Příčiny.

Roku 324 vydal Alexandr Veliký výnos, který umožňoval všem Řekům odsouzeným k vyhnanství návrat do jejich měst. I když tento výnos ovlivnil mnoho řeckých měst, dva regiony, na které měl dopad značný, byly Athény a Aitólský spolek. U Aitólského spolku problém spočíval v předchozím obsazení města Oiniades, odkud vystěhoval jeho původní obyvatele a usadil v něm své vlastní občany. Podobně Athéňané obsadili ostrov Samos a kolonizovali ho. V důsledku Alexandrova výnosu se měl Aitólský spolek i Athéňané vzdát kontroly nad těmito okupovanými územími. Nevraživost vůči makedonské nadvládě dále umocňovala skutečnost, že Alexandr vyžadoval dodávky obilí pro zásobování své armády na Východě, ačkoli v Řecku byla neúroda.  Řekové byli také nespokojeni s vnitřním uspořádáním Alexandrovy říše, neboť ten v posledních letech svého života svěřoval stále více úřadů Peršanům a vůbec se orientoval na perskou kulturu víc, než bylo Řekům milo. Například se pokusil zavést u svého dvora proskynézi, což se neslučovalo s řeckou osobní hrdostí.

Počátek revolty.

Smrtí Alexandra Velikého v roce 323 se Řekům naskytla příležitost zbavit se makedonské nadvlády, neboť Makedonie byla oslabena řešením krize kolem nejasného následnictví po Alexandrovi. Zformovala se regentská vláda pod Perdikkovým vedením, aby vládla za dosud nenarozeného Alexandra IV. a jeho mentálně zaostalého strýce a nominálního spoluvládce Filipa III. Arrhidaia. Zprávy o smrti Alexandra Velikého považovali Athéňané za šanci na rozbití makedonské hegemonie nad Řeckem. Po vzrušené debatě na lidovém shromáždění Athéňané rozhodli proti Makedonii bojovat, a to vzdor opozici prominentních osob, jakými byli řečník Demadés a státník a stratég Fokion.  Město zkonfiskovalo Alexandrovu pokladníku Harpalovi, který uprchl do Athén, částku 5 000 talentů a předalo je vojevůdci Leosthénovi, aby na vlastní účet začal verbovat žoldnéře ve městě Tenaros. O původu peněz se prozatím neměl zmiňovat, aby athénské plány zůstaly v utajení a město se mohlo lépe připravit na boj.

Průběh války.

Zdá se, že celkové řecké síly na počátku války čítaly 25 000 mužů, z toho Athény samotné postavily do boje 10 000 mužů, Aitólský spolek se k nim přidal s 12 000 muži a k tomu měli Řekové k dispozici 3 000 žoldnéřů z různých kontingentů.  Vojevůdce Antipatros, velitel makedonských sil v Evropě, se mezitím narychlo snažil shromáždit makedonská vojska, z nichž většina se angažovala v Asii nebo byla na cestě na tento kontinent anebo se z něj vracela, a vyrazil proti povstalcům s počáteční silou asi 13 000 mužů. Současně rozeslal žádosti ostatním velitelům, aby přivedli posily.  K protimakedonské koalici Athén a Aitólského spolku se ve středním Řecku připojili Fókové a Lokrové, na Peloponésu města Argos, Sikyón, Élida a obce Messénie. Neutralitu udržovala Sparta, spojencem Makedonie se naopak stali Bojóťané. Thesálie se původně postavila na stranu Antipatrovu, ale byla rychle přesvědčena, aby se stala spojencem Athén. Tento náhlý mocenský posun vedl k určitým počátečním úspěchům řeckých spojenců proti Antipatrovi. Athéňané se spojenci po porážce Bojóťanů obsadili strategickou thermopylskou soutěsku a poté porazili u nedaleké Hérakleie v Trachíně i samotného Antipatra, který byl nucen se svým vojskem hledat útočiště v opevněném městě Lamii. Avšak Athéňané a jejich spojenci navzdory svým počátečním úspěchům při obléhání Lamie v zimě 323–322 uvízli na mrtvém bodě, neboť nebyli schopni město dobýt. Hradby tohoto dobře opevněného města se ukázaly být pro Athéňany jako nepřekonatelné, a navíc jejich velitel Leosthénes byl smrtelně zraněn během makedonského výpadu z města, jehož účelem bylo obtěžovat řecké obléhatele při kopání příkopů a valů. Jeho smrt přiměla Athéňany, aby od města odtáhli.  Na pohřbu pronesl athénský řečník a státník Hypereides smuteční řeč nad mrtvými včetně jeho přítele Leosthéna. Leosthénovým nástupcem byl jmenován Antifilos. Brzy po athénském ústupu od hradeb Lamie dorazily z Asie makedonské posily - 20 000 pěšáků a 1500 jezdců pod velením makedonského satrapy Frýgie Leonnata. Athénská válečná flotila byla poražena v bitvě u Amorgu (322 př.n.l.) a ačkoli Řekové ještě porazili Leonnatovy posily v bitvě u Rhamna, mohli Makedonci opustit Lamii a spojit se se zbytky poražené Leonnatovy armády a makedonskými posilami, které přiváděl Antipatros.  Aténské a spojenecké síly byly nakonec poraženy v pozdním létě roku 322 v bitvě u Krannónu v centrální Thesálii poté, co se Antipatrovi podařilo spojit se s Leonnatem a Kraterem. Společně odrazili unavené Athéňany v dlouhé řadě střetnutí jezdectva a hoplítů. Přestože spojenecké síly nebyly zničeny zcela, výsledek byl natolik zdrcující, že přiměl Athéňany a jejich spojence žádat o mír na základě Antipatrových podmínek.

Poválečné uspořádání.

Antipatros uzavřel s jednotlivými poraženými městy velkorysé mírové smlouvy. Přiměl však Athéňany, aby rozpustili svou demokratickou vládu a nastolili plutokratický systém, v němž pouze ti, kteří vlastnili 2000 drachem a více mohli zůstat občany. Důvodem pro toto opatření bylo Antipatrovo přesvědčení, že na rozpoutání války měly značný podíl především chudší vrstvy athénské společnosti. Hypereides byl odsouzen k smrti, podařilo se mu ale uprchnout, avšak byl pravděpodobně chycen a zabit na Euboii. Za jeho roli při podpoře války donutil Antipatros Démosthéna k sebevraždě.  Pokus Řeků využít smrti Alexandra Velikého ke svrhnutí makedonské hegemonie skončil neúspěchem. Pokud byl po porážce spojených řeckých vojsk u Chairóneie o šestnáct let dříve makedonským králem Filipem II. vytvořen Korintský spolek, který suverenitu řeckých obcí dodržoval alespoň formálně, porážkou Řeků v lamijské válce se makedonská nadvláda utužila a projevovala mnohem bezohledněji.

Lamijská válka (323-322 př. n. l.) byla válkou koalice řeckých měst, včetně Athén a Aitólského spolku proti Makedonii a Bojótii. Válka skončila vítězstvím Makedonie.

The Lamian War, or the Hellenic War (323–322 BC) was fought by a coalition of cities including Athens and the Aetolian League against Macedon and its ally Boeotia. The war broke out after the death of the King of Macedon, Alexander the Great, and was part of a series of attempts to challenge Macedonian hegemony over mainland Greece.


Historie.

Rádio bylo založeno v roce 1929, krátce po vzniku samostatného městského státu Vatikán. Pro potřeby rozhlasu byla ve Vatikánských zahradách postavená nová budova, dnešní vysílací centrum Marconi. První vysílání zahájil 12. února 1931 sám Pius XI. latinskou promluvou. V roce 1936 bylo rádio uznáno Mezinárodní radiofonní unií (UIR). V témže roce byly vytvořeny nové kanceláře a rozhlasová studia v paláci Lva XIII. při severní kruhové věži leonské zdi.  Již během druhé světové války se vysílalo v devíti jazycích a po roce 1945 se počet jazykových mutací ještě zvýšil. Také se rozšířil redakční tým. Kvůli potřebě silnějších vysílačů byla roku 1954 zahájena stavba vysílacího střediska v Santa Maria di Galeria, severozápadně od Říma. Pius XII. ho slavnostně otevřel 27. října 1957.  Protože stávající prostory již nestačily potřebám rozrůstajícího se rozhlasového studia (vysílání probíhalo již v 32 jazycích), bylo 29. ledna 1970 otevřeno nové sídlo Vatikánského rozhlasu v Palazzo Pio, západně od Andělského hradu. Rychlý rozvoj techniky na konci 20. století ovlivnil i Radio Vatikán.  Stanice v současnosti vysílá v 37 jazycích a pracuje v něm na 200 osob z celkem asi 61 národností. Současným generálním ředitelem je Federico Lombardi.

České vysílání.

O vysílání v češtině se zasadil především pražský arcibiskup Josef Beran, který již během svého prvního pobytu v Římě požádal 23. února 1947 o zvláštní vysílání pro Československo. V té době jeho snahu podporovala i československá vláda. První české vysílání se konalo 22. dubna 1947 u příležitosti zahájení jubilejních svatovojtěšských oslav za účasti také českých studentů semináře. Pravidelně se začalo vysílat 24. prosince 1947. Původně existovalo pro Československo jen jedno společné vysílání, v roce 1949 došlo k jeho rozdělení na českou a slovenskou sekci. Na počátku vyslání stál P. Julius Fiřt, spirituál Nepomucena, české koleje. Po Únoru 1948 bylo třeba předkládat vysílání ke kontrole vatikánské cenzury. Po roce 1950 nastal úkol informovat o pravém stavu katolické církve, zejména proti Katolické akci v Československu. Roku 1953 přichází P. Petr Ovečka, který spolu se slovenským knězem Osuským produkovali také latinské vysílání (které nebylo rušeno).Roku 1970 nastoupil P. Josef Koláček. Byly rovněž přenášeny české mše.  V současné době šíří české vysílání kromě samotného Radia Vatikán též Radio Proglas.

Vysílací centrum Marconi.

Vysílací stanice Marconi je původní budovou vatikánského rozhlasu, pojmenovanou na počest vynálezce bezdrátového vysílání, držitele Nobelovy ceny a tvůrce Rádia Vatikán, Guglielmo Marconiho. Při budově jsou umístěny vysílací antény.  Nad vstupem do budovy je umístěn výklenek s erbem Pia XI., na jehož přání byl rozhlas vybudován. Uvnitř se nachází malé muzeum Radia Vatikán (Museo tecnico Radio Vaticana), vystavující zejména stovky přístrojů, užívaných v sedmdesátileté historii Vatikánského rozhlasu.

Vatikánský rozhlas, v originále Radio Vaticana, je oficiální rozhlasová stanice Vatikánu, kterou na přání papeže Pia XI. vybudoval slavný italsko-irský vynálezce Guglielmo Marconi. Hlavním sídlem Vatikánského rozhlasu je severní věž v leonských hradbách s přilehlým palácem Lva XIII. Vedením rádia jsou od jeho počátků pověřeni jezuité. Autorem světoznámé znělky rádia "Kristus kraluje, Kristus vítězí" (Christus regnat, Christus vincit, Christus imperat) je český hudební skladatel Jan Kunc.

Vatican Radio (; ) is the official broadcasting service of Vatican City. Set up in 1931 by Guglielmo Marconi, today its programs are offered in 47 languages, and are sent out on short wave, DRM, medium wave, FM, satellite and the Internet. Since its inception, Vatican Radio has been maintained by the Jesuit Order. Vatican Radio preserved its independence during the rise of Fascist Italy and Nazi Germany. Following the outbreak of World War II, a week after Pope Pius XII ordered the programming, Vatican Radio broadcast the news that Poles and Jews were being rounded up and forced into ghettos.


Princip.

Princip fotorezistoru je založen na vnitřním fotoelektrickém jevu: světlo (foton) narazí do elektronu ve valenční sféře a předá mu svoji energii, tím elektron získá dostatek energie k překonání zakázaného pásu a skočí z valenčního pásu do vodivostního. Tím opustí svůj atom a pohybuje se jako volný elektron prostorem krystalové mřížky. Na jeho místě vznikla díra (defektní elektron). Takto vzniklé volné elektrony přispívají ke snížení elektrického odporu (zvýšení elektrické vodivosti). Čím více světla na fotorezistor dopadá, tím vzniká více volných elektronů a zvyšuje se tím elektrická vodivost. Fotorezistor využívá svoji vlastní vodivost.

Popis obrázku.

Napěťový dělič formula_1, formula_2 je připojen k bázi tranzistoru tehdy, jestliže má být za tmy tranzistor zavřený. Napětí formula_3 bude mnohem nižší než potřebné napětí pro bázi, protože fotorezistor má za tmy velký odpor. Osvětlením fotorezistoru odpor klesne a formula_3 stoupne. Tranzistor se otevře, napětí formula_5 na kolektoru bude menší než formula_3

Konstrukce fotorezistoru.

Fotovodivé vrstvy je možné vytvářet třemi různými způsoby: Ve starších konstrukcích se vyráběly fotorezistory ve skleněné baňce nebo ve větším plastovém pouzdře. Dnes se nejčastěji vyrábí s napařovanou vrstvou. Na křemíkovou nebo germaniovou destičku je nanesena vrstva kovu ve tvaru hrabiček. Je to do jisté míry přechod kov – polovodič. Vlivem osvětlení se mění vodivost mezi vodivými kovovými vložkami. Materiály často používané na výrobu fotoodporů jsou sulfid kadmia (CdS) a sulfid olova (PbS).

Vlastnosti.

Odpor se zmenšuje v závislosti na intenzitě osvětlení přibližně exponenciálně (klesne většinou o několik řádů), ale do jisté míry jej lze velice dobře linearizovat. Grafem závislosti velikosti elektrického odporu na osvětlení je v logaritmickém měřítku přímka. V závislosti na typu použitého materiálu lze fotorezistorem detekovat jak viditelné, tak i ultrafialové a infračervené světlo. Podle použitého zdroje záření je nutné vybrat správný typ fotorezistoru. U fotorezistorů se udává citlivost. Citlivost je obecně vztah mezi intenzitou dopadajícího optického záření a výstupním signálem. Spektrální citlivost vyjadřuje závislost citlivosti materiálu fotorezistoru na vlnové délce optického záření. Fotorezisotry jsou silně teplotně závislé, při nižších velikostech osvětlení je teplotní závislost větší, teplotní závislost je také větší u vyšších vlnových délek. Jako u klasických rezistorů způsobuje teplota šum.

Rychlost odezvy.

Fotorezistory mají poměrně pomalou odezvu na změnu osvětlení, která se mění s jeho intenzitou. Směrem k větším vlnovým délkám a s velikostí osvětlení se odezva fotorezistoru zrychluje. Rychlost odezvy závisí na použitém materiálu. Nejpomalejším materiálem pro fotorezistory je sulfid kademnatý (CdS) a nejrychlejší antimonid india (InSb). CdS má odezvu přibližně 100 ms a InSb 10 ms.

Doba náběhu.

Doba náběhu je doba od okamžiku osvětlení, po které hodnota odporu dosáhne stanovenou velikost

Doba sestupné hrany.

Doba sestupné hrany je doba od zhasnutí do okamžiku, kdy se velikost odporu fotorezistoru zvýší na předepsanou hodnotu.

Paměťový jev.

U fotorezistorů se při změně osvětlení projevuje paměťový jev, který spočívá v tom, že si fotorezistor pamatuje hodnotu, kterou měl v době skladování. Tento jev je možné minimalizovat, budeme-li fotorezistor před použitím skladovat na světle.

Rozsah provozních teplot.

Udává mezní teploty, při kterých pracuje fotorezistor korektně.

Použití.

Fotorezistory se používají pro indikaci a měření neelektrických veličin. Mají široké použití při měření intenzity světla (např. v soumrakových spínačích, ve fotoaparátech), fotozávorách a optočlenech. Uplatňují se jako součásti požárních hlásičů, také v kalorimetrech a regulační technice. Své místo mají ve vstupních obvodech polovodičových prvků, jako proměnné odpory a zpravidla se účastní nastavení pracovního bodu.

Literatura.

[1] Valsa J.: Teoretická elektrotechnika I; VUT Brno, 1997 [2] Brančík L.: Elektrotechnika I; VUT Brno [3] Dědková J: Elektrotechnický seminář; VUT Brno [4] Musil V., Brzobohatý J., Boušek J., Prchalová I.: Elektronické součástky; VUT Brno, 1996 [5] Mikulec M., Havlíček V.: Základy teorie elektrických obvodů 1; ČVUT, 1997 [6] Stránský J. a kol.: Polovodičová technika I – učebnice pro elektrotechnické fakulty; SNTL; 1982 [7] Maťátko J.: Elektronika; Idea Servis, 1997 [8) Syrovátko M.: Zapojení s polovodičovými součástkami; SNTL, 1987 [9] Frohn M., Oberthür W. a kol.: Elektronika – součástky a základní zapojení; nakladatelství BEN - technická literatura, 2006 [10] Vobecký J., Záhlava V.: Elektronika – součástky a obvody, principy a příklady; Grada Publishing; 2001 [11] Doleček J.: Moderní učebnice elektroniky 3.; nakladatelství BEN - technická literatura, 2005

Fotorezistor (dříve označován jako "fotoodpor") je "pasivní" elektronická součástka bez PN přechodu, jejíž elektrický odpor se snižuje se zvyšující se intenzitou dopadajícího světla, resp. elektrická vodivost se zvyšuje.

A photoresistor (acronymed LDR for Light Decreasing Resistance, or light-dependent resistor, or photo-conductive cell) is a passive component that decreases resistance with respect to receiving luminosity (light) on the component's sensitive surface. The resistance of a photoresistor decreases with increase in incident light intensity; in other words, it exhibits photoconductivity. A photoresistor can be applied in light-sensitive detector circuits and light-activated and dark-activated switching circuits acting as a resistance semiconductor. In the dark, a photoresistor can have a resistance as high as several megaohms (MΩ), while in the light, a photoresistor can have a resistance as low as a few hundred ohms. If incident light on a photoresistor exceeds a certain frequency, photons absorbed by the semiconductor give bound electrons enough energy to jump into the conduction band. The resulting free electrons (and their hole partners) conduct electricity, thereby lowering resistance. The resistance range and sensitivity of a photoresistor can substantially differ among dissimilar devices. Moreover, unique photoresistors may react substantially differently to photons within certain wavelength bands.


Zápis.

Nejstarší turkické písemné památky jsou zaznamenány orchonským písmem, které bylo v oblasti Střední Asie užíváno od 8. století našeho letopočtu. V 10. stoletím jej vytlačilo písmo arabské, které se pro zápis kazaštiny používalo až do 20. století. Na konci 19. století se objevily první pokusy zápisu turkických jazyků cyrilicí a vznikla tzv. misionářská cyrilice, která byla užívána souběžně s arabským písmem do 20. let 20. století. Během 20. let byla vyvíjena jednotná turkická abeceda na základě latinky, tzv. janalif, kterou by mohly užívat všechny turkické národy v Sovětském svazu. Tato abeceda byla oficiálně zavedena roku 1928. V letech 1938 až 1940 sovětské vedení rozhodlo o převedení latinských abeced neslovanských jazyků v SSSR na cyrilici, které se kromě turkických jazyků týkalo například i moldavštiny. Cyrilská abeceda je pro kazaštinu oficiálně užívána dosud, ale od roku 2018 se také používá latinka. V prosinci 2012 rozhodl prezident Republiky Kazachstán Nursultan Nazarbajev, že Kazachstán do roku 2025 přestane používat azbuku a bude užívat výhradně latinku. Dne 12. dubna 2017 prezident Nazarbajev nařídil úřadům přepsat kazašskou abecedu do latinky do konce roku (2017), což signalizuje konec azbuky jako oficiálního písma pro kazaštinu. Od roku 2018 se začaly používat učebnice v latince a je povinně vyučována na všech školách. Do roku 2025 lze používat obě abecedy, poté pouze latinka. První verze obsahovala apostrofy, které se lidem nelíbily a připadaly jim humorné. Proto se Kazašská vláda rozhodla vytvořit verzi latinky na základě dalších států, které přešly na latinku. Díky této události se musely opět přepsat učebnice.  Odlišná je situace jazyka kazašské menšiny v Číně. Během kulturní revoluce v 60. letech byla prosazována snaha zavést pro jazyky menšin čínské znakové písmo. Kvůli celkovému neúspěchu bylo od tohoto záměru upuštěno a pro nečínské jazyky se zavedl zápis pomocí pinyinu.

Latinka.

Stará verze (2017): Nová verze (2018):

Vzorový text.

Deklarace lidských práv:

Kazaština ( qazaq tili, қазақ тілі //) je turkický jazyk, kterým se mluví hlavně v Kazachstánu, ale také v Číně a v Mongolsku. Zapisuje se cyrilicí a od roku 2018 také latinkou. Úplný přechod na latinku by měl proběhnout v roce 2025

Kazakh or Kazak (Latin: or, Cyrillic: or, Arabic: or,, ), is a Turkic language of the Kipchak branch spoken in Central Asia. It is closely related to Nogai, Kyrgyz and Karakalpak. Kazakh is the official language of Kazakhstan and a significant minority language in the Ili Kazakh Autonomous Prefecture in Xinjiang, China and in the Bayan-Ölgii Province of Mongolia. Kazakh is also spoken by many ethnic Kazakhs through the former Soviet Union (some 472,000 in Russia according to the 2010 Russian Census), Germany, Iran, Turkey and Afghanistan.


Systém.

Podobně jako u mnohých jiných zvířat se názory na klasifikaci recentních velbloudovitých liší, ale podle genetických průzkumů by měl vypadat nejspíše takto:

Rozšíření.

Lamy se vyskytují v Jižní Americe, doestikované formy jsou chovány kosmopolitně. Velbloudy můžeme potkat na Blízkém východě a v severní Africe, kde polodivoce žijí velbloudi jednohrbí, a ve střední Asii, kde dosud žijí divocí velbloudi dvouhrbí, ze kterých je odvozena jeho domestikovaná forma. Není-li velbloud jednohrbý odvozen také z divokých drabařů, tak je možné, že se jeho předkem je fosilní druh "Camelus thomasi" doložený z Předního východu. Velbloudy jednohrbé lze najít i v Austrálii, kam byli uměle vysazeni.

Anatomie.

Pro velbloudovité jsou typické dlouhé, štíhlé nohy a krk a malá hlava. Hustý kožich je chrání před sluncem i zimou. Na rozdíl od většiny sudokopytníků, kteří mají na končetinách ještě i 2. a 5. prst v podobě paspárků, mají velbloudovití zachovaný jen 3. a 4. prst a ostatní prsty mají pouze v podobě drobných kůstek. Také se liší tím, že nejsou jako ostatní kopytníci prstochodci, ale našlapují na poslední tři články prstů kryté mozolem. To je chrání před rozpáleným povrchem, po kterém chodí, a také dovoluje chodit po písku. Velbloudovití mají třídílný žaludek. Dva předžaludky - bachor a čepec - a vlastní žaludek - slez. Zvláštností jsou také speciálně upravené přední zuby a krátké slepé střevo. Zajímavou odlišností od ostatních savců jsou oválné červené krvinky, které jim tak umožňují lépe hospodařit s vodou.

Způsob života.

Velbloudi a lamy žijí většinou ve stádech vedených dominantním samcem. Někdy samci vytvářejí mládenecké skupiny nebo žijí samotářsky. Pro tato zvířata je charakteristické plivání jako jedna z obranných taktik. Využívají několik typů plivání, od výhrůžného plivání pouze slin až po vyprázdnění natráveného obsahu předžaludků. Vzhledem k oblastem jejich výskytu nejsou zástupci této čeledi nároční na potravu, často si vystačí pouze se suchou trávou. Velbloudi vydrží až 40 dní bez potravy a na rozdíl od lam také mnoho dní bez vody. Samice rodí přibližně jednou za rok jedno mládě.

Velbloudovití jsou jedinou čeledí podřádu mozolnatci. Zahrnuje velbloudy, lamy a vikuně. Pro velbloudovité je typická jejich zvláštní chůze, tzv. mimochod, kdy se současně pohybuje přední i zadní končetina na jedné straně a tím je jejich chůze kymácivá.

Camelids are members of the biological family Camelidae, the only currently living family in the suborder Tylopoda. The extant members of this group are: dromedary camels, Bactrian camels, wild Bactrian camels, llamas, alpacas, vicuñas, and guanacos. Camelids are even-toed ungulates classified in the order Cetartiodactyla, along with pigs, whales, deer, cattle, antelope, and many others.


Geografie.

Město leží v údolí řeky Sály (německy Saale), podle které získalo i své jméno, ve výšce asi 235 m n. m. Jihovýchodně od Saalfeldu se tyčí Durynská břidlicová pahorkatina ("Thüringer Schiefgebirge"), jejíž vrcholky se nad městem tyčí do výšky více než 500 m. Jižně pokračuje údolí Sály se svými přítoky Loquitz a Sormitz. Jejich hluboká a úzká údolí jsou velmi malebná. Kromě toho leží jižně od města přehradní systém "Saalekaskade", jehož součástí je i přehrada Hohenwarten - největší přehrada v Durynsku a druhá největší přehrada v Německu, přezdívaná "Durynské moře". Východně se rozprostírá úrodná nížina Orlasenke, která sahá až k 35 km vzdálenému městu Triptis. Severně pak leží vrchovina Thüringen Holzlandes s vrcholem Kulm (481 m n. m.), na kterém stojí ocelová rozhledna, ze které je možno vidět celý region. U Saalfeldu také začínají pískovcové skály, táhnoucí se severně až k městu Gera. Samotná řeka Sála opouští město v jeho severozápadní části a proudí směrem k okolním městům Rudolstadt a Bad Blankenburg.  Saalfeld samotný leží na západním břehu Sály. Staré město se nachází na mírném pahorku u řeky. To obklopují obytné čtvrti a ve východní části průmyslová čtvrť a nádraží. Tam se také nachází sídliště Gorndorf.

Klima.

Průměrný roční úhrn srážek činí 528 mm. Tyto hodnoty patří v Německu k nejnižším. Nejsušším měsícem je leden, nejvíce srážek naopak spadne v srpnu. Průměrný roční úhrn srážek se může značně lišit.

Historie.

Saalfeld je poprvé zmiňován v roce 899 a náleží tak k nejstarším založením ve východním Durynsku. Původně zde byla karolinská královská falc. Císař Jindřich II. daroval saalfeldské panství v roce 1012 falckraběti Ezzu Lotrinskému, jehož dcera Richeza jej darovala v roce 1056 kolínskému arcibiskupství. V roce 1071 (podle jiných údajů v roce 1074) zde kolínský arcibiskup Anno II. založil benediktinský klášter sv. Petra a Pavla a díky němu se město rychle vyvinulo v církevní centrum východního Durynska. Klášter podněcoval christianizaci svého širokého okolí. O založení kláštera nás informuje dějepisec Lampert von Hersfeld, který v klášteře strávil několik týdnů. Jeho kroniky jsou po velmi dlouhou dobu jedinými písemnými prameny zmiňujícími tuto oblast. Opatství zaniklo až po roce 1526 v souvislosti s německou reformací.  Poté co se Saalfeld dostal zpět do majetku Říše, získal jako čtvrté sídlo v Durynsku v roce 1208 městská práva.  Dne 10. října 1806 poblíž města proběhla bitva u Saalfeldu, první větší střetnutí války čtvrté koalice v období napoleonských válek.

Saalfeld/Saale je město ve spolkové zemi Durynsko v Německu. Je okresním městem okresu Saalfeld-Rudolstadt, který se rozprostírá na jihovýchodě země a společně s Saalfeldem se v něm nacházejí i města Rudolstadt a Bad Blankenburg (společně mají města asi 75 000 obyvatel). Tato tři města spolupracují v rámci programu „"Städtedreiecks Saalebogen"“. Saalfeld leží na řece Sále, uprostřed jejích meandrů. Jihozápadně od města se zdvihá Durynská břidlicová pahorkatina. Nejznámějším turistickým cílem jsou "Feengrotten" (vílí jeskyně; ve skutečnosti pozdně středověké až novověké doly). Město je významné jako železniční uzel.

Saalfeld () is a town in Germany, capital of the Saalfeld-Rudolstadt district of Thuringia. It is best known internationally as the ancestral seat of the Saxe-Coburg and Gotha branch of the Saxon House of Wettin, which was renamed the House of Windsor during their British reign in 1917.


Popis.

Dlouhozobku lze poznat podle rychlého kmitavého letu a mimořádně dlouhého sosáku, který má těsně pod tykadly. Je poměrně malá, s rozpětím předních křídel cca 5 cm, každé křídlo je tak 2 až 2,5 cm dlouhé. Zavalitější tělo a první pár křídel mají šedohnědou barvu, druhý pár křídel je do oranžova, proto se zdá, jako kdyby měla jen jeden pár křídel. Zadeček je poset odstávajícími šupinami s bílými a černými skvrnkami.

Vajíčko.

Samičky během sání potravy kladou vajíčka, která mají nazelenalou barvu, po jednom na svízel, na ptačince a podobné. Vajíčka jsou hladké malé koule.

Housenka.

Po 4 až 6 dnech se z vajíček líhnou malé zelené housenky, které jsou na hřbetě bíle tečkovány. Housenka se vyvíjí přibližně 20 dnů, načež se následně zakuklí.  Jelikož se dlouhozobka rodí v Česku v průběhu roku ve dvou generacích, první generace housenek se objevuje mezi zářím a říjnem a druhá mezi červnem až srpnem. Mezi hostitelské rostliny, na kterých se housenka živí, patří různé druhy svízelů.

Kukla.

Housenka před stádiem kukly změní barvu na hnědou a vytvoří si řídký podzemní kokon, ve kterém se dlouhozobka vyvíjí. Kukla je pak světle okrově zbarvená s tmavším žilkováním. Dospělci se líhnou z kokonu v poledních hodinách a po ztuhnutí křídel odlétají.

Výskyt.

Dlouhozobka svízelová patří mezi tažné druhy. Vyskytuje se na okrajích lesů, výslunných stráních, ve stepních oblastech, parcích, zahradách a i často uprostřed velkoměst. Byl pozorován i vysoko v horách, kde se může rozmnožovat, ale kvůli chladnému podnebí zde nemůžou generace dlouhodobě přežívat a populace je závislá na migrujících jedincích z nižších oblastí.  Vzhledem ke své nenáročnosti na život se vyskytuje v celé Evropě vyjma nejjižnějších oblastí od Portugalska po Turecko. Mimo Evropu se vyskytuje taktéž v severní Africe a Asii. Trvale se vyskytuje v jižní Evropě a v částech střední Evropy, kde je tepleji. Na území České republiky migruje každoročně velký počet jedinců z jižnějších oblastí převážně v průběhu května.

V Česku.

Do Česka přilétá každoročně dlouhozobka na začátku léta z jihu. Imága létají od srpna do pozdního podzimu, kdy se opět vracejí na jih do teplejších krajin, aby se následujícího roku tito jedinci vrátili opět na území zrodu. Při pátrání po potravě vystupuje v moravských horách až do výšek kolem 1000 m.

Způsob života a potrava.

Dlouhozobka se sice řadí mezi noční motýly, přesto ji je možné potkat spíše za dne, kdy saje nektar z květů všemožných druhů rostlin. V přírodě to jsou to nejčastěji hadince, mydlice, bodláky, hvozdíky a různé druhy chrp, v zahradách pak plaménky, kakosty či petúnie. Na rozdíl od jiných druhů motýlů není vybíravá a nachází se všude, kde je dostatek rozkvetlých květin. Při sání neusedá na květ a rychlým třepotáním křídel, podobným kolibřičímu letu, se udrží ve vzduchu. Proto v případě laiků dochází k záměně dlouhozobky s kolibříkem. Kolibříci ale v Evropě nežijí volně.

Dlouhozobka svízelová ("Macroglossum stellatarum") je motýl patřící mezi lišajovité, který patří v České republice k poměrně hojným druhům, ale směrem na západ ve střední Evropě je pak vzácnější. Na rozdíl od většiny ostatních nočních motýlů létá dlouhozobka přes den za poledního slunce a i v noci podobně jako ostatní dlouhozobky.

The hummingbird hawk-moth ("Macroglossum stellatarum") is a species of moth. It was first described by Carl Linnaeus in his 1758 10th edition of "Systema Naturae". As of 2018, its entire genome and mitogenome have been sequenced.


Historie.

V první polovině 20. století různé obory začínají chápat nutnost zavést nové způsoby popisů. Filosof Michel Foucault hovořil o potřebě nového konceptu člověka. Biolog Ludwig von Bertalanffy navrhuje namísto elementů zkoumat systémy. Fyzik Albert Einstein: "„Pojmy vyskytující se v našem uvažování a v našich jazykových projevech jsou - logicky vzato - vesměs svobodné výtvory myšlení a nelze jich induktivně nabýt ze smyslových prožitků.“"  Klíčovými postavami historie jsou ovšem Jean Piaget a Gregory Bateson. „"Konstruktivisté, kteří následují Piageta, se snaží přemýšlet způsobem, který zahrnuje pozorovatele. Snaží se vymyslet model ukazující způsob, kterým by inteligentní organismy, začínající svou myslící kariéru uprostřed své vlastní zkušenosti, mohli přijít s koncepty druhých, sebe samých a životního prostředí a mohli by nakonec dospět k ucelenému slučitelnému komplexu přijatelných nápadů.“"  Kurt Ludewig systemickou terapii postavil na radikálním konstruktivismu Heinze von Foerstera, Ernsta von Glasersfelda, na biologii Humberta Maturany a Francesca Varely, a sociální teorii Niclase Luhmanna. V českém překladu Vratislava Strnada poprvé vyšla v již roce 1992  Do Československa první informace přinesl časopis "KONTEXT" v druhé polovině 80. let. Kurt Ludewig s kolegy z Instutute für Systemische Studien, Hamburg, (ISS) opakovaně přijížděli od roku 1990 a ve spolupráci s Institutem pro systemickou zkušenost (ISZ) vedli první výcvik v systemické terapii. Řada dalších institutů se k systemické terapii hlásila: Institut systemických studiíí Hlavního města Prahy, Bethesda v Brně, liberecký LIRTAPS, GI systém se sídlem v Praze.  Ludewigova systemická terapie je velmi úzce propojena s terapií zaměřenou na řešení z americké školy Steve de Shazera a Insoo Kim Berg, kteří také opakovaně byli hosty v Česku. Na ně se orientují např. Dalet nebo Institut systemického koučování.  Tom Andersen norský dětský psychiatr, je další, kdo v Česku učil. Je autorem reflektujícího týmu, který se stal součástí procesu systemické terapie.  Paralelně se systemickou terapií se rozvíjí a vzájemně se obohacují i narativní přístupy, např. institut Narativ.

Radikální konstruktivismus.

Člověk si vytváří (konstruuje) jednoduché modely (smysluplná vysvětlení), aby mu alespoň něco z celé složitosti života dávalo smysl. Stephen Hawkingnabídl pojem "realismus daného modelu". "„Je založen na tom, že náš mozek interpretuje data dodávaná našimi smyslovými orgány tak, že vytváří určitý model světa. Pokud takový model dobře vysvětluje pozorované jevy, považujeme ho – tj. jeho stavební kameny a pojmy – za realitu, za absolutní pravdu.“"

Strukturní determinismus.

Reakce člověka na interakci s prostředím jsou v posledku determinovány jeho aktuálními možnostmi reagovat, a to jak v doméně biologické (ohrožené oko mrkne, protože mrknout může) i sociální (člověk vždy odpoví podle toho jak rozumí) tedy nikoli v jednoduché příčinné reakci na podnět. "„Víme však, že nervový systém jako součást organismu funguje na základě strukturální determinace, a proto struktura prostředí nemůže specifikovat jeho změny, nýbrž je může pouze navozovat.“"

Obecný základ.

Tím, že poznání je zapracováváno do podoby hierarchické, vnitřně závislé sítě, tak právě vzájemné závislosti mezi jeho prvky činí libovůli nemožnou. Existují různé úrovně změnitelnosti konstrukcí v závislosti na jejich spojitosti a soudržnosti s jinými, zvláště staršími.

Systemická terapie je terapeutický směr, který se soustředí na systém. Systém jenž je vnímán pozorovatelem, což může být rodina, pracovní prostředí, nejbližší okolí v kontextu pozorovatelových postojů a přesvědčení. Označení „systemický“ tak též odkazuje na pojetí sociální reality jako konstruktu pozorovatele. Systemická terapie je výrazně kognitivní, krátkodobá terapie, která zaměřuje pozornost na významy, které jsou připisovány, mobilizuje vlastní autosanační schopnosti klienta. Terapeut se nezaměřuje na problém ve vakuu, ale v jeho relacích k sociálnímu kontextu. Snahou je do terapie zasahovat co nejméně, a tím uvést do chodu přirozené léčebné zdroje klienta k prospěšné tvorbě nové reality. Terapie je nedirektivní, může být podpůrná i rekonstrukční, odkrývající, je náhledová i akční, nejčastěji je individuální, avšak lze provádět i v páru či ve skupině. Velkou roli zde hraje ochota, spolupráce a aktivita klienta.

In psychotherapy, systemic therapy seeks to address people not only on the individual level, as had been the focus of earlier forms of therapy, but also as people in relationships, dealing with the interactions of groups and their interactional patterns and dynamics.


Konstrukce.

I konspirační teoretikové, kteří považují Haunebu za skutečné, se značně rozcházejí v názorech na to, na jakém principu by fungovalo. Haunebu mělo být na svou dobu velmi revoluční letadlo (respektive létající křídlo), údajně mělo mít schopnost zastavení prakticky na místě, vznášení se, velmi krátké akcelerace a rychlosti přes 5000 km/h.  Podle některých teoretiků byl použit dodnes veřejně neznámý princip antigravitace, podle jiných byla využita takzvaná síla Vril. Objevují se i názory, že Haunebu fungovalo na stejném principu jako dnešní VTOL letadla Harrier (natáčení trysek). V tom případě by ovšem nemohlo dosahovat údajných vlastností.

Historie.

Jako první se o nacistických létajících talířích zmiňuje roku 1950 ve svých článcích italský inženýr Giuseppe Belluzzo. V reakci na tyto články začal německý vědec Rudolf Schriever tvrdit, že se na vývoji těchto letadel podílel.  Anglický inženýr Roy Fedden (designér většiny motorů společnosti Bristol) po válce prohlásil, že jediná letadla, která by mohla mít schopnosti údajných létajících talířů byla ta vyvíjená Němci ke konci války. Fedden také řekl, že Němci pracovali na mnoha neobvyklých leteckých prototypech. Svá tvrzení ale nijak neupřesnil.  V roce 1956 se k tématu vyjádřil kapitán Edward J. Ruppelt (vedoucí projektu Blue Book) s podobným názorem jako Fedden. Prohlásil ale také, že většina těchto radikálních letadel byla pouze ve vývojovém stádiu.  O nacistických létajících talířích vyšlo v druhé polovině 20. století i v 21. století mnoho knih jak beletristického, tak historického žánru. V části těchto knih se objevuje názor, že němečtí vědci spolu se svými plány létajících talířů byli transportováni do Spojených států (operace Paperclip), Velké Británie nebo do Sovětského svazu (po obsazení východu Německa), kde dále pokračovali ve vývoji.  Do roku 1961 skutečně probíhal v kanadské firmě Avro s finanční podporou americké armády a technickou podporou bývalých nacistů vývoj veřejně známého experimentálního vznášedla VZ-9-AV Avrocar, vypadajícího jako létající talíř. Ten ovšem skončil neúspěchem, jelikož vznášedlo nebylo schopno letět výše než metr nad zemí. Je možné, že se jednalo pouze o zástěrku skutečné technologie a snahu vytvořit veřejný názor, že létající talíře vytvořit lze, ale nejsou funkční.

Lidé spojeni s Haunebu.

Seznam lidí, kteří měli být (údajně) spojeni s vývojem německých létajících talířů, nebo lidé, jejichž vynálezy a poznatky byly k jejich vývoji použity.

Haunebu (německy, zkratka z "Hauneburg-Geräte" nebo také "Rundflugzeug, Reichsflugscheiben") je název hypotetického diskovitého letadla vyvíjeného nacistickým Německem během druhé světové války, jehož existence nebyla objektivně potvrzena. Haunebu mělo údajně patřit mezi německé "Wunderwaffen" (zázračné zbraně) společně s novými tryskovými letadly (Me 262, Horten Ho 229) a střelami Fieseler Fi 103 (V-1) a Aggregat 4 (V-2).

In ufology, conspiracy theory, science fiction, and comic book stories, claims or stories have circulated linking UFOs to Nazi Germany. The German UFO theories describe supposedly successful attempts to develop advanced aircraft or spacecraft prior to and during World War II, and further assert the post-war survival of these craft in secret underground bases in Antarctica, South America, or the United States, along with their creators. According to these theories and fictional stories, various potential code-names or sub-classifications of Nazi UFO craft such as "Rundflugzeug", "Feuerball", "Diskus", "Haunebu", "Hauneburg-Gerät", "V7", "Vril", "Kugelblitz" (not related to the self-propelled anti-aircraft gun of the same name), "Andromeda-Gerät", "Flugkreisel", "Kugelwaffe", and "Reichsflugscheibe" have all been referenced.


Příklady tepelných izolantů.

Nejlepšími tepelnými izolanty jsou plyny a kapaliny, které rychleji než vedením přenášejí teplo prouděním.  Z pevných látek jsou dobrými tepelnými izolanty především ty látky, které obsahují hodně plynu (vzduchu), např. minerální vlna (kamenná nebo skelná), peří, srst, papír, dále např. sklo, dřevo, polystyren, ap. Ve stavebnictví se kvůli lepší tepelné izolaci používají cihly s dutinami. Z látek neobsahující plyny jsou dobrými tepelnými izolanty například plasty (mezi které patří výše zmíněný polystyren, polyuretan ale také bakelit a řada dalších).

Využití.

Tepelné izolanty se využívají všude tam, kde je třeba zabránit předávání tepla – k tomu dochází nejčastěji, když je třeba zabránit úniku tepla (zateplení domu, potrubí, atp.) anebo v případě, kdy je třeba zabránit ohřevu nějakého materiálu (dřevěná držadla kuchyňského nádobí). Typickým příkladem z praxe je zimní oblečení, které izoluje teplo díky vzduchu, který je uzavřený mezi vlákny vlněného svetru, na obdobném principu fungují dutá vlákna či peří. Proto je v zimě vhodnější mít oblečeno několik vrstev tenkého oblečení než jedinou silnou textilii. Mezi vrstvami oblečení je dostatek vzduchu, který brání tepelným ztrátám.  Dalším příkladem je izolování zdí a budov. Izolace z minerální vlny nebo celulózy (ekologicky využitý sběrový papír, rozemletý a ošetřený boritými solemi, které zabrání hoření, plesnivění atd. snadno aplikovatelné foukáním) zadržují vzduch a zpomalují jeho proudění, čímž snižují tepelné ztráty. Jednoduše řečeno, izolace stěn, podkroví a podlah vašeho domu nebo bytu zabraňuje tepelným ztrátám v zimním období (a také nárůstu tepla v letním období). Protože dochází ke snížení spotřeby energie za vytápění, vede to k nižším účtům za vytápění, nižšímu opotřebení kotle, dochází ke snížení emisí CO z elektrárny, snižuje se riziko globálního oteplování a klimatických změn.

Důležité vlastnosti tepelných izolací.

U tepelných izolací se vyplatí sledovat několik vlastností, zejména tepelný odpor a zvukovou neprůzvučnost. Čím vyšší je "tepelný odpor", tím lepší. U materiálů se často uvádí spíše „obrácený“ ukazatel, a to součinitel tepelné vodivosti λ (lambda). Ten uvádí, kolik tepla (chladu) může daným materiálem prostoupit, a tedy zde naopak platí, že čím nižší lambda, tím lepší tepelná izolace. V projektu a tepelném auditu budovy je většinou specifikován minimální tepelný odpor, který musí konstrukce splnit. Doporučuje se raději odpor o vrstvu ještě zvětšit nebo zvolit materiál s lepší (nižší) lambdou, aby zde byla vytvořena rezerva do budoucna (dnes jsou požadavky na minimální tepelný odpor například obvodových stěn nebo střech několikanásobně vyšší než před 20 lety).  "Zvuková neprůzvučnost". Čím více tepelná izolace tlumí hluk, tím lépe. Je žádoucí maximálně utlumit hluk z okolí domu, jiných místností podkroví nebo třeba hluk od deště dopadajícího na střechu (to je zvláště důležité u plechových krytin).  Jak tepelná izolace "drží tvar" se projeví hned při montáži. Jak se vkládá do připraveného roštu a jak je snadné dokonale a bez mezírek vyplnit daný prostor, aby nikde nevznikaly tepelné mosty. Důležité je ale i vlastnost dlouhodobého „držení tvaru“. Pokud jde o nekvalitní tepelnou izolaci, může se po několika letech „sesedat“, a v původně dobře zaizolovaném prostoru se začnou projevovat tepelné mosty. Ty mohou způsobovat kondenzaci vodní páry v konstrukci. Vlhkost způsobí ještě horší izolační vlastnosti a problém se pak vyhrocuje a často může dospět až k poměrně finančně náročným opravám.

Tepelný izolant je látka, která špatně vede teplo, tzn. má nízkou tepelnou vodivost. Opakem tepelného izolantu je tepelný vodič. Veličina, která umožňuje porovnání látek podle tepelné vodivosti, se nazývá součinitel tepelné vodivosti. Tepelné izolanty mají nízký součinitel tepelné vodivosti.

Thermal insulation is the reduction of heat transfer (i.e., the transfer of thermal energy between objects of differing temperature) between objects in thermal contact or in range of radiative influence. Thermal insulation can be achieved with specially engineered methods or processes, as well as with suitable object shapes and materials.


Mládí.

Ferdinand se narodil v Neapoli a vyrůstal v palácích v Portici a Casertě. Od mala byl vyučován latině, francouzštině a němčině, ale více než pár frází se do konce života z těchto jazyků nenaučil. Měl také problémy s výukou počtů. V oblasti vzdělávání byl nejúspěšnější v psaní, kde jeho učitel poukazoval na hezký rukopis. Vynikal ovšem v plavání, v lovu a jízdě na koni. Britský velvyslanec v Neapoli jej popisoval jako málo jemnocitného, vzteklého a vzpurného. Král měl bledou, podlouhlou tvář, v niž dominoval nos – a proto se mu přezdívalo "Il re nasone", „král Nosatec“ – měl široká ústa, živý pohled a drobnou, ale robustní postavu. Ferdinand měl rád zvířata a tak po královském paláci volně pobíhalo množství psů, koček, králíků a poletovali papoušci.  V roce 1759 jeho otec abdikoval a Ferdinand se v souladu s úmluvami stal králem. Do jeho plnoletosti za něho vládla regentská rada v čele s Toskáncem Bernardem Tanuccim. Tento schopný muž chtěl většinu moci soustředit ve svých rukou, a proto zanedbával další vzdělání mladého krále a podporoval jej údajně v jeho zálibě v zábavách, požitcích a lenosti, nikoliv ve vzdělávání a vládě. Přesto již roku 1778 lze ocenit Ferdinandovo rozhodnutí adaptovat část královského paláce v San Leuciu u Caserty na hedvábnickou manufakturu.

Vláda.

Král neapolsko-sicilský.

Ferdinandovo dětství skončilo v roce 1767 a jeho prvním počinem bylo vyhnání jezuitů. Následujícího roku se oženil s rakouskou arcivévodkyní Marií Karolinou, druhou nejmladší dcerou královny Marie Terezie a císaře Františka I. Štěpána. Dle manželské smlouvy se směla Marie Karolina po narození prvního syna účastnit zasedání státní rady a královna tohoto politického vlivu využila.  Tanucci, který královně odporoval, byl v roce 1777 ze svých funkcí odvolán. V roce 1779 byl velitelem námořnictva jmenován Angličan sir John Acton, který podporoval Marii Karolinu ve snaze vymanit se ze španělského vlivu a sblížit se s Rakouskem a Velkou Británií. Po vypuknutí Francouzské revoluce v roce 1789 nebyl neapolský dvůr v rozporu s Francií a královna dokonce sympatizovala s některými revolučními myšlenkami, ale když byli v roce 1793 popraveni francouzský král a královna, její mladší sestra, připojilo se Neapolsko k protifrancouzské koalici. Když v roce 1798 vstoupili Francouzi do Říma, uprchla královská rodina na lodi admirála Nelsona na Sicílii. Během plavby loď přepadla bouře a náročnou cestu nepřežil králův nejmladší syn Albert, který zemřel na vyčerpání.

Boje o Neapol.

V lednu 1799 obsadili Francouzi i Neapol. Když o několik týdnů později byli Napoleonovi vojáci odvoláni do severní Itálie, král Ferdinand využil situace, narychlo sestavil armádu a pod vedením kardinála Ruffa ji vyslal dobýt zpět pevninskou část království. S podporou britského dělostřelectva se v květnu 1800 podařilo dosáhnout Neapole. Král se vrátil do města brzy poté a vypořádal se s lidmi, kteří spolupracovali s Francouzi. Když začala válka mezi Francií a Rakouskem, Ferdinand sice v roce 1805 podepsal smlouvu o neutralitě, nicméně krátce poté se spojil s Rakouskem a umožnil anglicko-ruským vojskům vstoupit do Neapole. Po bitvě u Slavkova vyslal Napoleon armádu do jižní Itálie a Ferdinand byl nucen znovu uprchnout do Palerma (23. ledna 1806), kam byl brzy následován manželkou a dětmi.  Dne 14. února 1806 obsadila Napoleonova vojska Neapol, prohlásila Bourbony za zbavené trůnu a Napoleonův bratr Josef byl prohlášen neapolským králem. Ferdinand nadále vládl na Sicílii za britské podpory. Na Sicílii existoval parlamentní systém již delší dobu a lord William Bentinck, britský ministr financí, trval na reformě ústavy dle britského a francouzského typu. Ferdinand se faktické moci vzdal, syna Františka jmenoval regentem a královna na naléhání Bentincka odešla do exilu v Rakousku, kde v roce 1814 zemřela.

Král Obojí Sicílie.

Po porážce v neapolské válce byl sesazen z trůnu v Neapoli Joachim Murat a Ferdinand se v roce 1815 vrátil na trůn, ale byl pod vlivem Rakouska a Rakušan hrabě von Westmeath byl dokonce vrchním velitelem armád. Po příští čtyři roky vládl Ferdinand jako absolutistický monarcha a nepřipouštěl ústavní reformy.  Potlačování liberálních názorů však vedlo k šíření vlivu tzv. karbonářů, kteří v té době zaujali velkou část armády. V červenci 1820 vypukla vojenská vzpoura a Ferdinand byl donucen k podpisu ústavy. Oproti tomu vzpoura na Sicílii byla úspěšně potlačena neapolskými vojáky. Úspěch revoluce v Neapoli velmi znepokojil Svatou alianci, která se strachovala šíření podobných nálad do dalších italských států, případně do celé Evropy. Král byl přesvědčen kancléřem Metternichem a ten vyslal rakouskou armádu do Neapole na „obnovení pořádku“. Dne 7. března 1821 byli u Rieti neapolští revolucionáři poraženi rakouskými vojsky, která následně vstoupila do Neapole. Po vítězství Rakušanů král rozpustil parlament, tvrdě potlačoval liberály a pronásledoval karbonáře. Rakouský hrabě Ficquelmont byl jmenován velvyslancem v Neapoli a jako takový prakticky řídil správu země a posiloval rakouský vliv. Ferdinand I. zemřel v roce 1825 jako čtyřiasedmdesátiletý po šedesáti šesti letech vlády.

Manželství a potomci.

Ferdinand se 7. 4. 1768 oženil s druhou nejmladší dcerou královny Marie Terezie, arcivévodkyní Marií Karolinou. Měli spolu celkem osmnáct dětí:  Necelé tři měsíce po smrti své první ženy se král Ferdinand 27. listopadu 1814 oženil se 44letou Lucií Migliaccio. Toto morganatické a skandální manželství bylo bezdětné a Lucie přežila Ferdinanda o pouhý jeden rok.

Ferdinand I. (12. ledna 1751, Neapol – 4. ledna 1825, Neapol), byl v letech 1816–1825 prvním králem Obojí Sicílie, před tím vládl od roku 1759 v Neapolském království jako král Ferdinand IV. a v Sicilském království jako Ferdinand III. Z trůnu byl za dobu své vlády sesazen v Neapoli celkem dvakrát: poprvé během revoluce v roce 1799 a podruhé Napoleonem Bonapartem v roce 1805.

Ferdinand I (12 January 1751 – 4 January 1825), was the King of the Two Sicilies from 1816, after his restoration following victory in the Napoleonic Wars. Before that he had been, since 1759, Ferdinand IV of the Kingdom of Naples and Ferdinand III of the Kingdom of Sicily. He was also King of Gozo. He was deposed twice from the throne of Naples: once by the revolutionary Parthenopean Republic for six months in 1799 and again by Napoleon Bonaparte in 1805.


Vývoj života.

V proterozoiku jsou důkazy o existenci života stále vzácné. S určitostí je možné tvrdit, že v tomto období existovaly bakterie a sinice a předpokládá se vznik organismů s buněčným jádrem, zejména řas a hub. Na konci proterozoika se už rozvíjely i mnohobuněčné organismy (láčkovci, kroužkovci, členovci) – úplně první výskyt je z období před 2 miliardami let ze západního Texasu. Dvě velké ledové periody přinesly útlum ve vývoji a začátkem kambria začíná populační exploze. Ze starohor je známý i první organismus se sexuálním mechanismem rozmnožování (tj. rozdílné orgány samčích a samičích rostlin) – červená řasa "Bangiomorpha pubescens".

Nové bakterie v mořích.

Ve všech okrajových mořích prakontinentů, do kterého se sjednotily kratóny, se objevily jednobuněčné bakterie ("Schizomycetes"), které se začaly rychle rozmnožovat. Uskutečňovaly fotosyntézu a odebraly tak z mořské vody oxid uhličitý, přičemž vylučovaly uhličitany. Nové bakterie se tak zúčastňovaly vzniku organogenních sedimentů (vznikly za účasti organismů). Kyslík, který se při fotosyntéze uskutečňované bakteriemi uvolňoval jako vedlejší produkt, se však nedostal do atmosféry. V redukčním prostředí pramoří se opět vázal s jinými prvky. Kmeny raných bakterií se svou stavbou velmi podobaly sinicím ("Cyanophyta"), které již existovaly více než 1 miliardu let (už před 3,6 miliardami let). Společným znakem obou skupin bylo, že jejich buňky ještě neměly oddělené buněčné jádro. Organismy, které nemají buněčné jádro oddělené membránou se nazývají prokaryotické, na rozdíl od eukaryotických, jejichž jádro je od cytoplazmy oddělené membránou. Prokaryotická buňka má velmi jednoduchou stavbu a je o mnoho menší, její průměr je jen okolo 1 μm. Povrch buňky je ohraničen jednoduchou membránou a buněčnou stěnou. Uvnitř buňky se nachází cirkulární molekula DNA (deoxyribonukleová kyselina), která obsahuje veškerou genetickou informaci buňky (genom). Vnější membrána bývá často přehnutá a vytváří vnitřní hadicovité útvary nebo vnitřní membránové systémy. Přehnutí vnější membrány jsou pravděpodobně místem, kde se koncentrovaly mnohé enzymy. Ve vnitřních membránových systémech jsou látky potřebné pro fotosyntézu. Na vnější straně mají prokaryotické bakterie bičíky, tenké rourkovité útvary, které jsou složené ze stejných bílkovin, jako buněčná membrána. Bičíky umožňují organismu pohyb a současně víří vodu s částečkami potravy.

Proterozoikum (jinak také algonkium, starohory) označuje eon, který datujeme do období před 2,5 miliardami až 542 milióny let. V tomto období vznikly první mnohobuněčné organismy, řasy. Také se objevuje první známý superkontinent Rodinie. Pokračuje vrásnění (např. Grenvillské vrásnění) a vznikají štíty, středy dnešních kontinentů, a nezvrásněné okraje – tabule.

The Proterozoic () is a geological eon spanning the time from the appearance of oxygen in Earth's atmosphere to just before the proliferation of complex life (such as trilobites or corals) on the Earth. The name Proterozoic combines the two forms of ultimately Greek origin: "protero-" meaning "former, earlier", and "-zoic", a suffix related to "zoe" "life". The Proterozoic Eon extended from 2500 mya to 541 mya (million years ago), and is the most recent part of the Precambrian "supereon." The Proterozoic is the longest eon of the Earth's geologic time scale and it is subdivided into three geologic eras (from oldest to youngest): the Paleoproterozoic, Mesoproterozoic, and Neoproterozoic. The well-identified events of this eon were the transition to an oxygenated atmosphere during the Paleoproterozoic; several glaciations, which produced the hypothesized Snowball Earth during the Cryogenian Period in the late Neoproterozoic Era; and the Ediacaran Period (635 to 541 Ma) which is characterized by the evolution of abundant soft-bodied multicellular organisms and provides us with the first obvious fossil evidence of life on earth.


Životopis.

Narodil se na rodovém sídle "Howick Hall" v Northumberlandu jako nejstarší syn premiéra 2. hraběte Greye. Pocházel z početné rodiny, měl dvanáct mladších sourozenců, bratr Charles Grey (1804–1870) byl generálem a tajemníkem královny Viktorie, další bratři Frederick William Grey (1805–1878) a George Grey (1809–1891) dosáhli v námořnictvu hodnosti admirála, nejstarší sestra Louisa (1797–1841) byla manželkou kanadského generálního guvernéra hraběte z Durhamu, další sestra Mary (1807–1884) se provdala za významného státníka lorda Halifaxe. Studoval soukromě, poté na univerzitě v Cambridge, v letech 1826–1845 byl členem Dolní sněmovny za stranu whigů. V otcově vládě byl státním podsekretářem války a kolonií (1830–1833), vnitra (1834), v Melbournově vládě zastával funkci sekretáře války (1835–1839), zároveň byl komisařem výboru pro reorganizaci správy armády. V Russelově vládě byl ministrem války a kolonií (1846–1852). V této funkci prosazoval moderní přístup, že kolonie by měly být spravovány především k vlastnímu prospěchu a ne jen s ohledem na zisk Velké Británie. Po demisi Russellovy vlády v roce 1852 již žádný úřad nepřijal, i když podle veřejného mínění byl v době krymské války nejvhodnějším kandidátem na post ministra války. V pozdějších letech napsal několik spisů, v nichž prezentoval své názory na správu kolonií. V letech 1847–1877 byl lordem místodržitelem v Northumberlandu a v roce 1863 získal Podvazkový řád, v roce 1869 obdržel Řád sv. Michala a sv. Jiří.  Jeho manželství s Mary Copley (1803–1879) zůstalo bez potomstva, hraběcí titul zdědil synovec Albert (1851–1917), pozdější generální guvernér v Kanadě.  Jeho jméno nese předměstí Howick v Aucklandu na Novém Zélandu.

Henry George Grey, 3. hrabě Grey (do roku 1845 pod jménem vikomt Howick) ("Henry Grey, 3rd Earl Grey, 3rd Viscount Howick, 3rd Baron Grey of Howick") (28. prosince 1802, Howick Hall, Anglie – 9. října 1894, Howick Hall, Anglie) byl britský státník z rodu Greyů, byl synem premiéra 2. hraběte Greye. Od mládí se věnoval problematice kolonií, v letech 1846–1852 byl ministrem války a kolonií. Jako dědic titulu hraběte byl od roku 1845 členem Sněmovny lordů, v roce 1863 získal Podvazkový řád. Uplatnil se také jako spisovatel. Zemřel bez mužského potomstva, peerský titul zdědil synovec Albert Grey, 3. hrabě Grey.

Henry George Grey, 3rd Earl Grey (28 December 18029 October 1894), known as Viscount Howick from 1807 until 1845, was an English statesman.


Vznik funkce.

Tento zcela nový titul byl vytvořen v roce 314 poté, co byl úřad "praefecta praetorio" zbaven Konstantinem Velikým svých vojenských kompetencí. Prefekti měli od tohoto okamžiku na starosti pouze civilní záležitosti, čímž byla jejich moc značně podvázána. Původně existoval jeden velitel vojska pro pěchotu (ten se nazýval "magister peditum" – velitel pěchoty) a jeden pro jízdu ("magister equitum" – velitel jezdectva). Později byly tyto hodnosti sloučeny v jedinou – "magister militum" resp. "magister utriusque militiae". Tím se z této funkce stala jedna z nejvyšších hodností v celém římském impériu. Od doby vlády Constantia II. působili jako velitelé jednotlivých pohraničních armád zvláštní, níže postavení velitelé vojska s působností v určité oblasti, např. "magister equitum per Gallias" (velitel polní armády v Galii), "per Italiam", "per Illyricum", "per Orientem" a navíc dva "magistri militum praesentalis" jako velitelé palácové stráže).

Vývoj.

Ve východořímské říši byly za vlády císaře Justiniána I. vytvořeny další velitelské hodnosti: "magister militum per Armeniam", "magister militum per Africam" (v znovu dobyté Africe) a "magister militum Spaniae" (do jeho působnosti spadalo východořímské území dobyté na Vizigótech v Hispánii). Za určitých okolností byly velitelům vojsk udělovány zvláštní plné moci, které jejich nositelům umožňovaly rozhodovat fakticky jménem císaře. Ojediněle jim byla svěřována také kontrola civilní správy. Velitele vojsk s těmito oprávněními je proto možné pokládat za určitý předstupeň ve vývoji k pozdější hodnosti exarchy, třebaže velitelům vojsk byla pravomoc rozhodovat i v civilních záležitostech přidělována pouze ve výjimečných případech.  Magistri militum se nejpozději v 5. století stali de facto veliteli veškerých vojenských jednotek v západní polovině říše a získali tak rozhodující vliv na politiku státu (jako například Stilicho nebo Aetius). Naproti tomu východním císařům se dařilo lépe ovládat své mocné vojevůdce, jakým byl třeba Belisar. Po zániku západořímského císařství v roce 476 propůjčoval východořímský panovník titul velitele vojska také některým germánským náčelníkům a králům. Tento úřad, který až podezřele často zastávala osoba barbarského původu, existoval po celé období pozdní antiky. Teprve v průběhu 7. století se ve východořímské armádě upustilo od jeho používání, když byla stávající pohraniční vojska stažena z Thrákie, Arménie a Orientu do Malé Asie, kde byla zreorganizována v rámci nového themového systému uspořádání obrany říše.

Magister militum (česky: velitel vojska) bylo v pozdně antické římské armádě (zhruba v době mezi panováním císařů Konstantina I. a Herakleia) označení velitele oddílů mobilních jednotek.

Magister militum (Latin for "Master of the Soldiers", plural "magistri militum") was a top-level military command used in the later Roman Empire, dating from the reign of Constantine the Great. The term referred to the senior military officer (equivalent to a war theatre commander, the emperor remaining the supreme commander) of the Empire. In Greek sources, the term is translated either as "strategos" or as "stratelates".


Život.

Narodil se na území dnešního Běloruska (tehdy Ruská říše) do německo-lotyšské rodiny. Studoval na gymnáziu v Mogilevu a Kyjevě, které ukončil v r. 1909 zlatou medailí. Vystudoval matematiku na univerzitě v Kyjevě, kde působil od r. 1913 až do Říjnové revoluce. Věnoval se teorii grup a získal titul soukromého docenta. V r. 1916 publikoval monografii "Abstraktní teorie grup (Абстрактная теория групп"). Po r. 1917 se zapojil do politického života, byl jedním z hlavních tvůrců systému sovětské vědy. V r. 1920 se vrátil k pedagogické práci a byl jmenován profesorem Moskevské univerzity. V letech 1924–1941 byl hlavním redaktorem Velké sovětské encyklopedie. V r. 1927 byl na vědeckém pobytu na univerzitě v Göttingenu, kde se zabýval problémy moderní algebry a napsal jednu ze svých nejlepších prací pojednávající o teorii grup. V r. 1928 se zúčastnil první sovětsko-německé expedice organizované Akademií věd SSSR, jejímž cílem bylo prozkoumat nejvyšší vrcholy západní části pohoří Pamír. V r. 1929 založil katedru vyšší algebry fyzikálně-matematické fakulty Moskevské univerzity, kterou vedl až do r. 1949.  V letech 1930-1934 vedl arktické expedice na parnících Sedov, Sibirjakov a Čeljuskin, jejichž cílem bylo prokázat, že po severní námořní cestě je možné proplout z evropské části Sovětského svazu až na Dálný východ. Při poslední plavbě se parník Čeljuskin v únoru 1934 dostal v Čukotském moři do sevření ledových ker a potopil se. Posádka a cestující v počtu 104 osob se stačila přemístit s potřebnými zásobami na led, odkud byli během března a dubna letecky transportováni na pevninu. V posledních dnech pobytu na kře Šmidt těžce onemocněl a musel být převezen do nemocnice ve městě Nome na Aljašce. V letech 1932 - 1938 byl Otto Šmidt náčelníkem hlavní správy Severní mořské cesty.  V letech 1939–1942 byl místopředsedou Akademie věd Sovětského svazu. Věnoval se vědecké činnosti v oblasti matematiky, geofyziky a kosmogonie. Z jeho popudu byl v r. 1938 zřízen Ústav teoretické geofyziky, který Otto Šmidt řídil až do r. 1948, jeho odděleni vzniku Země až do posledních let svého života. V posledních patnácti letech svého života se velmi intenzivně zabýval otázkami kosmogonie, a to zejména vypracováním nové hypotézy o vzniku Země a planet.  Otto Šmidt byl třikrát ženatý, měl 3 syny: Vladimíra (1920–2008), Sigurda (1922–2013) a Alexandra (1934–2010). Zemřel 7. září 1956 v Moskvě a je pochován na Novoděvičím hřbitově.

Ocenění.

Otto Schmidt byl za svou práci 27. června 1937 vyznamenán titulem Hrdina Sovětského svazu, třikrát obdržel Leninův řád a řadu dalších vyznamenání a ocenění. Jeho jméno nese Šmidtův ostrov v Karském moři, poloostrov na pobřeží Čukotského moře a nedaleké sídlo městského typu, Mys Šmidta v Čukotském autonomním okruhu, mys Shmidt Point v Antarktidě, stejně jako jej nesl geofyzikální institut Sovětské akademie věd.  Na jeho počest byl pojmenován asteroid, který objevila v roce 1948 sovětská astronomka Pelageja Fjodorovna Šajn – (2108) Otto Schmidt.  Měsíční kráter Schmidt nese jméno Otto Šmidta, německého astronoma J. F. J. Schmidta a německého optika Bernharda Schmidta.  První sovětský ledoborec užívaný pro vědecký výzkum, který byl spuštěn na vodu v roce 1979, nesl jméno "Otto Schmidt".  Šmidtovo jméno nesou ulice v Mogilevu, Lipecku a Kyjevě. Od roku 1995 uděluje Institut fyziky Země Ruské akademie věd „Cenu Otto Šmidta“ za významný základní výzkum v Arktidě.

Odkazy.

Reference.

Otto Juljevič Šmidt, uváděn též jako Otto Juljevič Schmidt, rusky "Отто Юльевич Шмидт" (, Mogilev – 7. září 1956, Moskva) byl běloruský a sovětský matematik, astronom, geofyzik, filozof, jazykovědec, encyklopedista a polárník.

Otto Yulyevich Shmidt (Born Otto Friedrich Julius Schmidt; ; – 7 September 1956), better known as Otto Schmidt, was a Soviet scientist, mathematician, astronomer, geophysicist, statesman, academician, Hero of the USSR (27 June 1937), and member of the Communist Party.


Rozšíření.

Vyskytuje na dvou místech od sebe vzdálených asi 8500 km (130° zeměpisné délky). Větší a více jedinci obývaná oblast se nachází v Atlantském oceánu na jihu Jižní Ameriky. Sahá od poloostrova Valdés na východním pobřeží Argentiny, okolo Falkland, přes Magalhãesův průliv, kolem Ohňové země a přes Drakeův průliv na jihu kontinentu až po subantarktické souostroví Jižní Shetlandy. Jejich výskyt okolo jižního konce světadílu částečně pokračuje i do jižní části západního pobřeží omývaného Tichým oceánem. Druhá oblast výskytu se nachází v blízkém okolí subantarktických Kerguelenových ostrovů na jihu Indického oceánu. Na základě genetických studií obou skupin bylo shledáno, že se oddělily asi před 10 000 léty.  Plískavice strakatá žije v plytkých pobřežních vodách, mezi ostrůvky, ve fjordech, zálivech, přístavech, ústích a občas i v brakických tocích řek. Upřednostňuje místa s širokým a plochým pobřežním šelfem a s vodou teplou od 1 do 16 °C, v průběhu zimy se od břehu vzdaluje za přemísťujícími se rybami. Jen zřídka je spatřena v hloubce větší než 200 metrů.

Popis.

Je to malý delfín dorůstající do délky 1,3 až 1,5 m a vážící nejvíce okolo 65 kg. Zobák nemá vytvořen, její tupě zakončená hlava je kuželovitá. Po obou stranách hlavy má v přední části dvě plytké podélné rýhy. Hrudní ploutve jsou široké, hřbetní je nízká a nahoře zaoblená. Každá polovina horní í dolní čelisti obsahuje 27 až 30 zubů. Samice jsou obvykle o málo větší než samci, stejně tak jako jedinci z Indického oceánu jsou větší než ti od Jižní Ameriky.  Základní barva jejího těla je bílá s černými skvrnami. Černou barvu mívá hlava a menší plochy jsou na břichu, prsní, hřbetní i ocasní ploutvi. Od hlavy směrem dozadu vybíhá různě široký černý klín až k prsním ploutvím, černě zbarvená hřbetní ploutev zase bývá spojena s černě zbarveným kořenem ocasu. Vybarvení se liší podle geografické polohy, věku a pohlaví zvířete.  Vyskytují se obvykle jednotlivě nebo ve třech, ojediněle jsou vídávány ve skupinkách čítajících okolo 100 kusů. Na jejich přítomnost často upozorňují doprovázející hejna ptáků, nejčastěji rybáků. Plavou velmi rychle, až 13 km/hod a jsou považovány za hravé. Často plavou na zádech za loďmi nebo využívají vzniklých vln k různým akrobatickým kouskům. Byly pozorovány, jak si u pláží hrají s plovoucími předměty.

Potrava.

Jsou v převážné míře masožravé, žerou hlavně ryby, korýše, chobotnice a nejrůznější mořské bezobratlé a v malém množství i řasy. Ryby loví dvěma způsoby, buď vytvoří půlkruh a ženou hejno ryb k břehu, nebo ve větší vzdálenosti od břehu vytvoří okolo hejna kruh ve kterém je chytají. Při lovu proti břehu občas některá v plytké vodě uvázne, bývá však schopná se sama do vody vrátit. V zajetí sežere 3 kg ryb denně.

Rozmnožování.

K páření, o němž není mnoho informací, dochází v září až únoru. Po březosti trvající 10 až 12 měsíců se rodí jedno mládě velké 0,4 až 0,5 m a vážící 5 až 7,5 kg. Pevnou potravu začíná zkoušet ve dvou měsících věku, celé ryby žere od 4 měsíců a kojeno je asi 9 měsíců. Samci bývají pohlavně dospělí po 6 létech, samice o rok dříve. Ve volné přírodě pravděpodobně nežijí déle než 10 roků, v zajetí se běžně dožívají 18 let, je popsán jedinec doživ se 25 let. Dobře se chovají v mořských akváriích.  Vyjma člověka mají velmi málo přirozených nepřátel. V Patagonii a okolo Ohňové země jsou nezákonně loveni domorodci pro maso a olej i jako návnada.

Taxonomie.

Některými odborníky jsou odděleně žijící skupiny plískavic strakatých považované za poddruhy:

Plískavice strakatá ("Cephalorhynchus commersonii") je poměrně malý druh kytovců z čeledi delfínovitých. Nápadná je svým výrazným černobílým zabarvením. odtud pochází i její druhové jméno „strakatá“.

Commerson's dolphin ("Cephalorhynchus commersonii"), also referred to by the common names jacobita, skunk dolphin, piebald dolphin or panda dolphin, is a small oceanic dolphin of the genus "Cephalorhynchus". Commerson's dolphin has two geographically-isolated but locally-common subspecies. The principal subspecies, "C.c.commersonii", has sharply-delineated black-and-white patterning and is found around the tip of South America. The secondary subspecies, "C.c.kerguelenensis", is larger than "C.c.commersonii", has a less-sharply delineated dark and light grey patterning with a white ventral band, and is found around the Kerguelen Islands in the Indian Ocean.


Poloha.

Obec leží v departementu Val-de-Marne na předměstí Paříže. Centrum Vincennes leží zhruba 8 km východně od centra Paříže. Na východě sousedí s obcí Saint-Mandé, na severu s Montreuil, na západě s Fontenay-sous-Bois a na jihu s Paříží, respektive s Vincenneským lesíkem, který je součástí Paříže.

Historie.

Založení i dějiny města Vincennes jsou úzce spjaty s místním hradem a zámkem. Ve 12. století se král Ludvík VII. rozhodl vytvořit z Vincenneského lesa královskou honitbu a nechal zde vybudovat hrad, který byl postupně přestavěn a rozšířen a stal se ve středověku královskou rezidencí. Králové Filip III. a Filip V. zde měli svatbu a dva králové zde zemřeli (Ludvík X. a Karel IV.). Ve Vincennes pobývali králové i po skončení stoleté války, zejména Ludvík XI., František I. a Jindřich II. V roce 1661 byla ve Vincennes podepsána mírová smlouva mezi Francií a Lotrinskem. Po smrti Ludvíka XIV. v roce 1715 byl zámek Vincennes opuštěn jako královská rezidence a stal se státním vězením, které zde fungovalo do roku 1784.  V 18. století se v zámku usídlily různá průmyslová odvětví jako manufaktura na výrobu porcelánu, fajáns a výroba zbraní. Přilehlá obec Vincennes se stala městem až v roce 1787. Díky stavbě vojenské pevnosti Fort-Neuf (1841) bylo Vincennes posádkovým městem, které mělo v roce 1861 5800 obyvatel.  V roce 1900 byl místní velodrom hlavním místem konání II. olympijských her.  V roce 1929 obec Vincennes ztratila značnou část své rozlohy kvůli připojení Vincenneského lesíka k městu Paříži.  V roce 1969 byla ve městě založena reformní Univerzita Paříž VIII, která však byla v roce 1980 přeložena do Saint-Denis.

Doprava.

Vincennes je s okolím spojeno především pařížským metrem a RER. Na lince 1 jsou zde dvě stanice (Bérault a konečná Château de Vincennes) a linka RER A zde má železniční stanici. Většina autobusových linek vyjíždí od konečné linky 1 včetně linek Noctilien.

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Vincennes je město ve Francii v pařížské aglomeraci, které leží jihovýchodně od Paříže v departementu Val-de-Marne v regionu Île-de-France. Město je známé především díky královskému zámku a Vincenneskému lesíku, který však leží na území Paříže. Vincennes má rovněž druhou nejvyšší hustotu obyvatel ve Francii po městě Levallois-Perret.

Vincennes () is a commune in the Val-de-Marne department in the eastern suburbs of Paris, France. It is located from the centre of Paris. It is one of the most densely populated municipalities in Europe.


Pasivní tepelná ochrana.

Ablativní chlazení.

Pracuje na principu vytvoření chladnější mezivrstvy proudících par mezi rázovou vlnou a povrchem štítu. Ablativní tepelný štít je vyroben z materiálu s nízkou tepelnou vodivostí a vysokým měrným výparným teplem. Při průchodu atmosférou za vysoké hypersonické rychlosti se povrchová vrstva štítu částečně taví a odpařuje a teplo vznikající v rázové vlně je tak odneseno proudem plynů, jimiž se těleso pohybuje. Lze je navrhnout i pro velmi vysoké tepelné zátěže, většinou na jedno použití. Paradoxně, při příliš nízkých tepelných zátěžích (kdy nedojde k odpařování a štít pak pracuje jen jako izolace) může ochranná funkce selhat.  Příklady ablativních materiálů:

Tepelný rezervoár (kapacitní tepelná ochrana).

Principem tohoto typu tepelné ochrany je pohlcení příchozího tepla v materiálu štítu tak, aby se nedostalo ve škodlivé míře k nosným strukturám kosmické lodě. Tato funkce je obsažena ve všech typech tepelných štítů, v "čisté" podobě byla použita jen v programu suborbitálních letů Mercury-Redstone (beryliová "houba") nebo u některých jaderných hlavic (např. americké Mk.2 s měděným rezervoárem). Problémem těchto tepelných štítů je především velká hmotnost.

Radiativní chlazení.

Tok zářivé tepelné energie z povrchu roste se čtvrtou mocninou teploty (Stefanův-Boltzmannův_zákon). Materiál tepelného štítu tedy může značnou část tepla z plynu zahřátém rázovou vlnou vyzářit, ať už okamžitě nebo postupně (slouží-li štít zároveň jako tepelný rezervoár). Tento princip chlazení se uplatňuje zejména např. na nose a náběžných hranách raketoplánů z uhlík-uhlíkových kompozitů, kde teplota při návratu přesahuje 1500°C. Jsou vyvíjeny vysokoteplotní slitiny a keramiky na bázi zirkonia a hafnia.

Izolační ochrana.

Materiál tepelného štítu funguje zároveň jako izolace nosné konstrukce pod ním. Zejména na místech, kde je teplota povrchu poněkud nižší, lze využít materiálů s extrémně malou tepelnou vodivostí, jako jsou například u raketoplánu dlaždice z křemenných vláken (do 1260°C) nebo speciální tkanina (Nomex, do 370°C).

Tvar tepelného štítu.

I když nejlepší hypersonické vlastnosti mají tělesa s ostrými hranami, nelze je zatím prakticky použít pro tělesa vracející se z oběžné dráhy. Tepelný tok do čela letícího tělesa je menší u těles "tupých", díky větší vzdálenosti rázové vlny od povrchu tělesa (tepelný tok je nepřímo úměrný odmocnině z poloměru zakřivení povrchu, teorii vypracoval roku 1953 Harry_Julian_Allen).

Provedení tepelného štítu.

Tepelný štít je obvykle pevnou součástí tělesa. Může být buď nanesen plošně přímo na povrch dopravního prostředku (Vostok), na jeho odhazovací část (Sojuz) nebo skládán z menších částí (raketoplán). Pro nižší rychlosti lze použít jako tepelnou ochranu i speciální nátěry (X-15). Testovány byly i tepelné štíty nafukovací.

Tepelný štít (obecněji tepelná ochrana) je ochranná vrstva umělého kosmického tělesa (například kosmické lodi) nebo balistické střely, chránící před účinky aerodynamického ohřevu při sestupu atmosférou Země nebo jiné planety.

A heat shield is designed to protect an object from overheating by dissipating, reflecting or simply absorbing heat. The term is most often used in reference to exhaust heat management and to systems for dissipation of heat due to friction.


Výroba.

Tetrafluorethan se obvykle vyrábí reakcí trichlorethylenu s fluorovodíkem:

Použití.

1,1,1,2-tetrafluorethan je nehořlavá látka, která se používá hlavně jako „vysokoteplotní“ chladivo v domácnostech a v automobilových klimatizacích. Tato zařízení začala být používána v 90.letech 20. století jako náhrada za pro životní prostředí škodlivější látku R-12. Také se používá na foukání molitanu, jako čisticí rozpouštědlo, hnací plyn při doručování léčiv (například bronchodilatancií), na odstraňování korkových uzávěrů a ve vysušovačích vzduchu. Další využití nachází jako hnací plyn v airsoftových zbraních.  1,1,1,2-tetrafluorethan je rovněž považován za organické rozpouštědlo vhodné k extrakci aromat a vůní jako možná alternativa k ostatním organickým látkám a superkritickému CO.  Lze jej také použít jako rozpouštědlo v organické chemii (kapalný i superkritický). Rovněž se nachází v některých částicových detektorech v LHC. Může být, namísto fluoridu sírového, použit jako ochranný plyn při tavení hořčíku.

Omezení kvůli vlivu na změnu klimatu.

Používání 1,1,1,2-tetrafluorethanu je omezováno kvůli jeho vlivu na globální oteplování, je to 1300krát silnější skleníkový plyn než oxid uhličitý.

Bezpečnost.

Směsi vzduchu s 1,1,1,2-tetrafluorethanem jsou nehořlavé při normálním atmosférickém tlaku a teplotách do 100 °C. Směsi s vysokým podílem vzduchu ovšem mohou být při zvýšené tlaku či teploty zapáleny. Dostane-li se tato látka do styku s plamenem nebo předmětem zahřátým nad 250 °C, může dojít k rozkladu par a vzniku toxických plynů jako jsou fluorovodík a karbonylfluorid. Samotný 1,1,1,2-tetrafluorethan je relativně netoxický, nebezpečí však představuje při vdechnutí; jelikož je jeho plynná forma hustší než vzduch, usazuje se v plicích, což může způsobit dušení. Toto je příčina většiny úmrtí při vdechnutí.

1,1,1,2-tetrafluorethan, také nazývaný HFC-134a nebo R-134a, je organická sloučenina, tetrafluorderivát ethanu. Používá se jako chladivo, jeho termodynamické vlastnosti jsou podobné R-12 (dichlordifluormethanu), ovšem na rozdíl od něj není škodlivý pro ozonovou vrstvu a má poněkud menší potenciál globálního oteplování (1430 oproti 10 900 u R12). Používá se jako chladivo, ovšem je snaha nahradit jej látkami s nižším potenciálem globálního oteplování jako je 2,3,3,3-tetrafluorpropen.

1,1,1,2-Tetrafluoroethane (also known as norflurane (INN), R-134a, Freon 134a, Forane 134a, Genetron 134a, Florasol 134a, Suva 134a, or HFC-134a) is a hydrofluorocarbon (HFC) and haloalkane refrigerant with thermodynamic properties similar to R-12 (dichlorodifluoromethane) but with insignificant ozone depletion potential and a significantly lower global warming potential (1,430, compared to R-12's GWP of 10,900). It has the formula CHFCF and a boiling point of −26.3 °C (−15.34 °F) at atmospheric pressure. R-134a cylinders are colored light blue. Attempts at phasing out its use as a refrigerant with substances that have lower global warming potential, such as HFO-1234yf, are underway.


Život.

Jeho rodiče, Omer a Leila Baldaccini, Italové z Toskánska, provozovali bar v centru Marseille, kde se César také narodil v roce 1921. „Jsem v podstatě absolutní autodidakt“, říkal o sobě později. Nejdříve pracoval u svého otce a v roce 1935 začal navštěvovat kurzy v École des Beaux-Arts, Marseilles (1935–9), kde byl jeho spolužákem Raymond Normand. Od roku 1943 studoval v l'École nationale supérieure des beaux-arts de Paris v ateliéru Marcela Gimonda, spolu s Michelem Guino, Albertem Feraud, Danielem Davidem a Philippem Hiquily. Svůj ateliér měl v bývalém nevěstinci rue de l'Échaudé, jehož pokoje byly přiděleny studentům po uzavření pařížských nevěstinců roku 1946.  V roce 1954 vystavoval v galerii "Lucien Durand" a vyhrál cenu "collabo" za sochu s názvem "Ryba" vyrobenou v Villetaneuse, kde působil dvanáct let díky podpoře místního továrníka, Leona Jacquese. V roce 1956 se zúčastnil bienále v Benátkách, poté bienále v São Paulo a v roce 1959 Documenta II. V roce 1961 se spřátelil s Marino di Teana a připojil se ke skupině Nouveaux réalistes, kterou založil umělecký kritik Pierre Restany a jejímiž členy byli Mimmo Rotella, Niki de Saint Phalle a Gérard Deschamps, Arman, Klein, Raysse nebo Tinguely.  César roku 1978 obdržel titul Chevalier a roku 1993 Officier, Řádu čestné legie.  César byl otevřený Jižan, který si pěstoval pověst věčného řemeslníka, svářeče a především skvělého tvůrce. Poslední léta jeho života byla velmi šťastná. César často vystavoval: rozsáhlá retrospektiva jeho díla se uskutečnila v muzeu "Jeu de Paume" v Paříži v roce 1997 další retrospektivy v Malmö, Miláně, Sao Paulo a Mexico City. Caesar ukončil svou kariéru řadou portrétů a autoportrétů. Posledních deset let svého života sdílel se Stéphanií Busuttil. Správcem pozůstalosti je Alain-Dominique Perrin.

Dílo.

Svařované plastiky.

Od roku 1947 pracoval se sádrou a železem. V roce 1952 začal s letováním a se svařováním elektrickým obloukem v Trans-en-Provence a vytvořil své první sochy z levných materiálů. Důvodem byl nedostatek peněz. César chodil na skládky železného šrotu a z trubek, šroubů a jiného kovového odpadu svařoval sochy hmyzu, zvířat nebo akty jako Venuše z Villetaneuse ("Vénus de Villetaneuse"). V roce 1960 byl César považován za jednoho z nejvýznamnějších francouzských sochařů. Do roku 1966 vytvořil více než 300 svařovaných objektů.  V roce 1983 César realizoval hold Eiffelovi "a Flying Frenchman" pro město Hong Kong a začal vyrábět své "Le Centaure" – hold Pablu Picassovi, sochu 4,70 m vysokou, dokončenou v roce 1985. Socha se nachází na křižovatce Croix-Rouge v Paříži. Je také tvůrcem bronzové trofeje César, udělované francouzským filmovým profesionálům, kterou vytvořil v roce 1976.

Lisované objekty.

Roku 1960, při hledání materiálu na skládce kovového odpadu, viděl poprvé v akci hydraulický lis. Od té doby se začal zabývat technikou "řízené komprese", a ohromil své přátele, když na pařížské výstavě představil tři slisovaná auta. Když mu vikomtesa Noailles darovala jeho první auto, zbrusu nový sovětský ZIL, jediný v Paříži, César jí ho vrátil stlačený a plochý jako omeleta a zmenšený o 90 % objemu. Tento akt přivlastnění měl vyjádřit jeho opovržení konzumní společností. César lisoval části několika aut aby aby dosáhl žádané kombinace barev a struktury povrchu.  V roce 1986 představil Nadaci Cartier monumentální kompresi aut Peugeot 205 Turbo 16 havarovaných v motorových rally les Champions. Jednalo se o vozy Jeana Todta komprimované jako kukuřičné koláče. Na bienále v Benátkách představil horu kompresí, monumentální dílo vážící 520 tun. V roce 1998 představil svou Milánskou Suitu, sérii realizovanou z nových vozů Fiat, která po stlačení prošla nátěrovou dílnou závodu Fiatu v Turíně a vyšla z ní v barvě roku. Lisoval všechny druhy materiálů: tkaninu, papír, a dokonce i zlaté šperky, které mu mondénní ženy přinesly, a které jim vrátil jako lisovanou kostku ve formě přívěsku.

Otisky částí lidského těla.

Roku 1965 byl César přizván k účasti na skupinové výstavě s tématem "Ruka, od Rodina k Picassovi", začal experimentovat s plasty a nejprve tvořil otisky částí lidských těl a jejich zvětšeniny. V té době představil slavný model vlastního palce zvětšený na 1,85 m. Znovu pak tuto plastiku vytvořil jako šestimetrový bronz roku 1988 na olympijských hrách v Soulu. Roku 1967 vytvořil šest obřích plastik Prsa (82x193x266 cm) (Musée d’Art v Toulonu, Nadace Gianadd v Martigny) a roku 1970 monumentální Pěst z leštěné nerezové ocele o váze 7 tun (Lycée militaire de Saint-Cyr)

Pěnový polyuretan.

Od roku 1966 pracoval s pěnovým polyuretanem, který poprvé vystavil roku 1967 na Jarním salonu. (La grande expansion orange). V letech 1967–1970, pod vlivem Kleina a Armana, uspořádal sérii happeningů za přítomnosti obecenstva. Výtvarník při nich využil tekutost a vrstvení roztavené hmoty i pevnost a tvrdost ztuhlé pěny, objem, barevnost, nebo možnost hmotu brousit a lakovat. Začal také vytvářet sochy z taveného křišťálového skla. V roce 1970 se mu dostalo mezinárodního uznání jako jednomu z předních francouzských umělců a zúčastnil se řady výstav.

Odkazy.

Reference.

Opraveno za použití textu v anglické Wikipedii a externích odkazů.

César Baldaccini zvaný César (1. ledna 1921 Marseille – 6. prosince 1998 Paříž) byl francouzský sochař, člen skupiny Nouveaux réalistes (Noví realisté), tvůrce francouzského filmového ocenění César, které od roku 1976 uděluje Filmová umělecká akademie ("L’Académie des Arts et Techniques du Cinéma").

César (born Cesare Baldaccini, 1 January 1921 – 6 December 1998), also occasionally referred to as César Baldaccini, was a noted French sculptor.


Srdeční chlopně.

Anatomie a fyziologie.

Srdeční chlopně jsou výběžky nitroblány srdeční (endokardu) vyztužené vazivem, které jsou upevněné na srdečním skeletu. Jejich úkolem je zajistit správný směr toku krve při srdeční systole. Jedná se o chlopně mezi síněmi "(atrium)" a komorami "(ventriculus)", levou komorou a srdečnicí "(aorta)" a mezi pravou komorou a plicnicí "(truncus pulmonalis)".

Vady srdečních chlopní.

Aby chlopeň fungovala správně, musí její cípy při otevření vytvářet široký otvor a při uzavření těsně doléhat. Dojde-li ke zúžení (stenóze) musí srdce vytvářet větší tlak, aby krev přes vadnou chlopeň prošla (srdce je přetěžováno tlakově). Na druhé straně se může objevit nedomykavost (insuficience), kdy se část vypuzené krve vrací zpět a srdce ji musí přečerpat znovu (srdce je přetěžováno objemově). Vady se mohou i kombinovat. Nejčastěji bývá postižená chlopeň aortální a mitrální.  Je-li přítomna chlopenní vada, srdce nemusí být schopno udržet dostatečný výdej krve, je více namáhané a v důsledku zvýšených nároků může zbytňovat (hypertrofovat) a později se rozšiřovat (dilatovat). Zbytnělé srdce potřebuje více kyslíku, který nedostane, a rozvíjí se ischemická choroba srdeční.

Příčiny.

Příčinami vzniku chlopenních vad může být

Projevy.

Mezi příznaky chlopenní vady patří Vada se však nemusí projevovat nijak a prvním příznakem může být náhlá smrt.

Vyšetření.

Změny v proudění krve vadnými chlopněmi může být slyšitelné při poslechu fonendoskopem jako šelest. Základním vyšetřením pro posouzení závažnosti vady je však echokardiografie (tzv. ECHO). Je to vlastně ultrazvuk srdce, který pomocí Dopplerova jevu dokáže zobrazit tok krve a umožní zhodnocení funkce celého srdce. Další možností jsou pak invazivní katetrizační metody.

Léčba.

Vadné chlopně je někdy možné opravit (valvuloplastika) nebo je lze vyměnit za umělou náhradu, bioprotézu (upravené zejména prasečí chlopně) nebo za tzv. homograft (chlopeň od zemřelého člověka). Volba záleží na typu vady a stavu pacienta. Operaci je třeba provést včas, než se začne rozvíjet poškození srdce.

Žilní chlopně.

Anatomie a fyziologie.

Žilní chlopně jsou výchlipky cévní výstelky (endotelu). Usměrňují tok krve směrem k srdci a rozdělují sloupec krve v cévě na menší úseky, čímž se rozdělí i hydrostatický tlak, takže krev neměstná v níže uložených částech těla. To je důležité zejména v dolních končetinách.

Onemocnění žilních chlopní.

Pokud žilní chlopně nefungují dostatečně, krev se v žilách hromadí a vznikají žilní městky, tzv. křečové žíly (varixy). Jejich nebezpečí tkví v tom, že stojící krev má tendenci tvořit sraženiny (tromby) a vzniká riziko jejich vmetení (embolii) nejčastěji do plic.

Vyšetření.

Vyšetření je založeno hlavně na dopplerovské ultrasonografii.

Léčba.

Konzervativní léčba spočívá v nošení elastických punčoch, užívání venofarmak a léků potlačujících srážení krve (antiagregancia). Chirurgickými přístupy lze buď nemocnou žílu úplně odstranit, nebo zneprůchodnit.

Chlopně lymfatických cév.

Chlopně v lymfatických cévách plní podobné funkce jako chlopně v žilách.

Chlopeň "(valva)" je útvar umístěný v některých trubicovitých orgánech (v žilách a lymfatických cévách) a v srdci. Funguje jako ventil, který umožňuje tok tekutiny (především krve) pouze jedním směrem, a v opačném jí to nepovolí. Za patologických stavů ke zpětnému toku může dojít, což se označuje jako regurgitace.

A heart valve is a one-way valve that normally allows blood to flow in only one direction through the heart. The four valves are commonly represented in a mammalian heart that determines the pathway of blood flow through the heart. A heart valve opens or closes incumbent on differential blood pressure on each side.


Původ a kariéra.

Valerianus pocházel z urozené, patrně italské rodiny, o níž však nejsou známy bližší podrobnosti. Jeho úřední kariéra se nijak výrazně neodlišovala od kariér mužů téhož postavení, třebaže ji lze rekonstruovat jen částečně. Jako aristokrat byl Valerianus velmi záhy přijat mezi senátory, někdy před rokem 238 dosáhl svého prvního konzulátu ("consul suffectus"), za zmatků v roce 238 stál jako "princeps senatus" v čele senátního kolegia a v období Deciovy vlády zastával významné funkce ve státní správě. Císař Trebonianus Gallus k němu choval takovou důvěru, že právě jej pověřil v létě 253 úkolem, aby ze zaalpských krajů přivedl na pomoc proti uzurpátorovi Aemilianovi tamní legie.

Proklamace za císaře.

Valerianus legie v Raetii a Noriku v krátké době podřídil své pravomoci, ale než mohl cokoli podniknout, přišla zpráva, že Trebonianus Gallus byl spolu se svým synem zavražděn a Aemilianus uznán jeho nástupcem. To Valerianus nemínil akceptovat, dal se sám prohlásit za císaře a vtrhl do Itálie. K rozhodujícímu střetnutí však nedošlo, protože Aemilianus byl asi v září 253 zabit svými vojáky u Spoletia – jeho vláda trvala jen 88 dní. Tak se stal Valerianus jediným pánem impéria.

Valerianova vláda.

První věcí, kterou Valerianus po převzetí moci udělal, bylo ustavení syna Galliena spoluvladařem (září–říjen 253). Tento krok byl prozíravý, neboť jediný císař mohl stěží vzdorovat všem nepřátelům, jimž říše čelila. Valerianus sám chtěl vytáhnout na Východ, kde Peršané na sklonku Gallovy vlády vyplenili mnoho syrských měst a byli jen s obtížemi zastaveni domobranou emeského kněze Urania Antonina. Gallienus měl vést válku s germánskými kmeny na Rýně a Dunaji.  O efektivitě Valerianova pobytu na Východě se vedou spory. Podle některých odborníků se císaři podařilo Peršany dlouhou dobu držet v bezpečné vzdálenosti, a teprve když ve vojsku vypukl mor, dostali se Římané do problémů. Jiní poukazují na to, že Peršané tehdy ovládli přinejmenším jedno významné město na Eufratu – Dura Európos – a že Valerianus si počínal příliš defenzivně. V každém případě není o císařově pobytu v syrské Antiochii mnoho známo.  Známo naopak je, že Valerianus v letech 257–258 rozpoutal druhé celoříšské pronásledování křesťanů, prý na popud svého finančního úředníka Fulvia Macriana. Padly mu za oběť mnohé prominentní osobnosti tehdejší doby, například kartaginský biskup Cyprianus či papež Sixtus II., a jen v severoafrické Utice zemřelo za svou víru asi 300 osob. Protikřesťanské aktivity později zastavil císař Gallienus, který byl na rozdíl od otce nábožensky tolerantní.  V druhé polovině padesátých let opět zintenzivněly gótské vpády na Balkán a do Malé Asie. Císař se pokusil nájezdníky zastavit a vytáhl s vojskem ze Sýrie na sever. Podle kronikářů se obával, aby se některý z velitelů neobrátil proti němu, a neodvažoval se proto svěřit velení nikomu jinému. Výprava však vyzněla víceméně naprázdno – císař jen rychle jmenoval úspěšného velitele Successiana prefektem pretoriánů, aby ho měl v Antiochii pod dozorem. Další operace proti Gótům přerušila nová válka s Peršany.

Zajetí.

V květnu až červnu 260 vytáhl perský král Šápúr I. s velkým vojskem proti římské říši a Valerianus se mu postavil v krajině mezi městy Edessa a Karrhy. Jeho vojsko oslabené morem však bylo obklíčeno, Valerianus musel s Peršany zahájit vyjednávání a nakonec jej nepřátelé lstí zajali. Císařova východní politika tak skončila naprostým krachem.  O Valerianově dalším osudu se dochovalo jen minimum zpráv. Podle některých kronikářů ho prý perský král využíval jako stupátko při nasedání na koně (chtěl ho tak ponížit), podle jiných prý císař a jeho důstojníci budovali v perské říši různé technické stavby (hráze). Když později Valerianus zemřel, vycpali Peršané jeho kůži myrhou a vystavili ji v chrámu ohně bohyně Anáhity. Do jaké míry je to pravda, lze jen těžko rozhodnout.

Hodnocení.

Období Valerianovy vlády je právem považováno za vrchol krize impéria ve 3. století. Již méně oprávněné je, když se všechny neúspěchy svalují jen na Valerianovu hlavu. Také jiní císaři měli tehdy vážné problémy s obranou hranic a vnitropolitickým zmatkem, a dokonce i ti nejschopnější sešli většinou násilnou smrtí. Valerianus se po celou dobu snažil o stabilizaci poměrů a jen neobyčejně svízelné podmínky v padesátých letech mu zabránily, aby byl úspěšný.

Publius Licinius Valerianus ( Valerián; cca 190/200 – po 260) byl římský císař vládnoucí spolu se svým synem Gallienem v letech 253–260. Jeho rodiče a sourozenci nejsou známi, manželka Mariniana, která mu kromě Galliena porodila ještě syna Valeriana, zemřela před rokem 253.

Valerian (; ; 193/195/200260 or 264), also known as Valerian the Elder, was Roman Emperor from 22 October 253 AD to spring 260 AD. He was taken captive by the Persian Emperor, Shapur I, after the Battle of Edessa, becoming the first Roman emperor to be captured as a prisoner of war, causing shock and instability throughout the Roman Empire. The unprecedented event and the unknown fate of the captured emperor generated a variety of different reactions and "new narratives about the Roman Empire in diverse contexts".


Biografie.

Narodila se v Königsbergu ve Východním Prusku (dnešní Kaliningrad, Rusko) a v roce 1933 podnikla se svou rodinou aliju do britské mandátní Palestiny, kde vyrůstala v Tel Avivu. Se svým budoucím manželem Jicchakem se znala již od svých patnácti let, kdy se o ní v roce 1944 začal ucházet. Nejprve studovala učitelství, ale posléze se stala reportérkou novin elitní úderné jednotky Palmach. Za Jicchaka se provdala 23. srpna 1948 během druhého příměří izraelské války za nezávislost. Společně se jim narodily dvě děti, dcera Dalia (* 1950) a syn Juval (* 1956). Dalia byla v parlamentních volbách v roce 1999 zvolena poslankyní Knesetu za Stranu středu, později Novou cestu a Stranu práce (strana jejího otce) a zastávala funkci náměstkyně ministra obrany.

Manželka premiéra.

Poprvé se její manžel Jicchak stal premiérem v roce 1974, když rezignovala Golda Meirová. V březnu 1977, tedy v době, kdy Izrael směřoval k předčasným parlamentním volbám, do kterých měl jít Jicchak Rabin jako vůdce strany Ma'arach, odhalil novinář deníku Haaretz skutečnost, že Rabinova manželka Lea má v zahraničí dolarový účet z dob, kdy byl Rabin velvyslancem ve Spojených státech. Podle tehdejších zákonů sice bylo pro Izraelce žijící v zahraničí legální mít takový účet, nebylo to však možné pro Izraelce žijící v Izraeli (šlo tedy o čtyři roky, kdy byl účet ilegální). Počátkem dubna byla Lea Rabinová souzena za porušení izraelských zákonů a Rabin následně rezignoval na post předsedy strany a kandidáta na premiéra. Dne 17. dubna byla Lea Rabinová odsouzena „k pokutě ve výši desetinásobku nejvyšší částky na účtu.“ Podruhé se její manžel stal premiérem ve volbách v roce 1992. Ve své funkci se výrazným způsobem zasadil o schválení historicky prvních mírových dohod s palestinskou reprezentací, a to v podobě mírových dohod z Osla, díky nimž vznikla Palestinská samospráva. Za jeho mírové úsilí mu byla v roce 1994, společně s Šimonem Peresem a Jásirem Arafatem, udělena Nobelovu cenu míru. Jeho promírové aktivity a územní ústupky v rámci mírových jednání však rozdělily izraelskou společnost. Mezi jádro tvrdých odpůrců Rabinovy politiky, kam se řadila především izraelská pravice a radikální náboženské kruhy, patřil i ortodoxní izraelský student Jigal Amir, který na Rabina v roce 1995 spáchal atentát na velké mírové demonstraci a smrtelně jej zranil třemi výstřely z pistole. Svým zraněním Rabin po převozu do nemocnice podlehl. I po Rabinově smrti zůstala Lea Rabinová aktivní jako mírová aktivistka. V roce 1997 vydala knihu pamětí svého manžela, která vyšla pod názvem "Rabin: Our Life, His Legacy". V premiérských volbách v roce 1996 podporovala Šimona Perese a v předvolební kampani vyzývala Izraelce, aby pro něj hlasovali, aby smrt jejího manžela „nebyla zbytečná.“ Po Peresově prohře vyjádřila zklamání nad výhrou Benjamiana Netanjahua, kterého již dříve kritizovala za vytváření nenávistné atmosféry, která vedla ke smrti jejího manžela. V následujících premiérských volbách v roce 1999 podporovala Ehuda Baraka. Během jeho funkčního období však na něj změnila názor. Stalo se tak zejména proto, že v rámci mírových jednání navrhl územní kompromis v Jeruzalémě.  Lee Rabinové byl diagnostikován karcinom plic a zemřela v roce 2000 v Petach Tikvě ve věku 72 let. Její smrt přišla jen několik dní po pátém výročí manželovy smrti.

Lea Rabinová (: לאה רבין, rodným jménem Lea Schlossbergová; 8. dubna 1928 – 12. listopadu 2000) byla mírová aktivistka a vdova po izraelském ministerském předsedovi Jicchaku Rabinovi, který byl zavražděn v roce 1995.

Leah Rabin (, née Schloßberg; 8 April 1928 – 12 November 2000) was the widow of Israeli Prime Minister Yitzhak Rabin, who was assassinated in 1995.


Druhy navijáků.

Nejjednodušší naviják tvoří pevně uložená otočná cívka čili navíjecí buben. Připojením kliky vzniká ruční zařízení zvané rumpál. Pro větší síly může být hřídel bubnu poháněn šnekovým převodem, s ručním nebo elektrickým pohonem. Takové zařízení se nazývá vrátek. Pokud má vrátek sloužit ke zvedání břemen, upevňuje se na nosnou konstrukci; pohon se pak obstarává ručně řetězem anebo elektromotorem (tzv. kočka). Vrátek s možností pojezdu po kolejnici nebo na pohyblivém rameni tvoří jeřáb.  Naviják může být vybaven elektromagnetickou a/nebo mechanickou brzdou nebo také ozubenou západkou, která jistí buben proti samovolnému odvíjení. Taková ráčna je důležitá zejména při napínání drátů či lan, případně jejich svazků.

Použití.

Patrně nejstarším použitím navijáku je rumpál u studny, který sloužil k vytahování vědra s vodou. Velmi staré je i použití navijáku na stavbách, kde slouží ke zvedání kamenů a stavebního materiálu. Zvláštním druhem použití je stavba elektrických vedení, podzemních i vzdušných, kde slouží také k napínání drátů. Navijáky jsou vlastní funkční součástí jeřábů, vleků i lanovek. Používají se v dolech, kde slouží jak k vytahování vytěženého materiálu, tak ke spouštění zařízení a dělníků do šachty. Navijáky se užívají k vlečení aut, lodí nebo kluzáků. Vlečné a vyprošťovací navijáky se často montují na nákladní auta, na traktory, případně i na pásová vozidla a tanky.  Různé navijáky se vyskytují na lodích, kde slouží ke spouštění a vytahování kotva|kotvy, plachet nebo záchranných člunů. Malý naviják s důmyslnou mechanikou je důležitou součástí rybářského prutu. V divadle jsou navijáky součástí jevištní techniky a slouží k manipulaci s kulisami.  Největší naviják na světě je na hlubinném stavebním plavidle DVC Balder, které slouží ke kladení podmořských potrubí, zejména ropovodů. Jeho buben má průměr 10,5 metru a bezpečnou nosnost 275 metrických tun.

Naviják je mechanické zařízení, které se používá na navíjení a případné uložení lana, kabelu nebo řetězu. Skládá se z otočné cívky či bubnu na hřídeli a z jeho pohonu. Pracuje na principu jednoduchého stroje kola na hřídeli.

A winch is a mechanical device that is used to pull in (wind up) or let out (wind out) or otherwise adjust the tension of a rope or wire rope (also called "cable" or "wire cable").