho hráčská práva při rozšiřovacím draft pro nově vzniklí klub Vegas Golden Knights. Ředitel skautingu Stars Joe McDonnell sám řekl, ”Nakonec ale bude záležet jen na něm, zda se bude chtít vrátit”.

Valerij Ivanovič Ničuškin (;* 4. března 1995 v Čeljabinsku) je ruský hokejový útočník, hrající v zámořské NHL za tým Colorado Avalanche.

Valeri Ivanovich Nichushkin (; born March 4, 1995) is a Russian professional ice hockey right winger who currently plays for the Colorado Avalanche of the National Hockey League (NHL). He was selected by the Stars in the first round, 10th overall, of the 2013 NHL Entry Draft.


Narození.

St James's Palace oznámil veřejnosti těhotenství vévodkyně z Cambridge 3. prosince 2012, tedy dříve, než je obvyklé, protože tou dobou byla vévodkyně přijata do nemocnice kvůli velmi silné těhotenské nevolnosti (Hyperemesis gravidarum).  V počátcích porodu ráno 22. července 2013 byla vévodkyně přijata do St Mary's Hospital v Londýně, tedy do stejné nemocnice, kde princezna Diana porodila prince Williama i jeho bratra prince Harryho. Princ se narodil v 16:24 britského letního času a vážil 3,8 kg. Princ William byl přítomen u porodu.  Narozením prince nastalo poprvé od úmrtí královny Viktorie v roce 1901, že jsou na živu vládnoucí monarcha a tři generace přímých následníků trůnu.

Tituly.

V prosinci 1917 vyhradil král Jiří V. titul „královská Výsost" spolu s titulem „princ/princezna" jen pro děti panovníka, děti panovníkových synů a pro nejstaršího syna prince z Walesu. Nejstaršímu synovi prince Williama, který je nejstarším synem prince z Walesu, by tak tyto tituly náležely, ale všechny jeho další děti by měly nárok pouze na titul „Lord/Lady". Královna Alžběta II. ale toto nařízení 31. prosince 2012 upravila a garantovala tyto tituly všem dětem nejstaršího syna prince z Walesu. Princ George tak měl zajištěn nárok na stejné tituly, i kdyby se narodil jako děvče.  Princ George je třetím v následnictví trůnu 16 zemí známých jako Commonwealth Realms, což jsou: Spojené království, Antigua a Barbuda, Austrálie, Bahamy, Barbados, Belize, Grenada, Jamajka, Kanada, Nový Zéland, Papua Nová Guinea, Svatá Lucie, Svatý Kryštof a Nevis, Svatý Vincenc a Grenadiny, Šalamounovy ostrovy a Tuvalu. Před ním je pouze jeho děd a otec.

Křtiny.

Princ George byl pokřtěn dne 23. října 2013 v královské kapli paláce St. James's. Křest provedl arcibiskup z Canterbury Justin Welby a byla k němu užita stejná křtitelnice, která byla vyrobena a užita při křtu pozdější německé císařovny Viktorie, a voda z řeky Jordán.

Princ George Alexander Louis z Cambridge ( Jiří Alexandr Ludvík; * 22. července 2013 Londýn) je prvorozený syn prince Williama, vévody z Cambridge a jeho manželky Catherine. Od okamžiku svého narození je třetí v linii následnictví britského trůnu po svém dědovi a otci.

Prince George of Cambridge (George Alexander Louis; born 22 July 2013) is a member of the British royal family. He is the eldest child of Prince William, Duke of Cambridge, and Catherine, Duchess of Cambridge, and third in the line of succession to the British throne behind his grandfather Prince Charles and his father. As he is expected to become king one day, his birth was widely celebrated across the Commonwealth realms. George occasionally accompanies his parents on royal tours, and has affected business and popular culture.


Život a kariéra.

Dětství.

CL, také známá jako Lee Chae Rin nebo Faith Lee (anglické jméno), byla narozena v Seoulu v Jižní Jižní Koreji. Vzhledem k otcově povolání jakožto profesora fyziky, se CL jako malé dítě musela stěhovat. Žila ve Francii a Japonsku, kde se naučila anglicky, francouzsky a japonsky.  CL byla trainee pod společností JYP Entertainment, kde se spřátelila se Sohee a Yeeun (Wonder Girls), s Junsuem/Jun.K (2PM), Zinger (Secret), Min (Miss A) a solo zpěvákem Jayem Parkem.  V jejím náctiletém období se rodina opět rozhodla k trvalému pobytu v Jižní Koreji.

2007–2008: Začátek kariéry.

CL-inou první nahrávkou se stal featuring se skupinou BIGBANG "Intro (Hot Issue)" v roce 2007. Později téhož roku měla své první vystoupení na Music Awards se členy téže společnosti YG Entertainment. Její první připsané vystoupení v písni bylo v roce 2008, v písni "DJ" od zpěvačky Uhm Jung Hwy, ve které CL rappovala. CL se také objevila v písni "What" od YMGA jako součást YG Family.

2009-současnost: 2NE1.

Společnost YG Entertainment prohlásila, že nová skupina bude obsahovat čtyři členky a bude debutovat někdy v květnu 2009. Společnost uvedla, že skupina trénovala čtyři roky a jejich debutové album by obsahovalo písně produkované Teddy Parkem ("1TYM") a G/Dragonem (BIGBANG). Název skupiny byl zprvu oznámen jako "21", avšak kvůli zjištění, že již jiný zpěvák tohle jméno vlastní, byla skupina přejmenována na "2NE1", kde "NE" má značit zkratku pro "New Evolution". CL byla vybraná jako leaderka skupiny pro další tři členky Park Bom, Minzy a Sandaru Park.  Skupina spolupracovala s label-mate seniory "BIGBANG" na písničce ""Lollipop"". Píseň sklidila okamžitý úspěch, ale stále bylo otázkou, zda je skupina schopna prorazit na vlastní pěst.  2NE1 debutovali na SBS "The Music Trend" 17. května 2009, kde vystoupily s jejich digitálním singlem "Fire" produkovaný Teddym Parkem. S vydáním mini-alba "2NE1 (EP)" započaly promoce titulní písně "I Don't Care". Jejich mini-album zasáhlo třetí příčku Hanteo "Nejlépe prodávaných alb roku 2009" s více než 100,000 prodanými kopiemi.  Po krátké pauze vydaly novou píseň ""Follow Me"", která se umístila na prvním místě Gaon Chart pro týden 13. února. Bylo řečeno, že píseň byla překvapenímé pro thajské fanoušky.  V říjnu téhož roku se skupina vrátila se svým prvním studiovým full-length albem "To Anyone"., které bylo vydáno 9. září 2010. Promoce započaly souběžně vystoupeními tří písniček z alba: "Clap Your Hands", "Go Away" and "Can't Nobody". Tyto promoce následovalo vydání další písně "It Hurts" 31. října na Halloween. Album získalo obrovský úspěch a 2NE1 celkově vyhrály jedenáctkrát na rozličných hudebních programech. Prodalo se přes 150,000 kopií alba.

Sólo aktivity.

V srpnu 2009 CL spolupracovala s členy YGE G-Dragonem (BIGBANG) a Teddym (1TYM) na písni "The Leaders", což byl featuring na G-Dragonové první sólo desce Heartbreaker. Bylo uvedeno, že CL si svoji vlastní část napsala sama.  V srpnu, po ukončení "I Don't Care" promocí, přerušily svoje působení jako skupina a každá členka vydala vlastní sólo píseň. Nejdříve členka Dara vydala píseň "Kiss", kde měla featuring CL. Píseň se umístila na 5. místě Gaon měsíčníčního žebříčku. Poté CL spolupracovala s členkou Minzy na písni "Please Don't Go". Ze všech tří písni měla nejméně vystoupení, ale i přesto se umístila na 6. místě ke konci měsíce listopad.  28. května 2013 vydala CL svoje vlastní první sólo společně i s hudebním klipem The Baddest Female. Song se během dvou dnů vyšplhal na první příčku v korejských hudebních žebříčcích. Umístil se v žebříčku iTunes ve 14. zemích, mezi které patřila i Česká republika, kde se umístil na 63. místě.  CL se také objevila na písničce Dirty Vibe od producenta Skrillexe, které se nachází na jeho studiovém albu s názvem Recess.

Lee Chae Rin (také pod zkratkou CL; v korejštině 이채린; * 26. února, 1991, Soul) je jihokorejská zpěvačka, rapperka, tanečnice a textařka.

Lee Chae-rin (born on February 26, 1991), better known by her stage name CL, is a South Korean singer-songwriter, rapper and record producer. Born in Seoul, South Korea, she spent much of her early life in Japan and France. CL trained at JYP Entertainment before joining YG Entertainment at the age of fifteen and debuted as a member of the girl group 2NE1 in 2009. Following her group taking a break, CL embarked her solo career in the United States in 2015. In 2016, 2NE1 officially disbanded and she remained a solo act under YG until her contract expired in November 2019.


Pozadí.

Hnutí za občanská práva a mír založila v roce 1973 Šulamit Aloniová, bývalá poslankyně za stranu Ma'arach již dva dny poté, co svou původní stranu opustila. Jakožto příslušnice izraelského mírového tábora se stavěla proti okupaci Západního břehu Jordánu a Pásma Gazy a již od vzniku Organizace pro osvobození Palestiny (OOP) požadovala mírové vyzývala k uzavření mírové dohody s touto organizací. Strana obhajovala sekularismus, oddělení náboženství a státu, a občanská práva (zejména pak práva žen, která byla Aloniové velmi blízká). Strana výrazně vstupovala proti korupci a pro zavedení psané ústavy. Sama Aloniová byla iniciátorka podvýboru Knesetu pro základní zákony (izraelský ekvivalent ústavních zákonů). Po jistou dobu strana rovněž podporovala reformu volebního systému.  Strana poprvé kandidovala v parlamentních volbách v roce 1973, v nichž získala 2,2 % hlasů, což odpovídalo třem poslaneckým mandátům v Knesetu. Ty si rozdělili Aloniová, americká imigrantka Marcia Freedmanová a Bo'az Mo'av. Strana se zakrátko přejmenovala na Rac a na volebních lístcích byla označována písmeny "reš" a "cade". Po rezignaci premiérky Goldy Meirové v roce 1974 vstoupila strana do vlády Jicchaka Rabina a Aloniové byl přidělen post ministryně bez portfeje. V tomto období, jako v jednom z mála v izraelských dějinách, se na vládě nepodílely náboženské strany. Tento stav však vydržel pouze několik měsíců, neboť poté do vlády vstoupila Národní náboženská strana, načež strana Rac vládu opustila.  V roce 1975 se strana spojila s nezařazeným poslancem Arje Eliavem, který opustil Ma'arach, a společně vytvořili novou stranu Ja'ad-Hnutí za lidská práva. Následující rok se však nová strana rozpadla a Aloniová a Mo'az reformovali stranu Rac. Freedmanová se však již do strany nevrátila a namísto toho s Eliavem založila Sociálně-demokratickou frakci (později přejmenovanou na Nezávislou socialistickou frakci). Později stranu opustila a před volbami parlamentními volbami v roce 1977 založila Ženskou stranu. Před stejnými volbami se Nezávislá socialistická frakce spojila s několika menšími levicovými stranami (Moked, Meri a izraelskými Černými pantery) a vytvořili Levicový tábor Izraele.  Strana Rac získala ve volbách pouze jeden poslanecký mandát, který si ponechala Aloniová. V následujících volbách v roce 1981 došlo ke stejnému volebnímu výsledku. Během funkčního období Knesetu spojila stranu Rac s Ma'arachem, ale před koncem funkčního období Rac Ma'arach opustil.  Před volbami v roce 1984 se Levicový tábor Izraele sloučil se stranou Rac v poměru 1:3 a jednou z nových tváří strany se stal Ran Kohen. Ve volbách strana zlepšila svůj volební výsledek a získala tři poslanecké mandáty. Během funkčního období Knesetu se počet poslanců za stranu ještě rozšířil o další dva mandáty, když do strany vstoupili Josi Sarid a Mordechaj Viršubski, poslanci, kteří opustili své strany Ma'arach a Šinuj. Počet pěti poslaneckých mandátů si strana udržela i ve volbách v roce 1988.  Před volbami v roce 1992 strana vytvořila alianci se stranami Mapam a Šinuj pod názvem Merec (všechny strany si však v rámci aliance ponechaly samostatnost). Nová aliance ve volbách zaznamenala úspěch a získala dvanáct poslaneckých mandátů. Před volbami v roce 1996 přišla Aloniová o post předsedkyně strany, když ji ve vnitrostranických volbách porazil Sarid. Bezprostředně poté odešla z politiky. V roce 1997 došlo k oficiálnímu sloučení stran tvořící alianci Merec a strana Rac přestala existovat.

Rac (: רצ), oficiálně Hnutí za občanská práva a mír (: התנועה לזכויות האזרח ולשלום, "ha-Tnua'a le-zchujot ha-ezrach ve-le-šalom") byla levicová izraelská politická strana působící od roku 1973 až do svého formálního sloučení se stranou Merec v roce 1997.

Ratz (), officially the Movement for Civil Rights and Peace (Hebrew:, "HaTnua'a LeZkhuyot HaEzrah VeLaShalom") was a left-wing political party in Israel that focused on human rights, civil rights, and women's rights. It was active from 1973 until its formal merger into Meretz in 1997.


Klubová kariéra.

Lemar začal hrát fotbal jako dítě v klubu Solidarité Scolaire. Posléze se dostal do klubu SM Caen. Za Caen v sezoně 2013/14 debutoval mezi dospělými, v této sezoně tým postoupil do Ligue 1. Když Caen v další sezoně bojoval o udržení mezi elitou, byl Lemar spíše náhradníkem. Ve venkovním zápase na půdě FC Nantes 5. dubna 2015 se však zaskvěl. V 73. minutě byl poslán na hřiště, o několik minut později trefil brankovou konstrukci. V 92. minutě vsítil branku z přímého kopu a rozhodl o vítězství 2:1.

AS Monaco.

2015/16.

Už ve třetím kole Ligue 1 sezóny 2015/16 se gólově prosadil, když pár minut po vstupu na hřiště srovnal na konečných 1:1 na půdě Toulouse. Během šestého kola odehrál celý zápas doma s Lorientem. Ve 21. minutě si stoupl k rohovému praporku a nacentroval na gól Tourému, který snížil na 1:2. Ve 47. minutě sám přidal druhý gól, když se prosadil z přímého kopu. Lorient ale strhl výhru na svou stranu, vyhrál 3:2. V sedmém kole vstřelil gól Montpellieru, i jeho gól rozhodl o výhře Monaca poměrem 3:2. V lednu se mu povedl opět zápas proti Lorientu, kdy spolu s Moutinhem rozhodli o monackém vítězství 2:0 na hřišti soupeře. Začátkem března otevřel skóre proti „rodnému“ Caen, ale zápas skončil remízou 2:2. Kouč Jardim ho zkoušel na různých pozicích v záloze – dvojčlenné i tříčlenné – než jej zařadil na levé křídlo v systému 4–2–2–2. Knížecí celek skončil ligu jako třetí, kvalifikoval se tedy do předkola Ligy mistrů.

2016/17.

Ročník Ligue 1 2016/17, Lemarův druhý v monackém dresu, byl mimořádné úspěšným pro tým a i Lemara osobně. Trenér Jardim mu věnoval více prostoru na hřišti, což přineslo ovace prakticky hned v úvodu. V záříjovém utkání doma proti Stade Rennes v samotném závěru dvěma góly pojistil výhru 3:0. Na podzim přidal ještě další čtveřici branek. Ještě během července a srpna pomohl k postupu do skupiny Ligy mistrů, Monaco vyřadilo Fenerbahçe a i Villarreal. Lemar si místo v základu podržel také ve skupině, kdy z levého strany terorizoval obrany Tottenhamu, Leverkusenu a CSKA Moskva. V prvním zápase skupiny ve Wembley proti Tottenhamu byl na lavičce náhradníků, ale v 5. minutě se zranil Nabil Dirar a Lemar šel do hry. Ve 31. minutě zvýšil vedení Monaca, v zápase který skončil zaslouženou výhrou 2:1. Odehrál zápas proti Leverkusenu (1:1) a také dva moskevskému proti CSKA (1:1 a výhra 3:0). Další gól v milionářské soutěži dal opět Tottenhamu (další výhra 2:1). Na branku Djibrila Sidibého sice z penalty dokázal odpovědět Angličan Kane, avšak Lemar strhl vítězství na monackou stranu. Osmifinále představovalo těžkou zkoušku mladého týmu proti Manchesteru City kouče Pepa Guardioly. Lemar odehrál celé utkání a v 61. minutě přihrál na gól Falcaa, v tento moment Monaco vítězilo 3:2. City ale třemi góly zápas otočilo. Monaco zvládlo odvetu, Lemar asistoval u důležité branky Bakayoka na 3:1, tento stav Monaco posouval do čtvrtfinále, tým okolo Lemara už výsledek udržel a "Citizens" vyřadil. Ve čtvrtfinále asistoval u tří branek během výher 3:2 a 3:1 proti Dortmundu. Postup Ligou mistrů ukončil až turínský Juventus. Jeho jarní góly a asistence v lize Monacu přihrály francouzský titul před dotírajícím PSG.  V této sezoně si celkově do statistik připsal 14 gólů a 17 gólových asistencí, čímž si vysloužil pozornost velkoklubů, ačkoliv se zdálo, že jej zastiňují jiné hvězdy jako Bernardo Silva, Benjamin Mendy nebo Fabinho.

2017/18.

Ačkoli byl spojován s možným odchodem – nabídku poslal např. Arsenal – zůstal nakonec v Monaku. Za sezonu 2017/18 se trefil pouze třikrát, dva z těchto gólů vstřelil ve francouzské lize. Na hřišti Bordeaux vstřelil po individuální akci gól na 2:0. V půlce prosince se jedním gólem podílel na jasné výhře 4:0 na půdě Saint-Étienne. AS Monaco titul neobhájilo, v tabulce skončilo druhé.

Atlético Madrid.

2018/19.

Atlético přivedlo 22letého Lemara v létě 2018 za částku 70 milionů eur. Trenér Diego Simeone jej přivedl za Carrasca, který v lednu opustil Atlético, aby zamířil do Číny. Poprvé si v novém týmu zahrál v přípravě se Stuttgartem. Debut v ostrém zápase jej čekal v srpnu v Superpoháru UEFA. Od začátku nastoupil na pravém křídle, v 91. minutě byl střídán, Atlético porazilo rivala Real Madrid 4:2 v prodloužení. Diego Simeone byl s jeho výkonem spokojený, i proto si ve španělské La Lize v sezóně 2018/19 odbyl debut již v prvním kole na hřišti Valencie (1:1). Simeone oproti Superpoháru změnil jeho post z pravého křídla na levé. Velký zápas odehrál v září na Getafe – ve 14. minutě nastřelil břevno, od kterého se míč odrazil do zad gólmana Davida Soriy a od něj do branky, gól je však zaznamenán jako Soriův vlastní. Lemara našel v 60. minutě centrovaný míč Kokeho a Lemar pojistil vedení 2:0. V dubnu 2019 dal jediný gól utkání s Eibarem, jehož znovu našel míč Kokeho. Atlético skončilo v lize druhé za Barcelonou, ale před svým rivalem, Realem Madrid.

2019/20.

Lemar byl i další sezónu součástí plánů Simeoneho, jeho konkurencí se však stal nově příchozí portugalský talent João Félix.

Reprezentační kariéra.

Lemar nastupoval již za francouzské mládežnické reprezentace. V roce 2012 se zúčastnil ME hráčů do 17 let. Zde si zahrál např. po boku Anthonyho Martiala.

Francouzská reprezentace.

Trenér Didier Deschamps dal Lemarovi možnost zahrát si poprvé v přátelském zápase s Irskem (0:0) v listopadu 2016. V kvalifikačním zápase na MS 2018 na domácí půdě s Nizozemskem na sebe upozornil, když vstřelil dva góly během výhry 4:0. Lemar, možná vůbec nejlepší hráč zápasu, vsítil v 73. minutě gól tzv. halfvolejem ze 20 metrů na 2:0, v 88. minutě přidal ještě třetí a vše korunoval v nastavení Kylian Mbappé. Deschamps jej nominoval na MS 2018, patřila mu však role střídajícího hráče, neboť v útoku trenér spoléhal na duo Mbappé–Griezmann, na lavičce navíc čekali další hráči jako Dembélé a Giroud. Ve třetím zápase skupiny proti Dánsku odehrál Lemar celý zápas na levém křídle. Zápas skončil nerozhodně 0:0. Pro Lemara to byl první a zároveň poslední zápas na šampionátu, na kterém Francie zvítězila, když ve finále porazila Chorvatsko 4:2.  Během premiérového ročníku Ligy národů byl na lavičce náhradníků.

Styl hry.

Fotbalový server FourFourTwo vyzdvihuje Lemarovu střelu, přihrávku a schopnost účinného pressingu (tj. zpětné získání míče). Může zahrát ve středu zálohy i na jejím okraji, pravém i levém. Není klasickým křídlem, stahuje se totiž do středu hřiště a vytváří prostor pro nabíhající krajní beky svého mužstva. Trenér Leonardo Jardim, který vedl Lemara v AS Monaco, vyzdvihl Lemarovu univerzalitu a že jediné posty, kde by Lemar strádal, a to na hrotu útoku a ve středu obrany.

Úspěchy.

Zdroj:

Thomas Lemar (* 12. listopadu 1995, Baie-Mahault, Guadeloupe) je francouzský profesionální fotbalista, který hraje na postu záložníka za španělský celek Atlético Madrid. Na reprezentační úrovni nastupuje za národní mužstvo Francie, se kterým vyhrál MS 2018.

Thomas Benoît Lemar (born 12 November 1995) is a French professional footballer who plays as a midfielder for Spanish club Atlético Madrid and the France national team. He is known for his versatility, being able to play on both wings and through the centre. Features of his game include dribbling and passing ability.


Děj.

První řada se točí okola patnáctiletého teenagera jménem Zac (Chai Romruen), který se rozhodne během úplňku kempovat na ostrově Mako. Netuší však, že ho sledují tři mořské panny Sirena (Amy Ruffle), Nixie (Ivy Latimer) a Lyla (Lucy Fry), jejichž úkolem je ostrov chránit. Zac objeví vchod do jeskyně s kouzelným jezírkem a za svitu měsíce do něj spadne. Druhý den zjišťuje, že se po kontaktu s vodou promění v mořského muže s nadpřirozenými schopnostmi. Sirena, Nixie a Lyla jsou za své selhání při ochraně měsíčního jezírka potrestány tím, že je ostatní mořské panny vyženou z hejna. Pokud svůj čin chtějí napravit, musí si přičarovat nohy, vyhledat na pevnině Zaca a jeho schopnosti mu vzít. Tento plán je však složitější, než by se dalo čekat.  Druhá řada dále sleduje osudy Zaca a Sireny, kterou nyní doprovází dvě nové mořské panny Mimmi (Allie Bertram) a Ondina (Isabel Durant). Ty se rozhodnou vzít situaci ohledně Zaca do vlastních rukou a za pomoci kouzelného lektvaru se ho pokusí v měsíčním jezírku definitivně zbavit jeho schopností a ploutve. Vše se ale nečekaně zvrtne, když se v jezírku objeví i Zacova přítelkyně Evie (Gemma Forsyth). Nejenže Zac o své schopnosti nepřijde, ale z jeho přítelkyně se navíc stane mořská panna. Sirena, Mimmi a Ondina se tak dostávají do dalších potíží a jejich šance na znovuzískání domova na ostrově Mako se zdá být mizivá.  Třetí řada představí novou mořskou pannu jménem Weilan (Linda Ngo), na kterou v moři zaútočí děsivý vodní drak. Weilan, pronásledována drakem, prchá na Mako, kde se setká s Mimmi a Ondinou. Společně musí najít způsob jak draka porazit dřív, než on zničí vše, na čem tak tvrdě pracovaly. V posledních dvou epizodách třetí řady se vrátí postava Rikki Chadwickové (Cariba Heine) ze seriálu.

Mako Mermaids – mořské víly z ostrova Mako (v anglickém originále Mako: Island of Secrets) je australský televizní seriál pro děti a mládež. Jedná se o spin-off seriálu "". Seriál je vytvořen Jonathanem M. Shiffem ve spolupráci s Network Ten a Nickelodeon.

Mako: Island of Secrets is an Australian television programme for children and teenagers. Internationally released as Mako Mermaids, the show is a spin-off of "" and is produced by Jonathan M. Shiff in association with Network Ten and Nickelodeon.


Biografie.

Narodila se v Haifě krátce po vzniku Izraele a studovala hebrejskou literaturu na Telavivské univerzitě. Poslankyní Knesetu se stala 14. dubna 1992, krátce před parlamentními volbami v červnu téhož roku, a to coby náhradnice za Chajima Korfu. Své poslanecké místo obhájila v červnových volbách a během svého prvního funkčního období působila jako předsedkyně výboru pro zlepšení práv žen, podvýboru pro osobní práva a parlamentního výboru pro vyšetřování domácího násilí.  Poslankyní byla znovu zvolena ve volbách v roce 1996, po nichž byla jmenována ministryní komunikací ve vládě Benjamina Netanjahua. Jako ministryně se snažila zvýšit konkurenceschopnost v oblasti komunikací oslabením a privatizováním společnosti Bezek, která měla do té doby monopol na pevné linky.  Spory s premiérem Netanjahuem vyvrcholily odchodem Livnat z vlády v roce 1997 a následným pokusem sesadit jej z postu předsedy Likudu. Poté co Netanjahu rezignoval na post předsedy strany po prohraných volbách v roce 1999, podporovala Ariela Šarona v jeho snaze o získání předsednického postu. Ve volbách v roce 2001 pak Ariel Šaron porazil Ehuda Baraka v přímé volbě premiéra a v nové Šaronově vládě byla Livnat jmenována ministryní školství.  Opětovně byla zvolena ve volbách v roce 2003 a setrvala na postu ministryně školství až do roku 2006, kdy Likud opustil vládu, po Šaronově odchodu ze strany. Poslankyní zůstala i po volbách v roce 2006 a 2009 a po druhých zmíněných byla jmenována na nově zřízený post – ministerstvo kultury a sportu.  Během své politické kariéry byla místopředsedkyní a úřadující předsedkyní Světového hnutí Likud.  Žije v Tel Avivu, je vdaná a má dvě děti.

Limor Livnat (: ; narozena 22. září 1950) je izraelská politička a bývalá poslankyně Knesetu za stranu Likud. V letech 2009 až 2013 zastávala pozici ministryně kultury a sportu v izraelské vládě.

Limor Livnat (; born 22 September 1950) is an Israeli politician. She served as a member of the Knesset for Likud between 1992 and 2015, and was Minister of Communications, Minister of Education, and Minister of Culture & Sport.


Biografie.

Narodil se 7. února 1961 ve městě Haifa. Studoval na střední škole Nešer a pak byl prohlášen za rabína na talmudské škole při synagoze Or ha-Chajim. Sloužil v izraelské armádě, kde dosáhl hodnosti First Sergeant (Rav Samal). Hovoří hebrejsky, anglicky a marockou arabštinou. Působí jako duchovní.

Politická dráha.

V izraelském parlamentu zasedl po volbách do Knesetu v roce 1992, ve kterých kandidoval za Šas. Byl pak členem parlamentního výboru pro drogové závislosti, finančního výboru a výboru House Committee. Mandát obhájil ve volbách do Knesetu v roce 1996. Ve funkčním období 1996–1999 zastával funkci náměstka ministra zdravotnictví. Opětovně byl zvolen do Knesetu ve volbách do Knesetu v roce 1999. V letech 1999–2000 potom zastával post ministra zdravotnictví. V letech 2001–2002 byl ve vládě Ariela Šarona ministrem práce a sociální péče. S malou přestávkou několika týdnů pak tento post zastával znovu v letech 2002–2003.  Ve volbách do Knesetu v roce 2003 byl opět zvolen. V letech 2003–2006 byl členem parlamentního výboru pro zahraniční záležitosti a obranu. Zvolen byl i ve volbách do Knesetu v roce 2006. Znovu usedl jako člen do výboru pro zahraniční záležitosti a obranu. Mandát ale ukončil předčasně v dubnu 2008, protože byl odsouzen za braní úplatků a poslán do vězení. V Knesetu jej nahradil Mazor Bahajna.  K výkonu trestu nastoupil 1. září 2009 ve věznici Ma'ašijahu. Od prosince 2011 byl jeho spoluvězněm bývalý izraelský prezident Moše Kacav. Díky dobrému chování byl Benizri z vězení propuštěn 1. března 2012 po výkonu dvou třetin trestu.

Šlomo Benizri ( שלמה בניזרי, * 7. února 1961 Haifa) je izraelský rabín, bývalý politik a bývalý poslanec Knesetu za stranu Šas.

Shlomo Benizri (; born 7 February 1961) is an Israeli politician and member of the Shas party. He represented Shas in the Knesset between 1992 and 2008, serving as Deputy Health Minister, Minister of Health, and Labor and Social Welfare Minister during the late 1990s and early 2000s. He was later convicted for accepting bribes, breach of trust, conspiring to commit a crime, and obstruction of justice, and served a prison sentence.


Jednotlivé symboly.

Slunečník.

Slunečník neboli také deštník značí křídla buddhismu. Bezpečí, které poskytuje tomu, kdo se vydá jeho cestou. Chrání především před utrpením a temným silami zla.

Zlaté ryby.

Symbol dvou zlatých ryb reprezentuje řeku Ganga a její přítok řeku Jamuna. V běžném životě přináší štěstí, bohatství a svobodu, naznačuje to také zvolený druh ryby - kapr. V celé Asii je tato ryba považována za posvátnou. V buddhismu představuje odvahu a nebojácnost. Chrání před utonutím v řece utrpení.

Váza.

Symbol vázy, nádoby s pokladem či posvátné vázy je spojován se štěstím, krásou a bohatstvím. Také to symbolizuje dlouhověkost, zdraví a prosperitu.

Lotos.

Symbol lotosu nese mnoho významů, mimo jiné představuje přirozenost lidstva. Stejně jako kořeny rostliny, které vedou skrz bahnitou část, prorostou, aby vytvořily listy a následně květ. To znázorňuje vznik lidstva, povstání z bahnitého základu, aby poté mohlo rozkvést. V přeneseném slova smyslu to také naznačuje cestu k osvícení, původ čistoty duše, a mysli. Voda pod plovoucím květem má představovat touhy a chtíče. (související: Lotos)

Pravotočivá mušle.

Dříve byla lastura využívána jako roh, který oznamoval určitou činnost či sděloval informace. V buddhismu tón pravotočivé mušle představuje příjemný hluboký tón dharmy, znamení k probuzení učedníků před Buddhovo učením. Také to reprezentuje Buddhovo myšlenky.

Nekonečný uzel.

Nekonečný uzel nebo také věčný uzel zobrazuje propojenost všeho. Vzájemné propojení náboženství a světskosti, moudrosti a soucitu. Také je to symbol nekonečna, kde se nevyskytuje ani začátek ani konec a Buddhova moudrost a soucit jsou velmi dalekosáhlé.

Praporec vítězství.

Symbol praporce značí vítězství nad bojem. Byl často vyobrazován na vlajkách ve válce. Z hlediska buddhismu se stává vzorem k překonání svých tužeb, nenávistí a chtíčů při cestě za osvícením. Stejně jako Buddha překonal své touhy k dosáhnutí nirvány. (související: Mara)

Kolo.

Kolo neboli kolo dharmy značí symbol transformace a točí se od té doby, co Buddha poprvé předal své učení žákům. Je sestaveno z osmi dílů, kde každý má svůj význam (pochopení, myšlení, řeč, jednání, život, usilování, záměry, meditace).

Sekvence významu symbolů v Buddhismu.

Jednotlivé symboly se v Buddhismu používají v následném pořadí: slunečník, zlaté ryby, váza, lotos, pravotočivá mušle, nekonečný uzel, praporec vítězství a kolo dharmy. Ve výsledku se jednotlivě propojují a provází danou osobu během duchovní cesty.  Schovat se pod slunečník buddhismu, být vždy mírumilovný a harmonický s ostatními, zbohatnout vnitřní moudrostí a soucitem, vážit si čistoty své mysli a svých jednání, naslouchat vzácným slovům svaté dharmy, vynaložit velké úsilí k dosažení osvícení, zvítězit nad bludy a klamy a nakonec pomáhat ostatním otočením kola dharmy.

Osm šťastných symbolů (; ) je název pro osm symbolů, které jsou oblíbenými vyobrazeními zejména v tibetském buddhismu. Jedná se původně o tradiční indické symboly, které buddhismus přejal a mírně si je upravil pro své potřeby. Osm šťastných symbolů se vyskytuje i např. v džinismu, ale zde nejsou tak oblíbené jako v buddhismu. Osm šťastných symbolů tvoří následující vyobrazení:

The Ashtamangala is a sacred suite of "Eight Auspicious Signs" endemic to a number of religions such as Hinduism, Jainism, and Buddhism. The symbols or "symbolic attributes" () are yidam and teaching tools. Not only do these attributes (or energetic signatures) point to qualities of enlightened mindstream, but they are the investiture that ornaments these enlightened "qualities" (Sanskrit: "guṇa"; ). Many cultural enumerations and variations of the Ashtamangala are extant.


Život.

Byl nejmladším synem generála a diplomata 11. hraběte z Pembroke, jeho matkou byla ruská šlechtična Kateřina Voroncovová (1779–1856), dcera ruského diplomata Semjona Voroncova. Vynikl jako řečník již za studií v Oxfordu, kde se seznámil s W. Gladstonem, a i když reprezentovali odlišné politické linie, zůstali celoživotními přáteli. V roce 1832 byl zvolen do Dolní sněmovny, kde bezmála třicet let zastupoval hrabství Wiltshire. Zde měla rodina statky včetně hlavního rodového sídla Wilton House, které Sidney Herbert spravoval namísto staršího nevlastního bratra 12. hraběte z Pembroke, který trvale žil ve Francii. Krátce po vstupu do parlamentu se dostal k nižším vládním postům, nejprve jako tajemník kontrolního úřadu Východoindické společnosti (1835) a první tajemník admirality (1841–1845). V roce 1845 byl jmenován členem Tajné rady a stal se státním podsekretářem války (1845–1846 a 1852–1855). V roce 1855 byl krátce státním sekretářem vnitra a kolonií, svou politickou kariéru zakončil jako státní sekretář váky (1859–1861). Ve svých funkcích byl zodpovědný za britskou účast v krymské válce.  Kvůli vysokému pracovnímu vytížení a špatnému zdravotnímu stavu odstoupil v červenci 1861 z funkce ministra války a s titulem barona Herberta byl povolán do Sněmovny lordů. Zemřel krátce poté následkem Brightovy nemoci.

Rodina.

V roce 1846 se oženil s Elizabeth à Court (1822–1911), neteří státníka a diplomata 1. barona z Heytesbury. Proslula jako filantropka, spisovatelka a překladatelka. Spolu měli celkem 7 dětí. Synové George (1850–1895) a Sidney (1853–1913) zdědili postupně hraběcí titul z Pembroke, nejmladší syn Michael Herbert (1857–1903) byl britským velvyslancem v USA. Nejstarší dítě, dcera Mary Catherine (1849–1935) se provdala za rakouského katolického teologa Friedricha von Hügela; další dcera Constance (1859–1917) se poprvé provdala za 4. hraběte z Lonsdale, po ovdovění se jejím druhým manželem stal 2. markýz z Riponu.

Sidney Herbert 1. baron Herbert of Lea (16. září 1810, Richmond, Anglie – 2. srpna 1861, Wilton House, Anglie) byl britský státník ze starobylého šlechtického rodu Herbertů. Patřil ke konzervativcům a dlouholetým poslancům Dolní sněmovny, zastával funkce ministra války a kolonií. Během krymské války podporoval aktivity Florence Nightingalové, průkopnice ošetřovatelství.

Sidney Herbert, 1st Baron Herbert of Lea, PC (16 September 1810 – 2 August 1861) was a British statesman and a close ally and confidant of Florence Nightingale.


Volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky 2013

Výsledky.

Státní volební komise oficiální výsledky vyhlásila 30. října, její sdělení vyšlo pod č. 343/2013 Sb. Vítězem voleb se stala ČSSD s 20,45 % hlasů, druhé místo obsadilo hnutí ANO s 18,65 %, třetí místo připadlo KSČM se ziskem 14,91 %. Čtvrté místo si připsala TOP 09 s 11,99 %, na pátém místě skončila ODS se 7,72 %, na šestém místě hnutí Úsvit se ziskem 6,88 % hlasů a na sedmém se umístila KDU-ČSL se 6,78 % hlasů. Ostatní strany nepřekročily pětiprocentní kvórum a do sněmovny se tak nedostaly. Volební účast byla 59,48%, kdy bylo odevzdáno celkem 5 007 212 hlasů (z toho platných 4 969 984) z 8 424 227 oprávněných voličů.

Podrobné výsledky.

Mapy výsledků.

Mapy výsledků sedmi stran, které se dostaly do nové sněmovny.

Situace před volbami.

Politická krize 2013.

V reakci na červnovou aféru podal dne 17. června demisi premiér Petr Nečas. O pár dní později se strany dosavadní středopravicové koalice, tj. ODS, TOP 09 a LIDEM, dohodly na pokračování koaliční spolupráce pod vedením nové premiérky Miroslavy Němcové. Prezident republiky Miloš Zeman ale přání trojkoalice nevyslyšel a dne 25. června jmenoval premiérem bývalého ministra financí své vlády Jiřího Rusnoka. Proti tomuto kroku se bývalá trojkoalice silně ohradila, zatímco opoziční strany (ČSSD, KSČM a VV) uvítaly konec Nečasovy vlády. Dne 10. července byl Rusnokův kabinet jmenován, koalice v následujících týdnech setrvala na svém stanovisku dostat šanci pro sestavení své vlády, což odůvodňovala podporou 101 poslanců pro vznik nové vlády na půdorystu dosavadní vládní koalice. Týden po jmenování vlády se ČSSD pokusila rozpustit sněmovnu, ale na její stranu se přidalo pouze 96 poslanců (ČSSD, KSČM, VV a někteří nezařazení).  Dne 7. srpna předstoupila vláda před Poslaneckou sněmovnou s žádostí o vyslovení důvěry. Ta jí sice nebyla poměrem 93 ku 100 hlasům udělena, ale hlasování současně představovalo rozpad dosavadní parlamentní většiny ODS, TOP 09 a LIDEM. Hlasování se totiž neúčastnili dva poslanci za ODS Tomáš Úlehla a Jan Florián a v reakci na jejich rozhodnutí ze sálu před hlasováním odešla i předsedkyně strany LIDEM Karolína Peake. Krátce před hlasováním vystoupil 1. místopředseda TOP 09 Miroslav Kalousek, který oznámil, že pokud se proti Rusnokově vládě aktivně nepostaví 101 koaličních poslanců, podpoří TOP 09 konání předčasných voleb. Vzhledem k tomu, že proti Rusnokově vládě aktivně hlasovalo pouze 98 koaličních poslanců, vystoupil po hlasování předseda poslaneckého klubu TOP 09 a Starostové Petr Gazdík, který předložil seznam podpisů všech 42 poslanců TOP 09 a Starostů ke svolání mimořádné schůze k rozpuštění sněmovny.

Rozpuštění sněmovny.

Ještě během 7. srpna se sešli zástupci ČSSD a TOP 09 ohledně podání společného návrhu k rozpuštění Poslanecké sněmovny. Následující den se k návrhu připojila KSČM a posléze i Věci veřejné. Návrh na rozpuštění Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky podle čl. 35 odst. 2 Ústavy České republiky podalo celkem 126 poslanců. Předčasné volby za jediné rozumné východisko označila i předsedkyně LIDEM Karolína Peake. Z dřívějších vyjadření se pro předčasné volby vyslovili i dva poslanci strany LEV 21 a nezařazená Kristýna Kočí. Nejednoznačný byl postoj ODS. Zatímco předsedkyně sněmovny Miroslava Němcová se přiklonila ke konání voleb, naopak předseda poslaneckého klubu ODS Marek Benda oznámil v České televizi, že většina představitelů strany je proti rozpuštění sněmovny.  Mimořádná schůze Poslanecké sněmovny byla zahájena v pátek 16. srpna, byla ale hned přerušena a o rozpuštění sněmovny se hlasovalo až v následující úterý, 20. srpna. ODS se rozhodla hlasování neúčastnit a odešla ze sálu. Výjimkou byla předsedkyně sněmovny Miroslava Němcová, která hlasovala proti. Návrh usnesení k návrhu prezidentu k rozpuštění Poslanecké sněmovny byl ale přesto pohodlně schválen, když pro něj hlasovalo celkem 140 poslanců (především poslanecké kluby ČSSD, KSČM, TOP 09 a VV), proti jich bylo jen sedm.

Ústavní stížnosti.

Poslanec Petr Skokan (VV) podal 19. srpna ústavní stížnost proti způsobu svolání a průběhu schůze Poslanecké sněmovny, na které byla projednávána žádost o vyslovení důvěry vládě Jiřího Rusnoka. V ní napadl jak to, že podle jeho názoru nebyla schůze svolána řádně a včas, tak také samotný její průběh, a dožadoval se svolání nové schůze. Do doby rozhodnutí Ústavního soudu navíc navrhl, aby soud vydal předběžné opatření, kterým by prezidentu republiky zakázal reagovat na jakékoli podněty, které přijdou ze strany Poslanecké sněmovny, tedy i na návrh na její rozpuštění a vypsání nových voleb.  Kromě toho prohlásil, že k Ústavnímu soudu byla podána druhá ústavní stížnost, jejímž autorem sám není, o které ale ví, že směřuje proti rychlosti vyhlášení nových voleb. Nevyloučil, že projednání ústavních stížností může zapříčinit odklad voleb až do jara 2014. Ústavní soud však dne 4. září 2013 stížnost Petra Skokana odmítl, protože k jejímu projednání není příslušný a protože rozpuštěné sněmovně už nelze uložit žádnou povinnost.

Jednání s prezidentem republiky.

23. srpna 2013 se sešli předsedové stran, zastoupených v Poslanecké sněmovně – Bohuslav Sobotka (ČSSD), Martin Kuba (ODS), Karel Schwarzenberg (TOP 09), Vojtěch Filip (KSČM) a Vít Bárta (Věci veřejné), s prezidentem republiky Milošem Zemanem. Prezident předsedům sdělil, že volby hodlá vyhlásit na 25. a 26. října 2013 s tím, že svolá zahajující schůzi nové sněmovny na 26. listopadu 2013. Rozhodnutí o rozpuštění Poslanecké sněmovny a o vyhlášení voleb vydal 28. srpna 2013.

Harmonogram voleb a jejich příprav.

"Níže je uveden harmonogram voleb se základními termíny. Detailní harmonogram zveřejnil ve svém článku zpravodajský server ČTK."

Kandidující strany a hnutí.

K volbám do Poslanecké sněmovny v roce 2013 se přihlásilo celkem 24 politických seskupení, ve všech krajích ovšem kandidátní listiny předložilo jen 17 stran. Aktiv nezávislých občanů byl kvůli nezaplacení povinného volebního příspěvku vyřazen z volebního klání v pěti krajích, kandidovat bude jen ve čtyřech. Volební principy prázdných a blokovaných židlí (mandátů), které kandidátní listinu předložily jen ve Středočeském kraji, pak byly vyřazeny úplně, neboť nebyly ani předem zaregistrovány jako politická strana či hnutí. Podobně Československá strana socialistická (č. 19) kandidovala jen v Olomouckém kraji, ale nesplnila náležitosti přihlášky a byla proto vyřazena.

Předvolební průzkumy.

"Poslední výsledky předvolebních průzkumů mohly být zveřejněny 21. října."

Volební model.

Strany, které v prvním průzkumu získaly nad 1 % hlasů, byly Strana zelených (3,1 %), Úsvit přímé demokracie (2,9 %), LEV 21 (2,9 %), Dělnická strana sociální spravedlnosti (2,8 %), Česká pirátská strana (2,6 %), Suverenita - Blok Jany Bobošíkové (2,1 %) a Starostové a nezávislí (1,8 %). V druhém průzkumu nad 1 % hlasů získaly Suverenita (3,2 %), Strana zelených (2,8 %), Úsvit přímé demokracie (2,7 %), Česká pirátská strana (2,4 %), LEV 21 (2,0 %). Podle čtvrtého průzkumu by nad 3 % hlasů získaly Úsvit (3,7 %) a Suverenita SBB (3,3 %). Těsně pod hranicí 3 % by zůstali Piráti, Svobodní, DSSS a LEV 21.

Povolební situace.

Po volbách nastala situace, kdy se stala česká parlamentní scéna značně nepřehlednou a roztříštěnou. Na parlamentní půdu poslaly volební výsledky řadu nových hráčů, některé dokonce ve velmi silné pozici (hnutí ANO Andreje Babiše získalo přes 18,5 % hlasů, Úsvit Tomia Okamury téměř 7 %). Na druhou stranu citelně oslabily obě velké strany, jejichž soupeření i občasné pragmatické spojenectví se stalo osou stranického systému v České republice od dob jejího vzniku. ČSSD získala necelých 20,5 % hlasů, což jí sice zajistilo vítězství v těchto volbách, ale oproti očekávání, předvolebním průzkumům veřejného mínění i oproti dosavadním volebním výsledkům této strany se jednalo o překvapivě nízký zisk. ODS získala v těchto volbách 7,72 % a pouhých 16 křesel. Nově zvolený poslanec a pozdější předseda této strany Petr Fiala prohlásil: "ODS, jak jsme jí dosud znali, přestala existovat."  KSČM oproti předchozímu volebnímu období mírně posílila na bezmála 15 % a stala se třetí nejsilnější stranou. TOP 09 získala 12 %, což sama považovala vzhledem ke svému ostře neoliberálnímu proreformnímu kursu v Nečasově vládě za relativní úspěch. Do parlamentních lavic se po předchozím mimoparlamentním období vrátila KDU-ČSL (6,78 %). Tomio Okamura svou novou formaci Úsvit přímé demokracie dosáhl 6,9 % zastoupení ve Sněmovně.  Nesplnily se prognózy rekordního množství propadlých hlasů. Mimoparlamentními stranami se stala Strana zelených (3,2 % hlasů), Piráti (2,7 % hlasů) a Strana svobodných občanů (2,5 % hlasů). Překvapením byl nízký zisk SPOZ, která přitom byla páteří dosavadní (parlamentem nepodpořené) vlády Jiřího Rusnoka s neskrývanou podporou prezidenta Miloše Zemana, stejně jako necelých 0,5 % hlasů pro hnutí Jany Bobošíkové HLAVU VZHŮRU podporované nepřímo Václavem Klausem.  Prezident republiky svolal zasedání nově zvolené Poslanecké sněmovny na 25. listopadu. Toho dne 199 přítomných poslanců složilo ústavní slib.  Z povolebních jednání vzešla vládní koalice ČSSD, ANO a KDU-ČSL, která se opírá o většinu 111 poslanců z 200. Vláda byla jmenována prezidentem Milošem Zemanem 28. ledna 2014 a byla podpořena sněmovnou při hlasování o důvěře vládě 18. února 2014.

Volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky se uskutečnily ve dnech 25.–26. října 2013. Tyto parlamentní volby byly předčasné. Poslanci přijali ústavní usnesení o žádosti prezidentu republiky o rozpuštění Poslanecké sněmovny podle čl. 35 odst. 2 Ústavy České republiky dne 20. srpna 2013, prezident Miloš Zeman rozpustil sněmovnu 28. srpna.

Early legislative elections were held in the Czech Republic on 25 and 26 October 2013, seven months before the constitutional expiry of the elected parliament's four-year legislative term.


Životopis.

11. března 2013 Tylerová jako první tuniská žena sdílela na svém facebookovém profilu svou fotografii, na které byla od pasu nahoru nahá s arabským nápisem „Mé tělo je mé, a není zdrojem cti někoho jiného“. Fotografie byla vnímána jako skandální a v tuniské společnosti vyvolala silné kontroverze srovnatelné s těmi, které vyvolala polonahými selfie Egypťanka Aliaa Magda Elmahdy o dva roky dříve.
 16. března ji pozval populární moderátor talkshow Naoufel Ouertani Tylerovou do svého pořadu na TV Ettounsiya, kde se objevila maskovaná pixelizací. Vysvětlila, že její fotografie nemá mít sexuální konotace, ale má upozornit na požadavky na zrovnoprávnění žen v patriarchální společnosti.  Imám Adel Almi na ni vydal fatvu - trest 100 ran bičem a ukamenování. Pokud by někdo podal stížnost, mohla být Tylerová v souladu s tuniským trestním řádem odsouzena až na šest měsíců vězení.  19. Května 2013 napsala slovo "FEMEN" na hřbitovní zeď v Kajruvánu na protest proti výročním kongresu salafistické strany Ansar al-Šaría. Byla zatčena a převezena do vězení Messaadine v Súse.  Její otec, lékař Mounir Sbouï, řekl v rozhovoru francouzskému deníku "Libération", že jeho dcera udělala chybu, ale nespáchala žádný zločin. Dlouholetý bojovník za socialistické Demokratické Fórum pro práci a Svobody, který opustil stranu ihned po jejím vstupu do vlády Troika prohlásil, že byl dokonce na svou dceru pyšný, že "obhajuje své ideály," a který byl tímto nucen přehodnotit své postoje, aby následně pochopil, že člověk musí být aktivní.  Následovaly mezinárodní protesty za její propuštění z vazby. 12. června 2013 tuniský soudce odsoudil dvě francouzské a jednu německou členku FEMEN poté, co byly obviněny z veřejného pohoršování během jejich protestu za propuštění Tylerové.  Demonstrantky Pauline Hillierová, Marguerite Sternová, a Josephine Markmannová byly propuštěny 26. června 2013 po té, co tuniský soud zrušil trest odnětí svobody. Amina Tylerová byl zproštěna obvinění pro pohrdání a pomluvy 29. července 2013, ale zůstala uvězněna čekajíc na samostatný proces k obvinění ze znesvěcení hřbitova.  FEMEN uspořádalo protesty před Velkou mešitou spálením Tauhídské vlajky. Po propuštění v srpnu 2013 Tylerová prohlásila, že opouští skupinu. Důvodem byla akce FEMEN v Paříži, kterou vnímá jako neuctivou k muslimskému světu, a protože organizace podle ní není dostatečně finančně transparentní.
  V roce 2013 se přestěhovala do Paříže, kde absolvovala střední školu a jako spoluautorka publikovala autobiografii.

Amina Tylerová () (* 7. prosince 1994) narozena jako Amina Sbouï (أمينة السبوعي), je tuniská studentka, aktivistka v oblasti ženských práv, a bývalá členka hnutí FEMEN.

Amina Tyler (; born 7 December 1994 as Amina Sboui ()) is a Tunisian student, women's rights activist, and was a member of Femen.


Sémantická interpretace.

Freska ve své významové interpretaci vyjadřuje to, co bychom mohli nazvat hledáním teologické, čili duchovní pravdy a myšlenkově tvoří protiváhu fresce "Athénská škola" (namalované na protější stěně místnosti), zosobňující filozofickou nebo světskou pravdu. V křesťanské věrouce je pravda ztělesněna v eucharistii, Kristově těle, které při Poslední večeři odkázal svým učedníkům. Dílo mělo tedy navozovat atmosféru spojení duchovní a světské složky církve, jejíž nejvyšším představitelem je osoba papeže.

Kompozice a ikonografie.

Malba je zajímavá i po stránce kompozice. Na horizontálně členěné scéně, tvořené spojením nebe (Církev triumfální) a pozemského světa (Církev militantní), se sešla mnohočetná skupina postav, aby vedly teologickou disputaci o jediné věci: o eucharistii uložené ve zlaté monstranci na pozemském oltáři. Ústřední postavou vrchní, nebeské části, je vzkříšený Ježíš Kristus sedící podle ikonografické tradice mezi Pannou Marií a svatým Janem Křtitelem. Nebeskou společnost kromě nich tvoří skupina dvanácti postav - apoštolů, světců a starozákonních patriarchů. Každá z postav je snadno identifikovatelná podle oblečení, příp. atributu, který ji charakterizuje. Po Ježíšově pravé ruce tak sedí sv. Petr, Adam, sv. Jan, David, sv. Štefan a prorok Jeremiáš. Po Ježíšově levici sedí Abrahám, Matouš, Jakub, Mojžíš, sv. Vavřinec a Juda Makabejský. Na všechny dohlíží Bůh Otec posílající z nebe zlaté světlo. Po obou stranách ho provází trojice cherubínů. Křesťanská symbolika je zřejmá z jejich počtu (Nejsvětější Trojice) a rozdílné barvy oblečení (tři teologické ctnosti: čistota, pokora a chudoba).  Spojení nebe a světa lidí přestavuje Duch svatý v podobě holubice se čtveřicí andělů, každý v rukou s jedním z evangelií.  Zajímavá skupina svatých, papežů, biskupů ale i prostých lidí se sešla kolem oltáře s monstrancí. Tito všichni podle Raffaelova podání představují univerzální církev, šířící po světě pravdu o Kristu.  Raffael mezi lidmi v davu umístil několik slavných osobností, živých i mrtvých. Zcela vlevo se o zábradlí opírá architekt Svatopetrské baziliky Bramante; dlouhovlasý mladík, stojící vedle něj byl identifikován jako Francesco Maria della Rovere, muž v papežské tiáře upřeně upírající zrak na monstranci je papež Řehoř I. Velký. Skupinu po levé straně oltáře doplňuje Svatý Jeroným, bradatý muž v červeném plášti s neodmyslitelnou knihou Bible a mladý muž klečící u oltáře, kterým je malíř Fra Angelico. Po pravé straně oltáře malíř umístil biskupa sv. Ambrosia, zvedajícího zrak k nebesům, sv. Augustina diktujícího poznámky svému sekretáři a sv. Tomáše Akvinského v rozhovoru s papežem Inocencem III. Vedle nich po pravé straně stojí čtoucí sv. Bonaventura a žehnající papež Sixtus IV. Mezi slavnéh lidi se dostal i básník Dante Alighieri s vavřínovým věncem na hlavě. Trochu v pozadí, zpoza ramene bradatého muže, jakoby nesměle vykukuje hlava Girolama Savonaroly.  Struktura a složení postav se vyznačuje extrémní srozumitelností a jednoduchostí. Na díle patrný vliv jiných umělců: např. v postavě mladého Francesca Marii della Rovere je zřetelný vliv Leonardových studií fyziognomie lidského těla. No postavám s jejich typickým raffaelovským výrazem obličeje a gesty malíř vtiskl nezaměnitelnou pečeť expresívní důstojnosti.  Při pohledu na kompoziční rozvržení díla je zřetelné Raffaelova odlišné vidění obou světů. Zatímco spodní část v divákovi evokuje chaotický svět lidí (postavy jsou rozmístěny neuspořádaně, živě, zdálo by se že vášnivě diskutují či dokonce se překřikují), nebeská část vyzařuje harmonii a klid (postavy jsou symetricky usazené v půlkruhu na obláčkových poduškách, mírumilovně přihlížejí horlivé debatě pod nimi).

Věroučné poselství.

Dílo obsahuje věroučné poselství, které interpretováno při pohledu zdola nahoru by mohlo znít: lidé mají rozjímat, přijímat Nejsvětější svátost a působením Ducha svatého se skrze Ježíše Krista dostanou k nebeskému Otci.

Související články.

Raffaelovy sály

Disputace o Svátosti oltářní (tal. "La Dispute del Sacramento") je název fresky italského renesančního umělce Raffaela vytvořené v letech 1508 - 1509. Spolu s freskami "Athénská škola", "Parnas" a "Ctnosti" tvoří součást nástěnné výzdoby místnosti v Apoštolském paláci ve Vatikánu, známé jako "Stanza della Segnatura".

The Disputation of the Sacrament (), or Disputa, is a painting by the Italian Renaissance artist Raphael. It was painted between 1509 and 1510 as the first part of Raphael's commission to decorate with frescoes the rooms that are now known as the Stanze di Raffaello, in the Apostolic Palace in the Vatican. At the time, this room was known as the Stanza della Segnatura, and was the private papal library where the supreme papal tribunal met.


Historie.

Na svém vrcholu byla rodina Pamphiliů po volbě Giovanniho Battisty Pamphilia za papeže Inocenta X., který vládl od roku 1644 do roku 1655. Jeho předchůdcem byl papež Urban VIII. z papežské rodiny Barberiniů. Inocenc X. byl příkladem papeže, který podporoval nepotismus. Členové rodiny Pamphiliů v důsledku volby člena rodiny za papeže mohli budovat úspěšnou kariéru.  Rodinní příslušníci jmenovaní do kardinálské funkce:  Jako jiné italské šlechtické rodiny, i rodina Pamphiliů kupovala paláce a další majetek a vytvořila vlastní knížectví. Rodinní příslušníci pravidelně dostávali knížecí tituly, které jim udělili rodinní patriarchové nebo matriarchové. Olimpia Maidalchiniová obdržela čestný titul "Princess of San Martino" a podařilo se jí přeměnit malou enklávu San Martino na knížectví s vlastním právem. Poté, co se Camillo Pamphili vzdal kardinálské funkce aby se mohl oženit, dostal titul "Prince of San Martino" a "Princ of Valmontone" (v roce 1634 koupil Valmontone od rodiny Barberiniů). Valmontone je obec v metropolitním městě Řím v italském regionu Lazio, který se nachází asi 45 kilometrů jihovýchodně od Říma.

Válka o Castro.

Války o Castro byly sérií konfliktů v polovině 17. století kolem starověkého města Castro (v dnešním regionu Lazio, Itálie). Konflikt nakonec vyústil ve zničení města 2. září 1649. Válka byla výsledkem mocenského boje mezi papežstvím – zastoupeným členy dvou v katolické církvi hluboce zakořeněných římských rodin a jejich papežů: papeže Urbana VIII. z rodiny Barberiniů, vedl válku až do své smrti v roce 1644, ta pokračovala i po nástupu papeže Inocenta X. z rodiny Pamphiliů – vládl 1644–1645. Papežové válčili proti vévodům parmským z rodiny Farnese, kteří ovládali Castro a jeho okolí.  Papež Urban VIII. zemřel v roce 1644, pouze dva měsíce po podpisu mírové dohody mezi papežskými rodinami a vévody parmskými. Inocenc X. byl zvolen, aby Urbana VIII. nahradil a vyšetřil některé finanční problémy související s konfliktem. Finance spravovala rodina Barberiniů. Mnoho členů rodiny Barberiniů bylo nuceno odejít do exilu. Později se konflikt urovnal a rodina se s papežem smířila prostřednictvím manželství Maffea Barberiniho (syn vyhnaného Taddea Barberiniho) a Olimpie Giustinianiové, neteře papeže Inocenta X.  Na příkaz Inocenta X. bylo Castro zničeno 2. září 1649 vojsky papežské armády a již nikdy nebylo obnoveno.

Rodokmen.

Rodokmen rodiny Pamphiliů od roku 1574 to roku 1760. Tato linie rodiny Pamphiliů končí v roce 1760 – žádný mužský dědic v další generaci neměl mužského dědice.

Rodinný majetek.

Palác rodiny Pamphiliů (Palazzo Pamphilj), dílo architektů Girolama Rainaldiho a Francesca Borrominiho, se nachází v samém srdci Říma, s výhledem na náměstí Piazza Navona jižně od kostela Sant'Agnese v Agone, v římské čtvrti Pamphili, pojmenované z tohoto důvodu "Isola de 'Pamphili". Od roku 1652, vždy v srpnovou sobotu a neděli bylo náměstí přeměněno na jezero, aby se rodina Pamphiliů oslavila. Tento festival byl v roce 1866 zrušen. Dnes palác funguje jako brazilské velvyslanectví v Římě. Papež Inocenc X. je pohřben v kostele Sant'Agnese.  V roce 1634 koupila rodina Pamphiliů barokní palác mimo Řím, ve městě Valmontone, nedaleko Palestriny. Camillo Pamphili byl odhodlán vytvořit nové "ideální město", takže palác a hlavní kostel byly přestavěny a vyzdobeny slavnými barokními umělci jako byl například architekt Mattia de Rossi (který začal svou kariéru pod vedením Giana Lorenza Bernininiho), malíři Pier Francesco Mola, Gaspard Dughet, Guglielmo Cortese, Francesco Cozza a nebo Mattia Preti. Další budova v jejich majetku v centru Říma je "Palazzo Doria Pamphilj", kde sídlí galerie stejného jména.

Pamphiliové (italsky Pamphili) byli jednou z papežských rodin hluboce zakořeněných v katolické církvi, římské a italské politice 16. a 17. století. Později se rodina Pamphiliů spojila s rodinami Doria a Landi, aby vytvořila rodinnou linii Doria-Pamphili-Landiů.

The Pamphili family (often with the final "long i" orthography, Pamphilj) was one of the papal families deeply entrenched in Catholic Church, Roman and Italian politics of the 16th and 17th centuries.


Vývoj.

Blackburn Shark byl nejprve vyvíjen jako soukromá iniciativa společnosti Blackburn. Firma reagovala na specifikace "S.15/33" na vývoj průzkumného a torpédového bombardovacího letounu s tříčlennou posádkou. V přední kabině seděl pilot, v zadní pozorovatel a střelec. Kabina byla otevřená u verze Mk I a u verze Mk III uzavřená průhledným překrytem. Výzbroj se skládala z pevného kulometu 7,7 mm, pohyblivého kulometu umístěného na oběžném kruhu a podvěšeného torpéda či odpovídajícího nákladu pum.  První prototyp s motorem Armstrong Siddeley Tiger IV o výkonu 700 k poprvé vzlétl 24. srpna 1933 a jeho testy začaly v listopadu téhož roku. Palubní zkoušky na letadlové lodi HMS Courageous byly úspěšné a Blackburn Shark se stal vítězem soutěže. Sériová výroba byla objednána v srpnu 1934 a znovu v lednu 1937.  První prototyp byl později vybaven plováky a v dubnu 1935 absolvoval řadu dalších testů. Celkem bylo pro britské námořní letectvo postaveno 238 letounů Blackburn Shark. Dalších šest letounů verze Mk IIA bylo dodáno Portugalsku.

Operační nasazení.

RAF.

Sériová výroba dala celkem 16 kusů varianty Mk I (s motorem Tiger IV), 126 kusů varianty Mk II (s výkonnějším motorem Tiger VI o 760 hp) a 95 kusů varianty Mk III (krytá kabina, motor Bristol Pegasus III o výkonu 800 hp).  Na přelomu 1937/1938 bylo 22 strojů upraveno pro vlekání cílů a sloužily k výcviku až do roku 1942. V době vypuknutí druhé světové války, operovalo menší množství Sharků v Singapuru. Poté, co Japonsko vstoupilo do války, byly tyto Sharky nasazení proti japonské invazi.

Royal Canadian Air Force.

RCAF si od FAA zapůjčilo sedm kusů varianty Mk II. Stroje byly používány od roku 1936 při pobřežním hlídkování. V roce 1939 byly zapůjčeny další dva kusy Mk III, kreté následovalo 17 identických strojů vyrobených v kanadské licenci firmou "Boeing Aircraft of Canada" ve Vancouveru. Ty měly silnější motor Bristol Pegasus IX o výkonu 840 hp. Sharky sloužící v RCAF létaly (často s plováky) do srpna 1944. Pět z nich bylo poté přesunuto na Trinidad, kde sloužily v letecké škole pro pozorovatele.

Blackburn Shark byl britský palubní torpédový bombardér, stavěný v druhé polovině 30. let 20. století. Byl používán britským námořním letectvem, kanadským letectvem a portugalským námořnictvem. Už v roce 1937 byl považován za zastaralý a později byl ve službě nahrazen typem Fairey Swordfish.

The Blackburn Shark was a British carrier-borne torpedo bomber built by the Blackburn Aircraft company in England. It first flew on 24 August 1933 and went into service with the Fleet Air Arm, Royal Canadian Air Force, Portuguese Navy, and the British Air Observers' School, but was already obsolescent by 1937 and in the following year, replacement by the Fairey Swordfish began.


Programové teze hnutí.

Sdružení vystupovalo původně pod následujícími výzvami:  Základní teze k 15. 8. 2012 byly:

Historie.

Vznik.

Politické hnutí ANO 2011 navazuje na sdružení Akce nespokojených občanů 2011 (v současnosti pod zkratkou ANO) založené v roce 2011 podnikatelem Andrejem Babišem na podporu jeho kritiky ekonomiky, společnosti a korupce, se kterou začal vystupovat ve sdělovacích prostředcích na podzim 2011. Sdružení získalo rychle podporu několika tisíc občanů. Ke dni 14. listopadu 2011, tedy 19 dní po založení sdružení, bylo pod výzvou podepsáno 10 142 občanů. 15. prosince 2011 se podpora dále zvýšila na 17 161. Sdružení se poté během roku 2012 transformovalo na politické hnutí ANO 2011 registrované 11. května 2012 v Praze.

Volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu ČR 2013.

V březnu 2013 hnutí vypustilo ze zkratky rok založení a prezentuje se dále jen jako ANO. Se samostatnou kandidátní listinou hnutí poprvé kandidovalo v předčasných volbách do Poslanecké sněmovny konaných na podzim roku 2013. V nich obdrželo 927 240 hlasů (18,65 %) a se 47 mandáty se stalo druhou nejsilnější volební stranou. Hnutí ANO bylo nejúspěšnější volební stranou ve Středočeském, Libereckém, Královéhradeckém a Ústeckém kraji. V rámci hnutí byl nejúspěšnějším kandidátem lídr pražské kandidátní listiny Andrej Babiš s 18 955 preferenčními hlasy (19,62 %), za ním se umístil herec Martin Stropnický, který vedl jihomoravskou kandidátní listinu a získal 10 203 (10,25 %) preferenčních hlasů.

Program a veřejná prezentace hnutí.

Během předvolební kampaně v roce 2013 hnutí ANO 2011 zdůrazňovalo novost a nepolitičnost svých kandidátů v kontrastu se stávajícím establishmentem. Široce používalo například heslo "Nejsme politici. Makáme". Samotný program hnutí byl však kritizován pro bezobsažnost a nekonkrétnost. Vzhledem k tomu, že hnutí vzniklo krátce před parlamentními volbami, nebyl program hnutí do začátku volební kampaně kompletní a doplňoval se a procházel změnami během předvolební kampaně.  Dle slov Andreje Babiše stála předvolební kampaň okolo sedmdesáti milionů korun. Mezi největší sponzory patřili sám Andrej Babiš (29,5 mil Kč) a společnosti DEZA (10 mil Kč), Lovochemie (6 mil. Kč), Precheza (6 mil Kč.), Fatra (3 mil. Kč) a Synthesia (3 mil. Kč), všechny z holdingu Agrofert. Na úspěchu hnutí ve volbách se výrazně podílela poradenská společnost Penn Schoen Berland. Služeb této společnosti v minulosti využívala i strana ČSSD, pro kterou zpracovávala kampaně od roku 2006.  Těsně před termínem voleb se v médiích objevilo prohlášení, že „dvojka“ kandidátní listiny v kraji Vysočina Miloslav Bačiak zatajil svou minulost důvěrníka u vojenské kontrarozvědky (tzv. „politruk“). Sám Bačiak slíbil, že v případě zvolení svůj mandát složí. Miloslav Bačiak nakonec byl zvolen se ziskem 1 207 preferenčních hlasů. Svůj poslanecký mandát složil 19. listopadu 2013. Babiš později prohlásil, že Bačiaka ihned vyloučili z ANO 2011. Hnutí do voleb vedli tři krajští lídři, kteří bývali členy Komunistické strany Československa, jmenovitě předseda hnutí Andrej Babiš, Martin Komárek a Josef Vozdecký.  Po volbách 2013 byl vedením strany schválen tzv. etický kodex, který poslance zavázal ke čtyřem bodům: zaprvé musí všechny návrhy zákona konzultovat se svým poslaneckým klubem, zadruhé během výkonu mandátu nesmějí přestoupit k jinému poslaneckému klubu, zatřetí při vážných tématech nesmějí hlasovat proti usnesení poslaneckého klubu a konečně začtvrté, každý měsíc musí věnovat sedm tisíc korun z platu hnutí ANO. Na dodržování kodexu dohlíží vedení poslaneckého klubu a poslanci, který tento kodex poruší hrozí pokuta až 52 000 korun. To je však díky ústavně garantovanému volnému mandátu poslanců právně nevymahatelná sankce.  Od 20. listopadu 2013 začali zástupci hnutí ANO jednat o společné vládě s ČSSD a KDU-ČSL. Hnutí ANO především usilovalo o zisk ministerstev financí, vnitra a pro místní rozvoj. Také trvalo na postu místopředsedy poslanecké sněmovny, vedení pěti sněmovních výborů a obsazení funkcí prvních náměstků na ministerstvech, která nepovedou. Po volbách Babiš oznámil, že by mohl vést ministerstvo financí, ale prezident Zeman po ministrech požadoval lustrační osvědčení, které Babiš neměl a kvůli svému slovenskému soudnímu sporu ohledně své údajné spolupráce s orgány StB ho zatím ani získat nemohl. Navíc sám odmítl o osvědčení požádat. Babiš proto v listopadu 2013 začal preferovat vytvoření funkce vicepremiéra pro ekonomiku, kterou by obsadil.

Vládní koalice po volbách 2013.

Dne 6. ledna 2014 byla podepsána koaliční smlouva politických stran ČSSD, ANO a KDU-ČSL. V poslanecké sněmovně měla koalice většinu 111 hlasů. Vládu tvořilo sedmnáct ministrů, politické hnutí ANO získalo šest rezortů. Vicepremiérem a ministrem financí se stal Andrej Babiš, ministrem obrany Martin Stropnický, ministryní pro místní rozvoj Věra Jourová, ministrem životního prostředí Richard Brabec, ministryní spravedlnosti Helena Válková a ministrem dopravy Antonín Prachař. Po oznámení kandidátů se z řad ekologů snesla kritika na Richarda Brabce, který dříve působil v podniku Lovochemie (který vlastní Agrofert a který sponzoroval kampaň hnutí ANO), a tím prosazoval zájmy českého chemického průmyslu. Dne 29. 1. 2014, devadesát pět dní od konání voleb, jmenoval prezident Miloš Zeman vládu ČSSD, ANO a KDU-ČSL. Učinil tak poté, co se koalice zavázala k prosazení služebního zákona, který mimo jiné umožnil Andreji Babišovi se stát ministrem financí i bez dodání lustračního osvědčení.

Volby do Evropského parlamentu 2014.

V roce 2014 hnutí kandidovalo do voleb do Evropského parlamentu. Lídrem kandidátní listiny byl zvolen Pavel Telička. Při v té době rekordně nízké účasti 18,2 % voličů hnutí získalo 244 501 hlasů (16,13 %) a 4 mandáty z celkového počtu 21. Z českých stran tak získalo nejvíce hlasů. Mandáty obdrželi Pavel Telička (s 50 784 přednostními hlasy), dále Petr Ježek, Dita Charanzová a Martina Dlabajová. Ihned po vyhlášení výsledků voleb předseda hnutí Andrej Babiš potvrdil, že započnou vyjednávání s evropskou frakcí Aliance liberálů a demokratů pro Evropu (ALDE). Na začátku června 2014 hnutí podalo oficiální žádost o přijetí s podporou bývalého evropského komisaře Pavla Teličky. V říjnu 2017 ukončil europoslanec Telička spolupráci s hnutím ANO pro názorové neshody s předsedou hnutí Babišem.

Sněmy hnutí.

Sněm v roce 2015.

Ve dnech 28. února a 1. března 2015 se v Praze konal III. sněm hnutí. Andrej Babiš na něm obhájil post předsedy (získal 186 hlasů = 100 % z platných odevzdaných hlasovacích lístků), 1. místopředsedou se stal Jaroslav Faltýnek (získal 153 hlasů ze 188 možných, tj. 82 %). Řadovými místopředsedy byli zvoleni v prvním kole Petr Vokřál (125 hlasů, tj. 66 %), Jaroslava Jermanová (124 hlasů, tj. 66 %), Radmila Kleslová (109 hlasů, tj. 58 %) a ve třetím kole Jan Volný (96 hlasů, tj. 51 %).

Sněm v roce 2017.

Ve dnech 25. a 26. února 2017 se v Praze konal IV. sněm hnutí. Andrej Babiš na něm obhájil post předsedy (získal 195 hlasů = 95 % z platných odevzdaných hlasovacích lístků) a Jaroslav Faltýnek pak pozici 1. místopředsedy (získal 142 hlasů, tj. 69 %). Řadovými místopředsedy byli zvoleni Martin Stropnický (174 hlasů), Petr Vokřál (173 hlasů), Richard Brabec (171 hlasů) a Jaroslava Pokorná Jermanová (169 hlasů).

Volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu ČR 2017.

Ve dnech 20. a 21. října 2017 proběhly volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu ČR. Ty vyhrálo hnutí ANO 2011 s 29,64 % platných hlasů a v důsledku volebního systému získalo 78 poslaneckých mandátů z 200 (39 %).  Podle průzkumu zpravodajského portálu Hlídací pes, jehož výsledky byly uveřejněny i v německém tisku, přeběhla při parlamentních volbách v říjnu 2017 mj. jedna třetina dřívějších přívrženců ČSSD a jedna čtvrtina přívrženců KSČM k Babišovu hnutí ANO 2011.

Program a veřejná prezentace hnutí.

Programem hnutí ANO před volbami do Poslanecké sněmovny Parlamentu ČR 2017 byl růst ekonomiky, omezení předražených státních zakázek, rychlá výstavba dálnic, efektivní a transparentně fungující zdravotnictví a funkční justice. Zdůrazněny byly čtyři body:

Vládní koalice po volbách 2017.

Prezident Miloš Zeman pověřil lídra ANO 2011 Andreje Babiše dne 31. října 2017 jednáním o sestavení nové vlády. Dne 6. prosince 2017 jej jmenoval premiérem. Podle vyjádření obou aktérů měla být vláda jmenována 13. prosince 2017, po seznámení prezidenta s ministerskými adepty. Podle Babiše prezident souhlasil s posunem termínu, aby se už jako předseda jmenované vlády mohl 14. prosince zúčastnit summitu prezidentů a premiérů Evropské unie v Bruselu. Zeman chtěl rovněž osobně podpořit získání sněmovní důvěry pro Babišovu vládu.  Po ustavení své první vlády v prosinci 2017 odmítl Andrej Babiš vládní spolupráci s SPD a KSČM. Podle politologa Jiřího Pehe Babiš věděl, že by ho přímá účast těchto politických stran v jeho vládě mohla poškodit v očích těch nadnárodních organizací, na nichž závisí ekonomika i bezpečnost České republiky (tj. EU a NATO).  Po svém neúspěchu ve volbách se Česká strana sociálně demokratická (ČSSD) začala zabývat i otázkou, jak se má postavit k případné politické spolupráci s ANO 2011. První Babišovu menšinovou vládu nechtěla sociální demokracie podpořit, dočasný předseda strany Milan Chovanec však nevyloučil jednání s ANO 2011 při druhém pokusu Andreje Babiše o sestavení kabinetu. ČSSD se podle něj „mohla s ANO o budoucnosti země bavit, pokud jednání nebude mít formu diktátu“. Babiš sám zmínil, že na další vývoj bude mít vliv vedle tehdy se blížícího sjezdu ČSSD i kongres ODS v lednu 2018. Po sjezdu ČSSD, který se konal 18. února 2018, začala tato strana pod vedením svého nového předsedy Jana Hamáčka vyjednávat s ANO 2011 o účasti na vládě. Zatímco ČSSD pro sebe požadovala pět ministerských křesel včetně ministerstev vnitra a spravedlnosti (resorty, které mají váhu ve spojitosti s kauzou Čapí hnízdo), bylo ANO 2011 tehdy ochotno přiznat ČSSD jen čtyři ministerstva.  Začátkem dubna 2018 skončilo první vyjednávání mezi ČSSD a ANO 2011 o společné vládě neúspěchem. Jedním z důvodů byla tehdy neochota ANO 2011 přenechat sociálním demokratům post ministra vnitra. Představitelé ČSSD Jan Hamáček a Jiří Zimola navštívili 4. dubna prezidenta republiky Miloše Zemana. Podle informací "Lidových novin" jim prezident doporučil trvat na svých požadavcích a neustupovat. Premiér v demisi Andrej Babiš byl podle svých slov připraven podřídit se Zemanově vůli. „Když prezident řekne, že pověří vyjednáváním o vládě někoho jiného z hnutí ANO, tak to budu akceptovat,“ řekl Babiš.  Prezident Zeman dne 6. června 2018 podruhé jmenoval Andreje Babiše premiérem a vyzval jej, aby mu předložil seznam příštích členů vlády, se kterými se chtěl seznámit. Od 27. června 2018 je Babiš poté, co jej prezident Zeman podruhé jmenoval premiérem, předsedou své druhé vlády. Tuto menšinovou vládu sestavil jak ze zástupců ANO 2011, tak ČSSD. Babiš a ministři složili do rukou prezidenta předepsaný slib. Prezident Zeman nejmenoval ministrem zahraničí zástupce sociálních demokratů a poslance Evropského parlamentu Miroslava Pocheho, takže toto ministerstvo vede zatím z pověření předseda strany a ministr vnitra Jan Hamáček. ČSSD obdržela ve vládě celkově pět křesel včetně jí zprvu odepíraného ministerstva vnitra, ANO 2011 dostala deset křesel. 10. července podepsalo hnutí ANO 2011 s ČSSD koaliční smlouvu. Dne 12. července 2018 krátce po půlnoci získala Babišova vláda důvěru Poslanecké sněmovny poměrem hlasů 105 (pro) ku 91 (proti). Přispěla k tomu Komunistická strana Čech a Moravy, která již před sestavením vlády měla v úmyslu ji podpořit při hlasování o důvěře a posléze ji tolerovat.

Činitelé hnutí.

Předsednictvo.

Na V. sněmu ANO 2011, který se konal dne 17. února 2019 v Praze, bylo zvoleno předsednictvo hnutí v následujícím složení:

ANO 2011 (zkratka ANO) je české populistické politické hnutí, které v roce 2012 založil Andrej Babiš. Hnutí ANO 2011 navazuje na občanské sdružení Akce nespokojených občanů, které bylo založeno krátce předtím na podzim 2011 po několika veřejných vystoupeních Andreje Babiše ve sdělovacích prostředcích, ve kterých velmi kriticky hodnotil stav společnosti a silně kritizoval korupci. Hnutí se zaměřilo na voliče nespokojené s dosavadními etablovanými politickými subjekty. Mezi hlavní deklarované cíle ANO 2011 patří prosazení fungujícího státu a boj s korupcí. Zakladatel Andrej Babiš je od počátku předsedou hnutí. Od března 2013 byla jeho první místopředsedkyní Věra Jourová, která ale v říjnu 2014 v důsledku svého schválení do funkce evropské komisařky z vedení hnutí odešla. Dalšími tvářemi strany jsou mj. předseda Poslanecké sněmovny Radek Vondráček a první místopředseda hnutí Jaroslav Faltýnek.

ANO 2011 is a populist political party in the Czech Republic. The party was founded by Andrej Babiš, the second-richest person in the Czech Republic, owner of the Agrofert conglomerate, and Mafra media group, and the current Prime Minister of the Czech Republic. It is based on the former movement Action of Dissatisfied Citizens (, ANO). "Ano" means "yes" in Czech.


Životopis.

Moronobu byl synem respektovaného umělce pracujícího se zlatou a stříbrnou nití a řemeslníka v oboru barvení brokátu v obci Hodamura, provincie Awa, poblíž zálivu Edo, v současném městečku Kyonan v prefektuře Čiba. Po přestěhování do Eda, dnešního Tokia, Moronobu, který se naučil řemeslu od svého otce, studoval malbu školy Tosa i školy Kanó. Měl tedy pevný základ jak v dekorativních řemeslech, tak v umělecké malbě, což mu dobře posloužilo v době, kdy se rozhodl pracovat ve stylu ukijo-e. Tuto techniku studoval u svého učitele mistra Kanbuna. Nejstarší známé Hišikawovy práce jsou knižní ilustrace z roku 1672. Celkem Hišikawa vytvořil více než 100 ilustrovaných knih, možná až 150, a dochovalo se i menší množství jeho samostatných tisků.

Dílo.

Jeho první známé podepsané a datované dílo byla knižní ilustrace z roku 1672, ačkoli mohou existovat i předchozí práce. Do poloviny šedesátých let se Moronobu stal nejdůležitějším grafikem "ukijo-e" a toto postavení si udržel až do své smrti. Vytvořil více než 100 ilustrovaných knih, možná až 150, je ovšem obtížné připisovat mu některá nepodepsaná díla (např. učenec Kiyoshi Shibui předložil v roce 1926 práci, ve které položil základ pro připsání některých návrhů Moronobuovi, i když byly předtím považovány za práci umělce Sugumury Džiheiho). Velmi málo z tisků Moronobuových listů přežilo a většina, ne-li všechny, jsou nepodepsané. Mezi těmito jednotlivými listy jsou také tisky erotických alb. Moronobu nebyl zakladatelem stylu "ukijo-e", jak se někteří přední učenci domnívali. Ale byl autorem inovací, které umožnili použít návrhy předchozích umělců, konsolidoval tento styl a vytvořil nové postupy pro tisk obrázků "ukijo-e" umožňující použít vícebarevnou reprodukci. Právě Moronobu vytvořil první opravdu zralou formu "ukijo-e" ve stylu velké síly a imaginativní prezentace, která stanovila standardy pro další generace umělců. Moronobuovo zvládnutí linky bylo často citováno při hodnocení jeho díla, stejně jako interaktivní uspořádání figur, které se zdají vždy sloužit dramatické funkci, což se obvykle nevidí v díle jeho předchůdců.  Některé z Moronobuových tisků byly doplněny ručním kolorováním. Obraz vpravo, tuš na papíře, je "sumizuri-e" ("obraz tištěný tuší", technika černobílého dřevořezu), v původním nekolorovaném stavu. Moronobova čistá linka a umístění černé a bílé je často mnohem dekorativnější než tisky ručně dobarvované. Skupiny dvanácti obrazů byly v Japonsku po staletí běžné u dvorních a žánrových obrazů. Mezi slavnými dochovanými ranými exempláři jsou malované jednotlivé listy od mistra Tosy Micunobua (1434 – 1525). Když tedy Moronobu vytvořil vlastní sérii dvanácti obrazů, bylo to velmi konvenční, zejména proto, že takové uspořádání poskytovalo kontext, ve kterém bylo možné měnit vybavení, oděv a navrhované vzory, a také se to víceméně srovnávalo s dvanácti měsíci v roce. Nicméně nelze říci, že "se šunga", tedy erotické umění, hodně přísně drží dvanácti příběhů podle ročních období. Moronobův tisk se kvalifikuje jako "abuna-e" ("risqué print"), není to prvoplánově erotický návrh typu, který se často vyskytuje buď jako frontispis šungových souborů nebo je rozptýlený mezi dalšími tisky. Moronobův formalismus je zde zjevný, s křivkami a rovnými liniemi vyrovnanými v téměř dokonalém poměru. Pokud jde o milostný pár, svádění právě začalo s uvolněním obi. Erotická gesta pak obohacují scénu. Například mladá kráska přitáhne svůj pravý rukáv k ústům v gestu potlačovaných emocí. Vodní obrazy evokují ženskou sexualitu, s ženskými neboli "jin" erotickými symboly, zatímco stojící kvetoucí strom "ume" - čínská švestka či japonská meruňka - slouží jako metafora pro mužskou neboli "jang" sexualitu.  Moronobuova práce je vystavena v mnoha muzejních sbírkách po celém světě a také v knihovně amerického Kongresu).

Hišikawa Moronobu (japonsky 菱川 師宣; 1618 – 25. července 1694) byl japonský umělec známý svými dřevořezy, považovaný za prvního velkého mistra a popularizátora stylu ukijo-e („obrazy prchavého světa“) z konce 17. století..

Hishikawa Moronobu (; 1618 – 25 July 1694) was a Japanese artist known for popularizing the ukiyo-e genre of woodblock prints and paintings in the late 17th century.


Dětství.

Vegard Urheim Ylvisåker (*1979, Trondheim) a Bård Urheim Ylvisåker (*1982, Bergen) žili od narození v Bergenu (rodiče pocházejí z provincie Sogn og Fjordane) na západě Norska. V dětství se však se svými rodiči přestěhovali do Angoly a Mosambiku, kde jejich otec pracoval v jako inženýr. Po pár letech se vrátili zpět do Bergenu. Již jako malí byli vedeni k hudbě. Vegard se učil hrát na violu a piano a Bård na housle a saxofón. Mají nejmladšího bratra jménem Bjarte Urheim Ylvisåker, který s nimi občas vystupuje na koncertech, jeho specialitou je píseň "I will never be a star" ("Nikdy nebudu hvězda"), kde zpívá o úspěchu svých bratrů, zatímco on nikdy slavný nebude.

Rodiny.

Oba nyní se svými rodinami žijí v Oslu, převážně kvůli práci. Bård má dvě dcery a jednoho syna, Vegard má dva syny a jednu dceru.

Kariéra.

Na střední škole se často zapojovali do školního divadla gymnázia Fana i do pěveckých sborů. V roce 2000 si jejich vystoupení všiml Peter Brandt, který jim poté zorganizoval debut v divadle Ole Bull. Jejich show nesla název „Ylvis – en kabaret“.  V roce 2006 podepsali smlouvu s produkční společností Stageway. Debutovali také jako hosté v úspěšném rádiovém pořadu „O-fag“.  Jejich nejúspěšnější hit je určitě "The Fox". Zúčastnění jsou oblečení v kostýmech různých zvířat a napodobují pro určitý druh specifické zvuky. Smyslem písně je zamyšlení nad tím, jak dělá liška, jež má zároveň největší prostor v oblasti kostýmů a efektů. Píseň sama začíná slovy: "Pes dělá haf, kočka dělá mňau, pták dělá píp a myš piští". I přesto se klip a píseň staly ihned hitem internetu, během několika málo dnů klip vidělo několik desítek milionů lidí. Díky rostoucí světové oblibě klip míří velmi vysoko. Do repertoáru skupiny Ylvis patří také například píseň Stonehenge, Massachusetts, Someone like me, Pressure, Work it, Jan Egeland či Kjemperform, atd. Se svým velkolepým turné "The Expensive Jacket Tour" objeli v roce 2014 celé Norsko.  Kromě své hudební kariéry také moderují norskou populární talk-show "I Kveld Med Ylvis" ("Dnes večer s Ylvis") na TVNorge, kde je doplňují Calle Hellevang Larsen (1., 3. a 4. série, v 2. sérii David Chandra Batra) a Magnus Devold.  Dále mají za sebou již 4 série varietních vystoupení složených z různých vtipných skečí a hudebních vystoupení.  Těsně před zveřejněním klipu písně "The Fox" vydali Ylvis dětskou knihu se stejnojmenným názvem.

Ylvis je bratrské komediální duo pocházející z Bergenu v Norsku. Po úspěšném debutu v roce 2000 se zúčastnili několika koncertů a byli hosté v rádiových a televizních show. Proslavili se hlavně svým singlem "The Fox"" (Liška)", vydaným 3. 9. 2013. Skladba byla původně určena jako vtip pro podzimní premiéru 3. série jejich show I kveld med Ylvis ("Dnes večer s Ylvis"), avšak za pouhé čtyři dny dosáhla na YouTube 7 milionů zhlédnutí a z Ylvis se rázem staly globální hvězdy. Již za necelý první měsíc měl klip přes 350 miliónů zhlédnutí a ke 3. únoru 2020 dosáhl klip přes 910 miliónu zhlédnutí.

Ylvis () is a Norwegian comedy duo consisting of brothers Vegard and Bård Ylvisåker. They debuted as professional variety artists in 2000 and have since appeared in several countries in variety shows, comedy concerts, television shows, radio shows and music videos. They are currently the hosts of the Norwegian talk show ("Tonight with Ylvis"). Their song and music video "The Fox (What Does the Fox Say?)", written and filmed for the talk show, went viral on YouTube in September 2013. The video currently has over 923million views. They released an album called "", a compilation of ten older singles.


Dětství a mládí.

Narodila se v Praze jako prostřední ze tří dcer grafika a malíře Vojtěcha Preissiga. Ten s celou rodinou v době první světové války odešel do USA, kde Preissigovi žili v Bostonu. Do Československa se Irena vrátila se svými dvěma sestrami roku 1921. V roce 1925 se v Praze vdala za svého bratrance Eduarda Bernáška. Rodiče s tímto sňatkem nesouhlasili a otec s Irenou dokonce na čtyři roky přerušil veškeré kontakty. Manželé se usadili ve vile na Spořilově. Při mobilizaci v období Mnichovské krize se Bernášková dobrovolně přihlásila jako sestra Červeného kříže a ošetřovala uprchlíky z obsazeného pohraničí.

V odboji.

Po obsazení Československa německými vojsky nejdříve kolportovala letáky, brzy začala spolupracovat také se svým otcem na vydávání ilegálního časopisu V boj. Také převáděla ohrožené lidi na Slovensko. Ačkoliv po ní pátralo gestapo, dlouho unikala zatčení a dále pokračovala ve vydávání časopisu. Zatčena byla 21. září 1940 v pražské ulici Na Poříčí s falešnými doklady. Svou statečností při výsleších, kdy veškerou vinu vzala na sebe, zachránila řadu dalších spolupracovníků odboje. Přesto byla zatčena její nejbližší rodina - její manžel zemřel v koncentračním táboře Buchenwald, otec v koncentračním táboře v Dachau. Irena Bernášková pak byla odsouzena německým soudem k trestu smrti (jako první Češka) a popravena gilotinou koncem srpna 1942 v Berlíně.  Irena Bernášková byla vyznamenána roku 1998 prezidentem Václavem Havlem in memoriam medailí Za hrdinství.

Pamětní deska V. Preissig a I. Bernášková.

Pamětní deska je umístěna na domě na adrese: Jihovýchodní VIII 944/11, 141 00 Praha – Záběhlice. Za protektorátu se ulice jmenovala Südoststrasse VIII. a bydlel zde Vojtěch Preissig. V jeho bytě se připravovala k vydání a od konce roku 1939 se zde i vydávala - od čísla 28 - "spořilovská" varianta ilegálního časopisu V boj. Deska sestává z centrálního horního nápisu: VOJTĚCH PREISSIG A JEHO DCERA IRENA "PANÍ INKA". Pod ním se nachází reliéf dvou tváří z profilu; oba hledí směrem doprava. Blíže k pozorovateli je reliéf V. Preissiga, za ním v pozadí pak reliéf jeho dcery I. Bernáškové.  Podél levého svislého okraje reliéfu jsou uvedeny informace o Vojtěchu Preissigovi: Podél pravé svislé hrany centrálního reliéfu jsou údaje o jeho dceři Ireně Bernáškové:

Irena „Inka“ Bernášková (7. únor 1904 Praha – 26. srpen 1942 Berlín) byla česká novinářka a odbojářka, která za druhé světové války položila svůj život v boji proti německé okupaci.

Irena "Inka" Bernášková (7 February 1904 – 26 August 1942) was a Czechoslovak journalist and resistance member who was active in the fight against the German occupation during World War II. She was the first Czech woman sentenced to death and executed by Nazis.


Život.

Narodila se ve městě Norilsk v Krasnojarském kraji. Od roku 2007 je studentkou filosofie na Lomonosovově univerzitě v Moskvě. Je vdaná za Pjotra Verzilova ze skupiny Vojna, se kterým má dceru Geru (* 2008).

Aktivity.

Na jaře 2007 se společně se svým manželem Pjotrem Verzilovem stala členkou radikální umělecké skupiny Vojna a zúčastnila se několika jejích performancí. V únoru 2008 se podílela na protestní akci „Mrdáme za Medvídka, dědice trůnu“ ("Ебись за наследника Медвежонка") v moskevském přírodovědeckém muzeu, která se konala den před zvolením Dmitrije Medveděva do funkce ruského prezidenta. Při této performanci provozovalo sex ve veřejně přístupné muzejní místnosti pět manželských párů, včetně Pjotra Verzilova a Tolokonnikovové, která při tom byla ve vysokém stupni těhotenství. Skupina prohlásila svou akci za satiru na adresu Dmitrije Medveděva, který ve svém projevu vyzval ruské obyvatelstvo ke zvýšení reprodukce. Od ledna do února 2011 se Tolokonnikovová zúčastnila provokativní akce "Polib odpad" (rusky Лобзай мусора), při kterém jednotliví členové Vojny líbali na veřejnosti příslušníky ruské policie.  Od roku 2011 byla také členkou feministické punkové protestní skupiny Pussy Riot. V srpnu 2012 byla spolu s dalšími členkami této skupiny odsouzena na dva roky vězení za výtržnictví v moskevské katedrále Krista Spasitele. Organizace Amnesty International označila nepodmíněný trest vězení za nepřiměřeně tvrdý a Tolokonnikovovou prohlásila za politickou vězeňkyni. Také ruská organizace na podporu lidských práv „Svaz solidarity s politickými vězni“ ji považovala za politického vězně.  Svůj trest vězení si Tolokonnikovová odpykávala v trestaneckém táboře IK-14 v Mordvinsku. 23. září 2013 zahájila na protest proti nelidským podmínkám ve vězení hladovku. Prostřednictvím svého manžela poslala ruským médiím otevřený dopis, ve kterém popsala nesnesitelné poměry v trestanecké kolonii. Vězeňkyně musí pracovat 16-17 hodin denně, ženy jsou podle ní bity, morálně ponižovány, polévány studenou vodou, dostávají špatné jídlo a nemají k dispozici základní hygienické potřeby. Následné kontroly ruské Federální vězeňské služby a prokuratury tyto informace v zásadě potvrdily. V prosinci 2013 byly Tolokonnikovová a Aljochinová propuštěny z vězení na základě amnestie ruské Státní dumy. Poté Tolokonnikovová oznámila svůj odchod ze skupiny Pussy Riot. Spolu s Marií Aljochinovou pak založily občanské sdružení Zona prava (Зона Права), které má za cíl právní, psychologickou a informační podporu vězňů v Rusku a chce dosáhnout větší otevřenost a humánnější podmínky v celém ruském soudním a vězeňském systému.  V listopadu 2014 řekla Tolokonnikovová v rozhovoru pro britský list The Guardian na adresu českého prezidenta Zemana, že se podle ní chová jako „typický patriarchální hlupák“.

Film.

V roce 2013 o Tolokonnikovové a ostatních odsouzených členkách Pussy Riot natočili režiséři Mike Lerner a Maksim Pozdorovkin film.

Naděžda Andrejevna Tolokonnikova (: "", * 7. listopadu 1989 Norilsk, Sovětský svaz) je ruská studentka filozofie, nezávislá umělkyně a politická aktivistka. Je bývalou členkou punkové skupiny Pussy Riot a politicky angažované street artové skupiny Vojna.

Nadezhda Andreyevna Tolokonnikova (; born November 7, 1989), nicknamed "Nadya Tolokno" (), is a Russian conceptual artist and political activist. She was a member of the anarchist feminist group Pussy Riot, and has a history of political activism with the controversial street art group Voina. On August 17, 2012, she was convicted of "hooliganism motivated by religious hatred" after a performance in Moscow Cathedral of Christ the Saviour and sentenced to two years' imprisonment. On December 23, 2013, she was released early with another Pussy Riot member Maria Alyokhina under a newly passed amnesty bill dedicated to the 20th anniversary of the Russian constitution.


EPPO kód.

STERSA

Synonyma patogena.

Podle EPPO a biolib.cz je pro patogena s označením "Stereum sanguinolentum" používáno více rozdílných názvů, například "Auricularia sanguinolenta" nebo "Thelephora sericea" var. "sanguinolenta".  Další synonyma dle Index Fungorum

Zeměpisné rozšíření.

Kosmopolitní druh.

Výskyt v ČR.

Pevník krvavějící patří mezi velmi hojné houby v ČR. Roste po celý rok na jehličnanech na mrtvém i živém dřevě, zvláště ve smrkových monokulturách a přirozených borových porostech, na nevápenatých a kyselejších půdách od nížin po pahorkatiny. Lze jej nalézt i v horách na kleči "Pinus mugo". Podíl napadení pevníkem u loupáním a ohryzem poškozených stromů se dle místních podmínek pohybuje v širokém rozpětí. U smrku ztepilého byla v Evropě zjištěna kolonizace pevníkem u 20 % až 100 % poškozených stromů, v podmínkách ČR ve všech nám známých případech napadení přesahovalo (většinou výrazně) hodnotu 45 %. Míra napadení je zřejmě ovlivněna především klimatickými poměry. Jeho růst v Česku na listnáčích je dokládán jen zcela výjimečně (bříza, olše, jeřáb).

Popis.

V blízkém okolí plodnic se a mohou vytvářet i plošně značně rozlehlé povlaky (především na spodních částech hostitelských dřevin. Nejvíce nových plodnic vyrůstá na jaře a na podzim. Fruktifikace je výrazně ovlivňována vlhkostí. Na svisle orientovaném substrátu dochází záhy k odstávání (ohrnutí) horní části plodnice a k tvorbě drobných škeblovitých kloboučků.

Plodnice.

Pevník krvavějící vytváří obvykle jednoleté rozlité až polorozlité nebo polokloboukaté plodnice, mladé okrouhlé plodnice časem srůstají do rozlehlejších povlaků, z nichž vyrůstají nepravidelné, často vzájemně srostlé klobouky. Při poranění roní červený latex.

Klobouk.

Klobouk drobnější, nepravidelně zprohýbaný, široký do 50 mm, na povrchu přitiskle vláknitě chlupatý až štětinatý, později lysý, u mladších plodnic na okraji bělavý, ve středu hnědý až téměř černý, stářím tmavnoucí. Časté je soustředné pásování šedých a tmavě hnědých pruhů a bělavý ostrý okraj.

Rouško.

Rouško je víceméně hladké, částečně zaobleně hrbolaté, bez pórů, bělavé v odstínech až k hnědé, ve středu tmavší.

Dužnina.

Tuhá, kožovitá, červenající.  Hyfový systém je dimitický. Jinak korkovitě pružná, později až pevná a tvrdá dužnina (trama) je složena především z generativních bezbarvých a tenkostěnných hyf bez přezek o tloušťce 2–3,5 μm. V hymeniu bývají přítomné cystidy (50–150 × 3–9 μm). Výtrusy jsou hladké, bezbarvé, podlouhle vejčité (až vejčité), většinou 6–11 × 2–3,5(–5) μm velké.

Hostitel.

Hostitelem jsou obvykle jehličnany, především smrk. Rozkládá především odumřelou dřevní hmotu, například padlé kmeny. Je zaznamenáno ale i poškození listatých dřevin.

Příznaky.

Plodnice, nejčastější na poraněných kmenech, plodnice nenarůstají pravidelně každou sezónu, typické je doprovodné prosmolení v okolí rány.

Možnost záměny.

Hniloba je podobná jako u kořenovníku vrstevnatého ("Heterobasidion annosum"). U pevníku hniloba ale vzniká v místě poškození na kmeni (sloupnutá borka, mechanická poškození) a u kořenovníku hniloba začíná v místě báze kmene a kořenů, odtud postupuje směrem nahoru. Záměna plodnic je možná za další druhy pevníků, které se při poranění červeně zbarvují, především za pevník horský (Streum rigens), jenž vyrůstá rovněž na dřevě jehličnanů, ale vyznačuje se robustnějšími plodnicemi a růstem ve vysokých nadmořských výškách. Na listnáčích se vykytují plodnice podobných druhů stejného rodu – pevník korkovitý ("Stereum rugosum") a pevník dubový ("Stereum gausapatum").

Význam.

Podíl hnilobou poškozeného dříví se u majoritního lesního majetku Lesů ČR pohybuje ročně kolem 20 % celkového objemu těžby. Hospodářsky nejvýznamnější hniloba smrku a jedna ze tří nejvýznamnějších dřevokazných hub v lesním hospodářství vůbec. Ranový parazit, vyskytuje se jako důsledek poškození, často loupání zvěří. Poškozené stromy je třeba odstraňovat, při vážném poškození porostu je třeba provést rekonstrukci porostu.

Biologie.

Basidiospory klíčí na čerstvě obnaženém dřevě, do kterého dále pronikají. Ve směru pronikání hniloby se tvoří tmavá šedavá až šedofialová zóna, široká 1–3 cm. V některých případech může docházet ke společné kolonizaci kořenovníku a pevníku krvavějícího, kdy pevník kolonizuje především okrajovou část hniloby a proniká více do bělové části kmene.

Ochrana rostlin.

Prevence.

Omezení poškození dřevin při těžbě. Důležité je udržovat stavy lovné zvěře na úrovni dané úživností honitby.

Pevník krvavějící ("Stereum sanguinolentum") je druh houby čeledě pevníkovité ("Stereaceae"). Plodnice se tvoří na mrtvém dřevě nebo někdy na odumřelých větvích živých stromů. Tvoří tenké kožovité krusty povrchu dřeva. Čerstvé plodnice roní při poranění tekutinu červené barvy. Může být hostitelem parazitické houby rosolovka průsvitná "Tremella encephala".

Stereum sanguinolentum is a species of fungus in the Stereaceae family. A plant pathogen, it causes red heart rot, a red discoloration on conifers, particularly spruces or Douglas-firs. Fruit bodies are produced on dead wood, or sometimes on dead branches of living trees. They are a thin leathery crust of the wood surface. Fresh fruit bodies will bleed a red-colored juice if injured, reflected in the common names bleeding Stereum or the bleeding conifer parchment. It can be the host of the parasitic jelly fungus "Tremella encephala".


TechNet Blog CZ/SK.

TechNet Blog CZ/SK je skupinový blog technických lidí společnosti Microsoft a externistů. Na blogu vycházejí pravidelně články o technických novinkách, aktualitách a komunitních akcích. Nechybí ani pohledy do zákulisí a páteční odlehčený post "„Co IT-týden dal“". Od února 2006 na blogu vyšlo přes 700 článků.

TechNet Flash zpravodaj.

TechNet Flash je elektronický měsíční zpravodaj vydávaný v českém jazyce. Každé vydání zpravodaje obsahuje tematické články od českých a slovenských autorů, pozvánky na odborné konference a komunitní akce, informace o nových videozáznamech, software ke stažení a mnohé další. K odběru zpravodaje se lze zdarma přihlásit pomocí Windows Live ID.

Channel 9 CZ/SK Videa (dříve MSTV.CZ).

(MSTV.cz) umožňuje zhlédnout a stáhnout si instruktážní videa k produktům a technologiím, a také videozáznamy z největších IT akcí společnosti Microsoft.

TechNet Subscription Plus.

TechNet Subscription Plus je jediná placená služba patřící pod Microsoft TechNet. Předplatitelé služby TechNet Subscription Plus mají neomezený přístup k plným verzím softwaru společnosti Microsoft (aktuální operační systémy, servery, aplikace a řešení Microsoft Dynamics ve všech dostupných jazykových lokalizacích) pouze pro účely testování. Mezi další výhody patří elektronické kurzy a incidenty technické podpory zdarma. Tato služba je určena pro IT odborníky, neobsahuje tedy vývojářské nástroje, které lze získat v rámci MSDN Subscription.

TechNet RSS Okénko.

TechNet RSS Okénko je miniaplikace napsaná v jazyce JavaScript, která umožňuje zájemcům vložit si do svých webových stránek RSS čtečku, která zobrazuje nejnovější články na TechNet Blogu CZ/SK bez znalosti programování. Na českých a slovenských IT webech bylo doposud provedeno přes 40 implementací TechNet RSS Okénka.  Poznámka: Ochrannou známku Technet drží v České republice MAFRA a.s. pro stejnojmenný internetový zpravodajský server Technet.cz.

Microsoft TechNet je program společnosti Microsoft, který zahrnuje rozsáhlé zdroje technických informací určené pro IT odborníky. Součástí programu jsou především TechNet Web, TechNet Blog CZ/SK, elektronický měsíčník TechNet Flash zpravodaj, videozáznamy z akcí TechNet Spotlight! a komunitní TechNet Fóra. Většina služeb je poskytována zdarma, výjimku tvoří pouze služba TechNet Subscription Plus, která za roční poplatek poskytuje neomezený přístup do archivu software společnosti Microsoft za účelem testování.

Microsoft TechNet was a Microsoft web portal and web service for IT professionals. It includes a library containing documentation and technical resources for Microsoft products, a learning center which provides online training, discussion forums, an evaluation center for downloading trialware, blogs for Microsoft employees and a wiki.