Život.

Bohun se narodil v ukrajinsko-rusínské šlechtické rodině. Zúčastnil se chmelnického povstání proti polské vládě na Ukrajině. V červnu 1651 byl zvolen plukovníkem braclavského pluku. Zúčastnil se bitvy u Berestečka proti polskému vojsku pod vedením krále Jana Kazimíra II., které kozáci prohráli. Bitvu Bohun přežil, dal dohromady svůj pluk a v červnu 1652 se zúčastnil bitvy pod Batohem. Tentokrát kozáci zvítězili. Polský velitel Marcin Kalinowski byl zabit a budoucí hejtman Stefan Czarniecki sotva dokázal utéci. Polská porážka byla devastující a umožnila kozákům přejít do útoku a rychle získat kontrolu nad velkou částí Ukrajiny. Až do roku 1657 vedl Ivan Bohun své vojáky v menších potyčkách s Poláky. Bojoval také proti Krymským Tatarům, kteří se v důsledku Zborovské smlouvy z roku 1649 přidali k Polákům proti kozákům.  Bohun bojoval proti Perejaslavské smlouvě z roku 1654. Po bitvě u Konotopu vedl Ivan Bohun povstalce proti svému bývalému spojenci Ivanu Vyhovskému. Vyhovského armádu porazil na podzim roku 1659.  V roce 1663 byl zajat Poláky. Ti nabídli Bohunovi svobodu výměnou za podporu v chystaném tažení proti Rusku. Během ústupu po katastrofální porážce při obléhání Hluchiva byl Bohun popraven za předání důležitých vojenských informací ruské posádce.

Odkaz v kultuře.

Ivan Bohun se stal populárním ukrajinským lidovým hrdinou. Nesmrtelnost mu přinesl román "Ohněm a mečem" Henryka Sienkiewicze, ve kterém je na jeho osudech volně založena postava Jurka Bohuna. Tento román byl roku 1999 zfilmován režisérem Jerzy Hoffmanem, Bohuna hrál Aleksandr Domogarov.  Ivan Bohun je také zajímavě popsán v moderním historickém románu o polsko-kozáckých válkách "Bohun od" Jacka Komudy.  Jeho smrt je každoročně připomínána ve Lvově.

Ivan Bohun (ukrajinsky: Іван Богун) (zemřel 1664) byl ukrajinský kozácký plukovník. Byl blízký spolubojovník a přítel Bohdana Chmelnického, oponoval oběma smlouvám s Polsko-litevskou unií (Haďačské dohodě z roku 1658 a Perejaslavské dohodě z roku 1654).

Ivan Bohun () (died 1664) was a Ukrainian Cossack colonel. Close associate and friend of Bohdan Khmelnytsky, he opposed both the pacts with Polish-Lithuanian Commonwealth (Treaty of Hadziacz of 1658) and with Tsardom of Russia (Treaty of Pereyaslav of 1654).


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 174 metrů v Dolní Galileji, na pomezí severozápadní části zemědělsky využívaného Jizre'elského údolí a pahorkatiny na západním okraji Galileji. Jihovýchodně od vesnice vybíhá do údolí zalesněný kopcovitý hřbet Giv'at Chacir. Podél jeho západní strany do Jizre'elského údolí přitéká vádí Nachal Nahalal a souběžně s ním i vádí Nachal Bejt Lechem.  Vesnice se nachází cca 16 kilometrů severozápadně od města Afula, cca 82 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 22 kilometrů jihovýchodně od centra Haify. Bejt Lechem ha-Glilit obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je smíšené - jižním směrem převládají v údolí židovská sídla. Na severní straně začíná kopcovitá krajina s výrazným zastoupením obcí, které obývají izraelští Arabové (například město Ka'abija-Tabaš-Chadžadžra cca 2 kilometry odtud). Arabové převládají i na východní straně (aglomerace Nazaretu).  Bejt Lechem ha-Glilit je na dopravní síť napojen pomocí lokální silnice číslo 7513.

Dějiny.

Bejt Lechem ha-Glilit je připomínán jako Bét-lechem už v Bibli, v Knize Jozue 19,15, kde je řazen mezi sídla kmene Zevulun. Připomíná se ještě v Talmudu a Mišně. Později byl zničen a ve středověku zdejší region osídlili Arabové.  V roce 1906 zde vznikla vesnice německé křesťanské sekty Templeři pod jménem Betlehem in Galiläa (společně s nedalekou vesnicí Waldheim - dnes Alonej Abba, založenou roku 1907). Během první světové války bylo obyvatelstvo vesnice částečně deportováno tureckými úřady a obec čelila válečným rekvizicím, což zbrzdilo její rozvoj. Ve 30. letech 20. století část Templerů v Palestině ovlivnila nacistická ideologie. Za 2. světové války byla proto tato komunita britskými úřady internována a deportována. Většina německých obyvatel byla odsunuta v roce 1939.  V roce 1948 byla opuštěná vesnice osídlena Židy. Židovské síly dobyly tuto vesnici 17. dubna 1948 v počáteční fázi války za nezávislost. Zakladateli nové osady byli židovští přistěhovalci z Rakouska, kteří tu zřídili zemědělský mošav.  Ekonomika Bejt Lechem ha-Glilit je založena na zemědělství a turistickém ruchu. V centru obce se dochoval soubor původních vil německých osadníků z počátku 20. století. Část obyvatel za prací dojíždí mimo obec. V roce 1991 byla při stávající vesnici postavena nová obytná čtvrť, do které se přistěhovali i soukromí rezidenti (bez vazby na původní struktury mošavu).  Zařízení předškolní péče o děti funguje přímo v obci, základní škola v nedaleké vesnici Kfar Jehošua. V Bejt Lechem ha-Glilit je k dispozici obchod, plavecký bazén, sportovní areály, pošta a synagoga.

Demografie.

Obyvatelstvo mošavu Bejt Lechem ha-Glilit je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Bejt Lechem ha-Glilit Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 781 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 0,4 %.

Bejt Lechem ha-Glilit nebo Galilejský Betlém, ( בֵּית לֶחֶם הַגְּלִילִית, doslova ""Galilejský Betlém"" - pro odlišení od města Betlém v Judských horách jižně od Jeruzalému, Bethlehem of Galilee, v oficiálním seznamu sídel Bet Lehem HaGelilit) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Jizre'elské údolí.

Bethlehem of Galilee (, "Beit Lehem HaGlilit"; lit. "the Galilean Bethlehem") is a moshav in northern Israel. Located in the Galilee near Kiryat Tivon, around 10 kilometres north-west of Nazareth and 30 kilometres east of Haifa, it falls under the jurisdiction of the Jezreel Valley Regional Council. In it had a population of.


Biografie.

Začátky.

Na přelomu milénia se baskytarista Máté Molnár a kytarista Gábor Kovács díky svým společným přátelům často potkávali ve stejných klubech a hospodách. V té době měl Gábor poměrně známou kapelu, jenž dosáhla úspěchu díky jejich jediné demo nahrávce. Tato nahrávka se velmi líbila právě Mátému, který brzy začal uvažovat o založení nové heavy metalové či power metalové kapely. Na různých akcích se tedy začaly objevovat první společné myšlenky: Máté měl cíl zformovat kapelu, ve které by hráli dobří hudebníci maďarského undergroundu společně. Gábor tuto myšlenku podporoval, až nakonec došlo k dohodě: pokud Máté najde pro kapelu ty správné lidi, začnou hrát.  Po 1–2 letech hledání skutečně našli ty správné členy. Těmi byli István Nachladal (zpěvák a bývalý člen kapely Morpheus), Balázs Hornyák (bubeník kapely Dynasty), Zsolt Galambos (kytarista Gáborovy kapely Legendary). Během seskupování kapely měl Gábor jednu námitku – nechtěl míchat svou stávající kapelu Legendary s novou, vznikající formací, takže byl potřeba další kytarista, aby nahradil Zsolta. První setkání nové kapely se odehrálo v říjnu roku 2001: Máté, Gábor a István seděli v hospodě a plánovali, co dál, jak započnou svou činnost. Dohodli se tak na tom, že vytvoří několik coververzí známých skladeb (Gamma Ray – Man On A Mission, Judas Priest – Night Crawler, Helloween – Eagle Fly Free).  Brzy již začaly první zkoušky, které probíhaly v garáži Gáborova bytu. V této době kapele pomohl Olivér Lukács, kytarista Mátého druhé kapely. Když však Gáborova kapela Legendary neprokazovala žádné známky života, Zsolt se k dosud nepojmenované kapele připojil. Tak byla dokončena první kompletní sestava.

Jméno Wisdom.

I když byla sestava kompletní, stále kapele něco rozhodujícího scházelo: jméno. Mnoho týdnů projednávali různé nápady, avšak bez výsledku. Nakonec si Máté vzpomněl na film z roku 1986, ve kterém hrál Emilio Estevez hlavního hrdinu jménem John Wisdom. Mátému přišlo toto jméno pozoruhodné jakožto název pro rockovou kapelu, a tak dal svůj návrh ke zvážení ostatním členům. Gáborovi se nápad okamžitě zalíbil, a tak již zbývalo pouze zjistit jedinou věc: jestli již existuje jiná kapela s tímto jménem. Po krátkém průzkumu se ukázalo, že toto jméno před svým rozpadem používala německá old school skupina a také rapová skupina. Rozhodlo se však, že vzhledem k rozdílu v hraných žánrech by nemělo dojít k žádné záměně, a tak bylo rozhodnuto: zrodili se Wisdom.

První koncerty.

První zkoušky započaly s nacvičováním domluvených písní od jiných kapel. Poté Gábor přišel s novou písní (a tím pádem první písní Wisdom), později nazvanou Fate. Ta byla vzápětí následována další: King Of Death, načež začalo přicházet stále více a více nápadů. Po roce tvrdého nacvičování, zkoušení a psaní písní se kapela konečně rozhodla představit publiku. Snažili se vstoupit ve známost doma v Maďarsku za pomoci známějších kapel, díky svým 3 demo nahrávkám. Poté se však kapela Kalapacs rozhodla vzít Wisdom na turné jako svou předkapelu. Skoro přesně rok poté, co se obě kapely poprvé setkaly v klubu, odehráli Wisdom svůj první koncert ve městě Miskolc. Díky prvním koncertům tak kapela získala první fanoušky, publikum z jejich vystoupení bylo obvykle nadšené a novou skupinu přijalo. Na jednom z koncertů v Maďarsku, kde vystupovali, byl v publiku člověk, zabývající se mezinárodními vystoupeními v Maďarsku. Ten v této době pracoval na turné anglické skupiny Iron Maiden s názvem Give Me Ed... 'Til I'm Dead Tour a následně zaslal demo nahrávku Wisdom managementu Iron Maiden. Díky tomu byli Wisdom zanedlouho požádáni, aby vystoupili před Maiden jako předkapela a otevřeli tak koncert, na kterém bylo více jak 15 000 lidí. Toto vystoupení bylo velkým mezníkem pro Wisdom, kterým se tak odstartovala začínající kariéra.

Wisdom EP, zrození Wisemana a první videa.

Později, díky časopisu Born To Be Wild, přicházelo Wisdom stále více nabídek na koncerty, včetně možnosti předskakovat kapele Saxon či být hosty na turné UDO-Doro. Právě na turné UDO-Doro se o kapelu začal zajímat Ronny Milianowicz, frontman švédsko-německé kapely Dionysus, která byla na tomto turné dalším hostem. Ronny začal plánovat společný projekt s Istvánem a rozhodl se stát se zahraničním managerem Wisdom, což umožnilo smlouvu pro první nahrávku. Wisdom se rozhodli nahrát 7 svých písní ve studiu, z nichž 4 byly vydány v Maďarsku a dokončené nahrávky byly poslány nahrávacím společnostem a organizátorům koncertů za účelem reklamy. Mezitím se začal formovat koncept kapely. Máté Molnár chtěl vytvořit fiktivní příběh kolem kapely a jejího názvu, čerpaje inspiraci od Eddieho, maskota Iron Maiden a maskota kapely Megadeth, jménem Vic Rattlehead. Při komponování vznikajícího singlu byl stvořen maskot Wiseman, jemuž dal podobu grafický designér Gyula Havancsák společně se samotnými členy kapely. Brzy Wisdom natočili své první video k písni Strain Of Madness. Natočeno bylo v kryptě slavného maďarského výrobce šampaňského (Törley) v únoru roku 2004. Video bylo následně kvůli problémům se serverem YouTube přidáno na první nahrávku, Wisdom EP. V létě téhož roku byly dokončeny veškeré studiové práce, a tak v červenci 2004 vychází "Wisdom EP" se čtyřmi skladbami (Fate, King Of Death, Strain Of Madness a Evil Disguise). Kapela, věrná svému jménu (wisdom = moudrost), přidala malý citát slavných osobností (vědců, filozofů, umělců..) ke každé své písni. Tento citát měl stručně shrnout význam každé písně a jejího textu, což ostatně kapela dělá dodnes. V této době z kapely také odešel bubeník Balázs Hornyák. Nahradil jej Csaba Czébely. První možností zahrát písně z nového EP byl velký koncert švédských Europe, kde Wisdom zahráli opět jako předkapela. "Wisdom EP" zaznamenalo úspěch hlavně v domovském Maďarsku, kde Wisdom odehrávali stále více a více koncertů, v zahraničí však kapela stále ještě příliš známá nebyla. Na jaře roku 2005 dokončila turné s kapelou Ossian. Díky vysokému tlaku kvůli přislíbenému, ale nedokončenému albu se kapela rozhodla natočit nové video k akustické písni Unholy Ghost, jenž měla vyjít onom albu. Video bylo natočeno v lese nedaleko maďarského závodního okruhu Hungaroring, na kterém se často odehrávají závody Formule 1 a GP2.

Keep Wiseman Alive.

Po vydání videa Unholy Ghost bylo rozhodnuto, že Wisdom již jsou připraveni stát se nezávislou kapelou bez potřeby být stále jen předkapelou jiných, slavnějších skupin. První takto "nezávislý" koncert byl odehrán 19. listopadu 2005 v Budapešti před publikem o přibližném počtu 1200 lidí. Tento koncert nesl název Keep Wiseman Alive, což znamená: Wisdom budou hrát tak dlouho, dokud bude publikum. Během let Wisdom odehráli ještě několik koncertů s tímto názvem, přičemž jednotlivé koncerty byly vždy vzestupně číslovány. Jak se počet fanoušků stále zvětšoval, Wisdom do svých show zařazovali lepší vizuální efekty, zejména pyrotechniku.

První album.

Začátek roku 2006 byl významný několika událostmi: Wisdom byli osloveni, aby zahráli jako předkapela skupině Helloween, která byla již roky jejich vzorem, načež po přijetí této nabídky následovalo i turné. Také mezitím začaly práce na novém albu a bylo oznámeno, že pravděpodobně vyjde do konce roku. Kapelu v té době opustil bubeník Csaba Czébely, který byl nahrazen Péterem Kernem. Péter se tak ujal role bubeníka na nahrávání alba. Po dlouhém vyjednávání s nahrávací společností bylo album vydáno s názvem "Words Of Wisdom" pod společností Hammer Records. Nedlouho poté se o hudební materiál Wisdom začala zajímat i japonská společnost Soundholic Record Company a nahrávce "Words Of Wisdom" udělila vlastní licenci. Tím pádem se z Wisdom stala první maďarská rocková kapela, která vydala své album v Asii. Album bylo velmi úspěšné a Wisdom byli díky němu nominováni spolu s dalšími pěti interprety na soutěž Eurovision. Kvůli oblíbenosti pop music však Wisdom soutěž nevyhráli, avšak tato nominace byla kapele velikou motivací k další činnosti. Druhý den po vyhlašování soutěže byla kapela vyzvána společností Kiscelli Museum, aby natočila videoklip ke své stejnojmenné písni 'Wisdom'. V tomto klipu se objevil také Wiseman, aby se zdůraznilo jeho postavení v kapele. Na jaře roku 2007 se Wisdom pustili do turné, propagující jejich dosavadní nahrávky. V létě tohoto roku byli Wisdom požádáni, aby zahráli jako předskokani britské skupině Heaven & Hell, jenž se skládala z bývalé sestavy Black Sabbath. Wisdom tak získávali stále více a více nabídek, aby hráli na největších a nejznámějších maďarských festivalech a koncertech (například Sziget Festival).

Pauza.

Jak popularita kapely rostla, zvyšovalo se i napětí mezi jejími členy. István měl stále větší potíže se svými závazky, a proto se po nějaké době s Wisdom dohodli, že své cesty rozdělí. István tedy ze skupiny odešel a zbylí členové kapely nevěděli, jak se z nastálé situace posunout dál. Samozřejmě, že existují kapely, které se proslavily i po výměně zpěváka (například Iron Maiden), to je však velmi neobvyklé. Proto Wisdom ztratili motivaci, museli ale odehrát koncerty, které byly domluveny ještě před Istvánovým odchodem. Požádali proto Zoltána Kisse, aby jim pomohl se zbývajícími koncerty. Nikdy se však nestal oficiálním členem kapely. Během tohoto krátkého turné Wisdom vydali singl s názvem "At The Gates". Po vypuštění tohoto singlu a úspěšném odehrání koncertů se Wisdom roku 2008 stáhli do ústraní, aby si dopřáli přestávku a dohodli se, co bude nejlepší pro budoucnost kapely.

Návrat.

Ticho bylo prolomeno až koncertem, kdy Wisdom otevírali show Judas Priest. Tehdy ale začal mít bubeník Péter Kern zdravotní problémy, kvůli kterým musel skončit se svou hudební kariérou. Nahradil ho Bálazs Ágota. Během těchto dvou tichých let, kdy Wisdom byli mimo veřejnost, členové kapely usilovně psali písně a nahrávali materiál pro nové album. Stále však neměli hlavního zpěváka. Poté však, na jaře roku 2010, Gábor potkal na večírku Gábora Nagyho. Představil je jejich společný kamarád a zanedlouho si uvědomili, že spolu jednou hráli na koncertě, když Gábor Nagy se svojí skupinou hrál právě před Wisdom. Gábor N. také prohlásil, že by se rád stal zpěvákem ve Wisdom a zbytek noci strávili zpíváním karaoke. Zanedlouho poté Gábor K. zavolal Gáborovi N. s tím, aby mu poslal nějaké nahrávky zpěvu. NG nahrávky opravdu poslal a během léta po krátkém rozhodování bylo Wisdom jasné, že konečně našli toho správného zpěváka a frontmana. Konečný zvuk nového alba se tak začal formovat a Wisdom se rozhodli natočit další videoklip, tentokrát k rychlé písni Live Forevermore, která odráží maďarskou historii. Ještě před tím, než album vyšlo, se kapela vydala na turné propagovat nové písně. Gábor Nagy měl během všech koncertů na obličeji masku a kápi přes hlavu, což mělo svůj důvod: Wisdom nechtěli, aby se lidé zajímali o nového zpěváka dříve, než vyjde album. Kápě přes hlavu zase měla ukrýt fakt, že Gábor neměl příliš dlouhé vlasy a vizuálně se tak neshodoval se zbytkem kapely. Tento tah se později ukázal být velice chytrým – lidé byli zvědaví na nové album a o to úspěšnější poté bylo jeho následné vydání v dubnu 2011 pod názvem "Judas". Na tomto albu hostuje i Mats Levén, bývalý člen skupiny Therion, který zpívá vedlejší vokály v hlavní písni alba, Judas. Album bylo následně vydáno i v Japonsku a USA. Následně kapela natočila další videoklip, tentokrát k lyrické písni Heaven and Hell. Natáčen byl v zahradách a okolí zámku Dég, který kdysi patřil bohaté maďarské rodině. Nový videoklip, ve kterém jsou členové kapely jednotlivě převáženi řeckým bohem Charónem na "druhý břeh", byl fanoušky přijat velice dobře a samotnou kapelou je považován za (do té doby) nejlepší. V té době Wisdom oslavovali 10 let své existence a uspořádali turné s názvem X. Wise Years, během kterého navštívili 10 maďarských největších měst a v Budapešti odehráli i Keep Wiseman Alive V.

Mezinárodní turné, Marching For Liberty.

Začátek roku 2012 představoval podepisování smluv s velkými nahrávacími společnostmi (Rock the Nation, Noise Art Records). Tím se skupině otevřely ony pomyslné dveře na zahraniční scénu. Avšak i tento výstup měl svou stinnou stránku: neustálý nárůst povinností a odpovědnosti nedokázal zvládnout kytarista Zsolt Galambos a skupinu posléze opustil. Jeho místa se ujal Máté Bodor, který si právě dokončoval své bakalářské studium na škole Institute of Contemporary Music Performance v Londýně. V srpnu bylo album Judas vydáno celosvětově a skupina se poté přidala ke švédským Sabaton na jejich turné Swedish Empire Tour. Společně se Sabaton a Eluveitie koncertovali dva měsíce po západní Evropě a následně dva týdny v Anglii. V roce 2013 se po krátké pauze vydali na zbytek turné Swedish Empire Tour, tentokrát po východní Evropě. Celkově tak odehráli 58 koncertů v 38 zemích. 27. září 2013 vyšlo třetí album Wisdom s názvem "Marching For Liberty". Toto album bylo vydáno mezinárodně společností Noise Art Records. Deska se umístila v maďarském oficiálním žebříčku Hungarian Album Charts na prvním místě. V hlavní písni zpívá také Fabio Lione z Rhapsody of Fire. Ihned po vydání alba se kapela vydala na turné po Evropě společně s kapelami Powerwolf, Majesty a Battle Beast.

Wiseman.

Wiseman je fiktivní postava, maskot skupiny Wisdom. Objevuje se na obalech alb. Jeho životní příběh je vyprávěn i v několika textech písní a na albech napříč celou diskografií kapely.  Vzhled této postavy vznikl spoluprací mezi členy skupiny a známým grafickým designérem jménem Gyula Havancsák. Wiseman je zobrazován jako starý a velmi moudrý muž s dlouhými bílými vlasy a bradkou a zarudlýma očima. Jeho nejvýraznějším znakem je ocelový zámek na čelisti, kvůli kterému nemůže mluvit. Jeho největším pokladem je kniha Words Of Wisdom s nejmoudřejšími rčeními a fakty světa. V roce 2006 se dokonce přidal ke kapele na podium, i když pouze na pár minut. O sedm let později, v roce 2013 se Wiseman na podiu objevil znovu během show, jenž oslavovala vydání nového alba Marching For Liberty.  Následuje Wisemanův příběh, popisovaný po částech na jednotlivých albech skupiny (překlad příběhu z bookletů):  Temné a bezútěšné časy prostupovaly zeměmi říše, kde se ještě nedávno zdála spravedlnost a svoboda býti nezlomnou. Zlé síly se chopily moci a jejich podlým cílem bylo očarovat nevinné lidi, aby je mohly kontrolovat, jak jen se jim zachce. Nejprve se však pouze pokrytecká stvoření stala objekty uchvatitelů, ale jejich vytrvalá zrada shořela tak mocným plamenem, že se téměř všechny smrtelné bytosti zanedlouho poddaly. Knihy, jež byly prohlášeny za prostředky ďábelské síly a vše, co podporovalo ducha starých hrdinských časů, bylo spáleno na hranici. Ti, kteří dokázali prohlédnout očarování, stejně tak dlouho mučení lidé, byli odsouzeni k trestu smrti. Jeden starý moudrý muž byl tehdy odsouzen k svému osudu, připoutaný na místo řetězy. Aby nemohl říkat pravdu ve svých posledních hodinách před popravou, byl mu na ústa strašlivou kletbou připevněn tepaný zámek, vyrobený ze železa. Nikdo neznal jeho jméno ani původ, říkalo se mu tedy jednoduše Wiseman. Nakonec se mu však podařilo zázračně, či snad díky boží vůli, uniknout z jeho uvěznění a zachránit knihu vědění, zvanou Words Of Wisdom (Slova moudrosti)  Dlouhé roky uplynuly od doby, kdy starý moudrý muž uprchl. Jak čas plynul, moc zlých sil stále více barbarsky rostla a těch pár, kteří byli dost silní na to, aby odolali a nepodřídili se, byli instinktivně vedeni k hledání vědění, které by je vedlo k lepší budoucnosti. Během svého dlouhého, osamoceného vyhnanství našel Wiseman mír v hlubinách dlouho zapomenutého, mystického lesa. Věděl, že ti, co hledají pravdu, jej brzy najdou a tak je bude moci učit starobylé myšlenky ze své knihy Words Of Wisdom, jež byla zachráněna z plamenů, aby lidem dala naději v temných dobách.  Ti, kteří hledali pravdu a vědění, se shromáždili ve velkých počtech. Moudré myšlenky zaujaly jejich mysl a naděje na lepší časy v nich byla o to více posílena. Věděli o dlouhé a únavné cestě, jež před nimi stále ležela, rozhodli se po ní však jít i přes všechny komplikace a nebezpečí, jaká s sebou nesla. Ale pravá víra a vytrvalost nebyla v každém z nich tak nezlomná. Využívaje zranitelnosti jednoho z nich, i zde se zlo uhnízdilo. Ďábelská slova mu začala slibovat jednodušší a slavnější cestu, na jejímž konci měla zářit nepochopitelná síla a moc. Ocitl se tak u bran (At The Gates) Nebe a Pekla a jeho slabost jej přemohla. Jakmile byla smlouva se zlem zpečetěna, nebylo pro něj již cesty zpět.  Uběhly dlouhé měsíce, zatímco se jeho potemnělá duše kompletně naplnila nenávistí k Wisemanovi a jeho výuce. 'Judas' vyhledával správný okamžik k provedení svého příšerného skutku, zradě všeho, v co kdysi věřil a všech, ke kterým patřil. Jeho zmatená mysl jej nabádala k tomu, aby zahubil moudrého vůdce. Kdyby jeho zlý plán skutečně vyšel, poslední odpor vůči již všude rozšířenému zlu by upadl a pekelný chaos se rozšířil zemí, neboť by nebyla žádná síla, která by chaosu překážela a mohla jej zkrotit.  Judas byl připraven provést svůj hrozný čin, když najednou se Wiseman otočil a jejich oči se setkaly. Starý muž jej pozoroval, naplněn ohromnou moudrostí, propichoval zrádce hluboko do duše a tak mu zabránil v provedení jeho zákeřného plánu. V ten okamžik si Judas uvědomil, jak hluboko klesl a jak daleko zbloudil od víry a myšlenek, o které kdysi s pýchou usiloval. Pocítěná lítost oživila jeho víru a rozhodl se, že by měl stát s nepochybnou oddaností na straně moudrosti a nikdy již znovu nepodlehnout falešným pokušením. Útlak a bolest po celém světě v tu chvíli zakolísaly. Tyrani bojovali s mnohem tajemnějšími myšlenkami, než kdy jindy, aby mohli zničit rebely, a bez milosti bojovali proti těm, kteří hledali Wisemanův kruh vědění. Wiseman věděl, že den, na který tak dlouho čekal, konečně nadešel. Plamen naděje vzplál v srdcích jeho následovníků, když vyšel ze svého přístřešku, aby je vedl k porážce zlé říše. Toto byl začátek, pochod za svobodou...

Wisdom je maďarská power metalová skupina z Budapešti, založená na konci roku 2001. Mnoho textů skupiny, stejně tak obaly jednotlivých alb, se soustředí na příběh starého fiktivního muže jménem Wiseman, který je tak kapelním maskotem.

Wisdom was a Hungarian power metal band from Budapest. Formed in autumn 2001, the group is known for its practice of basing each song on a well-known quotation. Many of the band's lyrics and all of the album covers center on the story of an old man, a cult figure called Wiseman.


Systém kvalifikace.

Celkem 53 týmů bylo rozlosováno do osmi skupin po šesti týmech a jedné pětičlenné skupiny. Euro v roce 2016 bude hrát poprvé v historii 24 týmů. Do současné doby to bylo šestnáct mužstev.  Ve skupinách se utkal každý s každým doma a venku. Vítězové skupin a týmy na druhých místech postoupily přímo na závěrečný turnaj. Týmy na třetích místech byly seřazeny do žebříčku, do kterého se nepočítají zápasy se šestým týmem dané skupiny (aby nebyla pětičlenná skupina znevýhodněna). Nejlepší tým tohoto žebříčku (Turecko) postoupil také přímo. Zbylých 8 týmů na třetích místech bylo rozlosováno do dvojic a hrálo baráž o čtyři zbývající místa na závěrečném turnaji.  Francouzská reprezentace hrála přátelské zápasy s týmy pětičlenné skupiny I.

Kritéria při rovnosti bodů.

Pokud měly dva nebo více týmů po skončení kvalifikačních zápasů stejný počet bodů, rozhodly následující kritéria:  Pokud měly po použití 1. až 4. kritéria dva nebo více týmů stále stejné pořadí, rozhodly tato kritéria:

Hrací dny.

Toto byl první kvalifikační cyklus, ve kterém UEFA prodávala televizní práva na kvalifikaci jako celek. Byly zavedeny také tzv. "týdny fotbalu":  Bylo určeno 10 hracích dnů pro skupinovou fázi a dva hrací dny pro baráž:  Zatímco v minulých kvalifikačních cyklech byl rozpis zápasů výsledkem vyjednávání mezi jednotlivými asociacemi nalosovanými do dané skupiny, tentokrát rozpis určila UEFA v den losu kvalifikace.

Baráž.

Nejlepší tým ze třetích míst (Turecko) postoupil přímo na závěrečný turnaj, zatímco zbylá osmička týmů ze třetích míst hrála baráž. Do žebříčku týmů na třetích místech se nezapočítávaly výsledky se šestými týmy v dané skupině, aby nebyla pětičlenná skupina znevýhodněna.

Zápasy.

Los barážových dvojic proběhl 18. října 2015 na tradičním místě v sídle UEFA ve švýcarském Nyonu. Nasazenými týmy byly Bosna a Hercegovina, Ukrajina, Švédsko a Maďarsko, nenasazenými Dánsko, Irsko, Norsko a Slovinsko. Los stanovil tyto dvojice:

Kvalifikace na Mistrovství Evropy ve fotbale 2016 se účastnilo 53 národních fotbalových týmů, členů UEFA. První zápasy kvalifikace se uskutečnily 7. září 2014 a kvalifikace skončila posledními zápasy 17. listopadu 2015. Hostitelská Francie má účast na závěrečném turnaji jistou.

The UEFA Euro 2016 qualifying tournament was a football competition that was played from September 2014 to November 2015 to determine the 23 UEFA member men's national teams joining the automatically qualified host team France in the UEFA Euro 2016 final tournament.


Původ a mládí.

Pocházela ze zchudlé šlechtické rodiny vladyků, severoněmeckých zemanů z ostrova Fehmarn na pobřeží Baltského moře. Její otec, Jürgen von Osten, se stal učitelem. Linina matka, rozená Hissová, pocházela ze zámožné rodiny rejdařů a obchodníků, usazených již celá staletí na ostrově Fehmarn. Rodiče vychovávali své děti Linu a Jürgena v duchu NSDAP a v nacismu viděli záchranu Německa. V roce 1927 ukončila vyšší dívčí školu. Chtěla jít studovat na střední školu a složit maturitu. V roce 1928 odešla do Kielu na střední pedagogickou školu. Studium však nedokončila, neboť se dne 6. prosince 1930 na plese seznámila s nadporučíkem německého vojenského námořnictva Reinhardem Heydrichem.

Sňatek s Reinhardem Heydrichem.

Reinharda Heydricha posléze z vojenského námořnictva propustili pro milostnou aféru s dcerou kielského rejdaře a odmítal si ji vzít. Korvetní nadporučík Heydrich tvrdil, že je s Linou von Osten zasnouben. Poměr s druhou milenkou považoval za avantýru a popíral, že by byl otcem jejího dítěte. Dodnes se neví, zdali byla její narozená dcera Heydrichovým levobočkem, či nikoliv.  Ještě jako jeho snoubenka i ona sama nasadila všechny páky rodinného klanu, aby Heydrichovi dopomohla k „jeho stavu odpovídajícímu zaměstnání“. Přiměla jej ke vstupu do SS. Seznámila ho s Heinrichem Himmlerem, a tak se Heydrich stal 1. srpna 1931 SS-Gruppenführerem s platem 180 říšských marek měsíčně. Následně Heydrich požádal rodiče Liny o svolení k sňatku a svoji snoubenku požádal o ruku. Svolení dostal, avšak nastal zádrhel.

Legenda o židovském původu manžela.

Snoubenec v hodnosti důstojníka SS se musel prokázat tzv. „velkým pasem předků“, aby organizace měla naprostou jistotu, že bude plodit zcela „čisté“ rasové potomstvo. Otec novopečeného důstojníka SS, Bruno Heydrich, byl hudebníkem, hudebním skladatelem a zakladatelem konzervatoře v Halle. Při prohlídce Riemannova lexikonu velkých hudebníků bylo možno najít následující zápis: „Bruno Heydrich, vlastním jménem Süss“. Lina Heydrichová doložila šlechtický původ až do roku 1750. Její „velký pas předků“ byl v pořádku, a tím měla právo se provdat za prominentního příslušníka zbraní SS. Heydrichův dědeček se jmenoval Isidor Süss. Tedy typické židovské jméno (obdoba českého „Izák Roubíček“). Nacistka, Lina von Ostenová, byla šokována. Šlo však o mystifikaci.  Za Reinharda Heydricha se provdala dne 26. prosince 1931 a z tohoto manželství pocházejí čtyři děti:  Heydrich se svou milenkou na zámku v Panenských Břežanech, Josefou Huliciusovou, žádné děti neměl.

Ve službách nacismu.

Po uchopení moci nacisty v roce 1933 se stal Reinhard Heydrich šéfem státní bezpečnosti SD (Sicherheitsdienst). Začal se systematickým pronásledováním všech skutečných i domnělých odpůrců režimu. Byl bezkonkurenčním, chorobným a bezohledným antisemitou. Heydrichova kartotéka sahala od služebných až po ministry. Jeho žena Lina mu v tom aktivně pomáhala a povzbuzovala jej k ještě větším „výkonům ve prospěch říše“. Ovšem Heydrichova činnost ve službách SD ho plně zaměstnávala. Doma se zdržoval zřídka. Lina Heydrichová o tom po válce prohlásila: „Za Reinharda Heydricha jsem byla vdaná deset let. Z toho sedm let nebyl doma.“  Našla si tedy milence. Byl jím atraktivní SS-Grupenführer Walter Schellenberg. Manžela přinutila, aby milence akceptoval. Ten tak sice učinil, ale Schellenbergova manželka nikoli. Německá historička Anna M. Sigmundová o tom píše:

Manželkou zastupujícího říšského protektora.

Již brzy po Heydrichově nástupu do úřadu zastupujícího říšského protektora Čech a Moravy (27. září 1941) za ním Lina s dětmi přijela do Prahy. Všichni byli ubytováni v levém křídle Pražského hradu. Ačkoli se až začátkem dubna 1942 celá rodina přestěhovala do dolního zámku v Panenských Břežanech, používali manželé tamní objekt se sedmihektarovou zahradou již předtím k „rekreačním účelům“.  Po atentátu na Reinharda Heydricha dne 27. května 1942, zařídil šéf SS, Heinrich Himmler pro Linu a její děti doživotní bydlení na dolním zámku v Panenských Břežanech. V roce 1943 zemřel její nejstarší syn poté, co v zatáčce vjel na kole pod nákladní automobil. Vynaložila enormní úsilí, aby dosáhla odsouzení a popravy českého řidiče Karla Kašpara, ale soud jej osvobodil s tím, že jediným viníkem nehody byl zesnulý Klaus Heydrich. V dubnu 1945 opustila zámek v Panenských Břežanech a odjela do Německa.

Po válce.

Z bývalé nacistky a manželky SS-Obergruppenführera se stal štvanec. Protože Heydrich byl prohlášen za válečného zločince, byl mu v Německu zabaven veškerý jeho majetek. Nedostávala žádnou podporu a na živobytí si vydělávala černým obchodem.  V roce 1953 jí byl vrácen rodný dům na ostrově Fehmarn. Rozsudkem Zemského sociálního soudu spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko v roce 1956 obdržela vdova po Heydrichovi vdovský důchod ve výši 150,- DM (cca polovina existenčního minima) s odůvodněním, že její manžel padl jako nadporučík v záloze. Generálská penze jí byla zamítnuta, neboť Heydrich byl generálem SS, tedy organizace, která byla Norimberským tribunálem odsouzena jako zločinecká. Heydrich, coby generál SS, nebyl podle úřadů SRN vojákem, nýbrž válečným zločincem. Byla mu uznána pouze jeho poslední vojenská hodnost nadporučíka poté, co byl propuštěn z vojenské námořní služby a ještě nevstoupil do SS. Lina později uprchla do Rakouska, kde pracovala jako děvečka na statku. Po nějakém čase se tam seznámila s rakouským šlechticem Leopoldem von Zanettim. Ten se s ní zasnoubil, ale jakmile se dozvěděl, že ČSR ji v roce 1946 odsoudila jako válečného zločince na doživotí a žádá její vydání, plánovaný sňatek zrušil. ČSR jí kladla za vinu spoluúčast při popravě asi 90 vězňů. Ona však tuto žalobu odmítala jako naprosto absurdní.  Heydrichová se později provdala za Mauna Manninena. S ním koupila v roce 1965 ve městě Burg na ostrově Fehmarn penzion „Imbria Parva“.  V roce 1976, ve věku 65 let, začala psát s německým politologem a historikem Wernerem Maserem své paměti. Na jeho otázku, zdali by se vrátila do Čech na zámek v Panenských Břežanech odpověděla:

Lina Heydrichová, rozená Lina Mathilde von Osten, podruhé vdaná Manninenová, (14. června 1911, Avendorf, ostrov Fehmarn – 14. srpna 1985, Avendorf) byla manželka zastupujícího říšského protektora Čech a Moravy, generála policie, SS Obergruppenführera Reinharda Heydricha.

Lina Mathilde Heydrich (née von Osten, later Manninen; 14 June 1911 – 14 August 1985) was the wife of "SS-Obergruppenführer" Reinhard Heydrich, a central figure in Nazi Germany.


Stručný děj.

Ve švédském domě s pečovatelskou službou se připravuje oslava stých narozenin jednoho z jeho obyvatel — Alana Каrlssona, ale jubilant uteče oknem v přezůvkách a skrývá se neznámo kde. Na nejbližší autobusové zastávce se shodou okolností stává majitelem kufru plného peněz z prodeje drog a odjíždí do neznáma. Uprchlíka pronásledují bandité, a pak i policie a na jeho další cestě za dobrodružstvím mu pomáhají noví přátelé.

Román v románu.

Kromě pokračování dobrodružného života stoletého Alana Karlssona v současnosti, jsou v románu popsány fantastické minulé epizody z jeho dlouhého života. Z nich vyplývá, že Karlsson pomohl vytvořit atomovou bombu v Los Alamos, spřátelil se s Harry S. Trumanem a generálem Francem, poznal Stalina, Kim Čong-ila, Mao Ce-tunga, Kim Ir-sena, Lyndona Johnsona, Charlese de Gaullea a manželku Čankajška Sung Mej-ling. Zmařil atentát proti Winstonu Churchillovi a byl v zákulisí účastníkem mnoha z klíčových událostí dvacátého století. Setkal se s fyzikem Robertem Oppenheimerem, aktivně se účastnil španělské občanské války, čínské občanské války, zažil přechod přes Himálaj a vězení v Teheránu, pět let strávil v sovětském gulagu ve Vladivostoku, zapletl se do korejské války nebo pouličních nepokojů v Paříži v roce 1968.

Charakteristika hlavní postavy.

Alan Karlsson je stoletý stařík ze švédského městečka poblíž Stockholmu, kde se narodil a kde prožil své stáří. I přes to, že v knize spáchá mnohé zločiny, je tato fiktivní knižní postava považována za kladnou postavu. Alan Karlsson je velmi pozitivní, optimistická, vtipná a extrovertní osobnost po celý svůj život. Jeho vlastnosti a povaha mu získávají mnoho přátel a to včetně slavných osobností, od amerického prezidenta po prodavače ve stánku s občerstvením. Jako malý chlapec rád experimentoval a sám zkoumal svět. Ve svém stáří má už šedé vlasy a není tak hbitý, ale má v sobě pořád toho malého kluka, kterým byl.

Audiokniha.

V roce 2009 vyšla kniha v audioformátu v přednesu švédského herce Björna Granatha. V roce 2013 vyšla v češtině ve vydavatelství Panteon v interpretaci herce Martina Stránského.

Filmová adaptace.

V roce 2013 natočil režisér Felix Herngren podle knižní předlohy stejnojmenný film s Robertem Gustafssonem v hlavní roli. Snímek natočený v mezinárodní koprodukci byl uveden v roce 2014 na Berlínském mezinárodním filmovém festivalu v sekci Berlinale Special.

Stoletý stařík, který vylezl z okna a zmizel () je humoristický román švédského spisovatele Jonase Jonassona z roku 2009. Jedná se o první autorovu knihu, ve které na pozadí jednoho dlouhého a nevšedního života zachycuje důležité historické události 20. století s humorem a nadsázkou. Román se hned po uvedení na trh stal bestsellerem a byl přeložen do více než 30 jazyků.

The Hundred-Year-Old Man Who Climbed Out the Window and Disappeared (), also known as The 100-Year-Old Man Who Climbed Out the Window and Disappeared in the US, is a 2009 comic novel by the Swedish author Jonas Jonasson. The Swedish version was first published on 9 September 2009, and the English version on 12 July 2012.


Život.

Byla nejstarší dcerou anglického krále Eduarda III. a Filipy, dcery henegavského hraběte Viléma. V dětství sdílela společný dvůr s bratrem Eduardem a mladší sestrou Johanou a byla opakovaně zasnubována podle aktuálních politických snah krále Eduarda, který ji velmi miloval. Po posledním nezdařeném zasnoubení s Berardem z Albretu, kdy si na poslední chvíli již na cestě za snoubencem vše rozmyslela, dostala od otce povolení žít podle svého. Svůj život trávila v přepychu a král ji zahrnoval nákladnými pozornostmi v podobě lén, hradů a šperků. Podle kronikáře Ranulfa Higdena "si přála zasnoubit se pouze z lásky".  27. července 1365 se Isabela jako třiatřicetiletá provdala ve Windsoru za o osm let mladšího francouzského šlechtice Enguerranda z Coucy, otcova rukojmího z válečného sporu s Francií. Enguerrand získal na základě sňatku svobodu bez nutnosti zaplatit výkupné a také povolení odcestovat s manželkou zpět do Francie k návštěvě svého panství. Isabele Coucy k srdci nepřirostlo a celý život se vracela zpět na otcův dvůr a přijímala od něj cenné dary. Enguerrand byl tchánem povýšen na hraběte z Bedfordu a darem od něj získal také francouzské hrabství Soissons. Byl tak manem obou znesvářených panovníků.  V létě roku 1377 se Enguerrand z Coucy po smrti krále Eduarda rozhodl vymanit z dvojího vazalství a vypověděl mladému králi Richardovi manskou přísahu. Isabela se následně společně s mladší dcerou Filipou vrátila do Anglie a Enguerrandovy anglické statky propadly koruně. Bratry určení opatrovníci měli Isabele z tohoto majetku vyplácet důchod po dobu jejího pobytu v Anglii. Zemřela zřejmě roku 1382 a byla pohřbena v londýnském františkánském kostele, který podlehl roku 1666 požáru.

Isabela Anglická ( "Isabella of England" či "Isabella de Coucy", 1332, Woodstock – duben 1379 nebo 17. června/5. října 1382) byla vévodkyně z Bedfordu, hraběnka ze Soissons a od roku 1376 nositelka Podvazkového řádu.

Isabella of England (16 June 1332 – ) was the eldest daughter of King Edward III of England and Philippa of Hainault, and the wife of Enguerrand de Coucy, Earl of Bedford, by whom she had two daughters. She was made a Lady of the Garter in 1376.


Obsah opery.

První dějství.

První obraz.

Rytíř Ruprecht se ubytuje v hostinci. Přes zeď slyší naříkání a zoufalé výkřiky. Pronikne do sousední místnosti a zde najde dívku v zoufalém stavu. Když se dívka uklidní, prozradí rytíři své jméno: Renata a vypráví mu svůj příběh: Od osmi let ji pronásleduje vidina ohnivého anděla Madiela. Když dospěla, slíbil jí Madiel, že se k ní jednou vrátí v lidské podobě. Renata se domnívá, že se tak stalo v podobě knížete Jindřicha, který ji ale záhy opustil. Přicházejí Hostinská a Hostinský a vysvětlují Ruprechtovi, že Renata je blázen posedlý ďáblem. Ruprecht ale Renatě uvěří a rozhodne se jí pomoci. Objevuje se ale věštkyně a oběma prorokuje krvavou budoucnost.

Druhé dějství.

Druhý obraz.

Ruprecht a Renata přijíždějí do Kolína nad Rýnem. Pátrají zde po Jindřichovi. Renata se snaží proniknout do kouzel černé magie, aby se jí to podařilo.

Třetíý obraz.

Ruprecht se setkává s Agrippou z Nettesheimu a ptá se jej na možnosti magie. Ten mu vysvětluje, že kouzla předčí moudrost a vědění člověka.

Třetí dějství.

Čtvrtý obraz.

Renata nalézá Jindřichův dům a posílá Ruprechta, aby Jindřicha zabil. Když Ruprecht vkročí do Jindřichova domu, zmocní se Renaty opět představa, že Jindřich je vlastně vtělením anděla Madiela, a že souboji musí zabránit.

Pátý obraz.

Renata nalézá na břehu Rýna Ruprechta, zraněného v souboji s Jindřichem. Uvědomuje si svou vinu a projevuje Ruprechtovi svou náklonnost.

Čtvrté dějství.

Šestý obraz.

Ruprecht se uzdravuje a vyznává Renatě lásku. Ta jej ale odmítá a odchází do kláštera. Objevují se Mefistofeles spolu s doktorem Faustem a přemlouvají Ruprechta, aby se stal jejich společníkem.

Páté dějství.

Sedmý obraz.

Renata vstoupila do kláštera. Stále ji ale pronásleduje vidina ohnivého anděla. Tato představa se navíc šíří i na další jeptišky. Matka představená proto povolává Inkvizitora, který se pokouší z Renaty vymítat ďábla. Když se mu to nepodaříl, posílá Renatu na hranici.

Ohnivý anděl (, ), Op. 37 je opera Sergeje Prokofjeva z roku 1927. Libreto napsal skladatel na námět historického románu Valerije Brjusova, jehož děj se odehrává v Německu v 16. století. Opera vznikala v letech 1919-1927. Uvedena byla ale až po autorově smrti, nejprve koncertně v roce 1954 v Paříži, scénicky pak v roce 1955 v Benátkách v divadle Teatro La Fenice.

Sergei Prokofiev's opera, The Fiery Angel (), Op. 37, could be considered one of the composer’s largest challenges. Writing, production, and location were all factors in the piece’s progress. The journey to completion was not truly over until after Prokofiev’s time, when the piece was first presented in a full performance at the Théâtre des Champs-Élysées on 25 November 1954, and was first premiered at the Venice Festival in 1955.


Vznik.

Gauguin obraz "Odkud přicházíme? Co jsme? Kam jdeme?" vytvořil během čtyř týdnů na konci roku 1897 v chýši na Tahiti, kterou si sám postavil. Obraz má charakter závěti: Gauguin uvedl, že ho vytvořil s úmyslem poté spáchat sebevraždu. K důvodům patřila zpráva o smrti jeho dcery Aline, jeho zdraví poškozené syfilitidou a infarktem i trvalý a stále horší nedostatek peněz. Pokus o otravu arsenem však selhal.  Titul a alegorický charakter malby vyzdvihují základní otázky člověka o smyslu a cíli života, které Gauguina přes jeho antiklerikální postoje velmi zaměstnávaly. Předtím se zabýval teosofickými a esoterickými tématy, jež zpracoval v dílech jako "Vidění po kázání" (1888) a "Duch mrtvých bdí" (1892).

Popis a výklad.

Obraz je podle přání umělce potřeba číst zprava doleva. V levém horním rohu je nápis "D'où Venones Nous / Que Sommes Nous / Où Allons Nous" (bez otazníků běžně přidávaných při pojmenování malby). Gauguin sám uvedl, že nápis není ani tak titul jako spíš podpis. Vpravo se umělec podepsal "P. Gauguin / 1897".  Zobrazeni jsou stereotypizovaní, prvotní lidé ve třech různých fázích životního cyklu: od narození ve formě spícího kojence až po smrt v podobě staré ženy. Většina vyobrazených lidí je namalována jasně oranžovou barvou, která kontrastuje s modrozeleným pozadím.  Centrální a neúměrně velká je postava v nejlepších letech uprostřed obrazu, která s přirozenou lehkostí sahá po zralém rajském ovoci. Kompozice tohoto muže a tří dalších lidí v jeho blízkosti zcela odpovídá obrazu "Tahiťana se zvednutýma rukama" malovanému ve stejném roce 1897. Charakteristickým rysem malby je i řada dalších autocitací: Postava v melancholicky rezignovaném postoji se objevuje již na portrétu "Bretaňské Evy" (1889), osoba vedle ní evokuje postoj ženského modelu z díla "Vairumati" (1897). Napravo je černý pes, v jehož podobě se Gauguin sám často zobrazoval na svých obrazech. Bílý pták vlevo od staré ženy podle Gauguina znamená nicotnost prázdných slov (l'inutilité des vaines paroles), a je proto třeba ho chápat jako symbol vanitas. Vychází z motivu, který autor již použil v díle "Vairumati" a později znovu v pozdní alegorické práci "Adam a Eva" (1903). Modrou sochu v pozadí Gauguin popsal jako symbol zásvětí.

Recepce a provenience.

"Odkud pocházíme? Kdo jsme? Kam jdeme?" je dnes jedním z nejznámějších obrazů Pavla Gauguina a jednou z nejdůležitějších prací symbolismu. Krátce po dokončení v roce 1898 ho Gauguin poslal spřátelenému umělci a sběrateli Georgeovi-Danielovi de Monfreidovi, který ho předal Ambroisovi Vollardovi. Ve jeho galerii byl obraz mezi 17. listopadem a 10. prosincem 1898 poprvé veřejně vystaven. Pak prošel rukama mnoha dalších evropských a amerických obchodníků s uměním. Od roku 1936 dílo vlastní Muzeum výtvarného umění v Bostonu.

Odkud přicházíme? Co jsme? Kam jdeme? je obraz francouzského malíře Paula Gauguina. Je považován za jeho nejslavnější umělecké dílo a vrchol jeho tvůrčí práce. S rozměry téměř čtyři metry na šířku a více než jeden metr na výšku je také největším obrazem, který kdy Gauguin vytvořil.

Where Do We Come From? What Are We? Where Are We Going? is a painting by French artist Paul Gauguin. Gauguin inscribed the original French title in the upper left corner: D'où Venons Nous / Que Sommes Nous / Où Allons Nous. The inscription the artist wrote on his canvas has no question mark, no dash, and all words are capitalized. In the upper right corner he signed and dated the painting: "P. Gauguin / 1897". The painting was created in Tahiti, and is in the Museum of Fine Arts in Boston, Massachusetts, US.


Charakteristika.

Hlavním nálezem je poměrně dobře zachovalá fosílie větší části jedné lebky. Je mírně zdeformovaná nadložím a tudíž má zploštělý tvar. Dále byly objeveny pozůstatky několika dalších jedinců. Zkoumání lebky ukázalo, že tento druh má řadu rysů běžných u jiných druhů "Panthera", včetně švu nacházejícího se na postorbitalním zúžení a absence přední boule převislé přes infraorbitalní kanál. Druh byl nazván "Panthera blytheae" na počest Blythe Haagaové, milovnice irbisů a dcery významných mecenášů Národního historického muzea (Natural History Museum) v Los Angeles County.  Velikost této kočky byla přibližně na úrovni levharta obláčkového, tedy o něco menší než velikost irbisa. Jde však o odhad založený jen na základě relativní velikosti lebky, takže může být mírně nepřesný.

Vztah k ostatním druhům "Panthera".

Nejbližší žijící příbuzný "Panthera blytheae" je irbis. Hovoří pro to důkazy na základě podobnosti lebeční struktury, stejně jako sdílená oblast rozšíření na Tibetské náhorní plošině. Podle stáří fosilií se má za to, že "Panthera blytheae "měl velmi podobnou skladbu kořisti jako irbis, neboť většina druhů zvířat, která loví, existovala už před vyhynutím "Panthera blytheae". Avšak není jisté, zda šlo o sesterský taxon či o předka irbisa. Někteří autoři navíc zpochybňují jednoznačné zařazení "Panthera blytheae" mezi velké kočky, neboť podobné znaky na lebce vykazují i někteří zástupci koček malých.  Fylogeneze podčeledi "Pantherinae" podle Tsenga "et al". (2013):

Důkazy pro asijský původ rodu "Panthera".

Divergence podčeledi "Pantherinae" od zbytku "Felidae" proběhla mnohem dříve, než předpokládaly nedávné odhady, podle současných zkoumání přibližně před 16,4 mil. lety. Rod "Panthera" pak derivoval asi před 10 až 11 miliony lety a k oddělení kladu "Panthera tigris", "Panthera uncia" a "Panthera blytheae" došlo asi před 8 až 9 miliony let. Spolu s irbisem se následně oddělili od tygra asi před 7 miliony let. Analýza umístění fosilií "Panthera blytheae", stejně jako dalších již vyhynulých druhů "Panthera", ukazuje, že první zástupci rodu "Panthera" se vyvinuli z kočkovitých ve střední a severní Asii nebo holarkticé oblasti Asie, a následně migrovali do Evropy, Afriky a Ameriky.

Panthera blytheae je vyhynulý druh velké kočkovité šelmy z rodu "Panthera", který žil před přibližně 5.95–4,1 miliony let, tedy během svrchního miocénu a spodního pliocénu. Je to v současné době nejstarší známý druh z rodu "Panthera". Byla to středně velká šelma (cca 15 až 30 kg), zřejmě spřízněná s irbisem ("Panthera uncia"). První fosilie "Panthera blytheae" byla objevena v roce 2010 týmem vědců z Amerického muzea přírodní historie (American Museum of Natural History) vedeným Jackem Tsengem v regionu Zanda, jenž se nachází v západní části Tibetské náhorní plošiny.

Panthera blytheae is an extinct species of the genus "Panthera" that is thought to have existed during the late Messinian to early Zanclean ages approximately 5.95–4.1 million years ago. It is currently the oldest known "Panthera" species. The first fossils were excavated in 2010 in the Zanda Basin located in the Ngari Prefecture on the Tibetan Plateau.


Vzdělání.

Maturoval na Střední průmyslové škole Jozefa Murgaša v Banské Bystrici, poté vystudoval učitelství všeobecně-vzdělávacích předmětů na Fakultě přírodních věd Univerzity Mateja Bela (Mgr.) a v roce 2013 ekonomii na Ekonomické fakultě na téže vysoké škole (Ing.). Svou kvalifikaci zúročil v letech 2001–2012 jako učitel na Sportovním gymnáziu v Banské Bystrici.

Politické působení.

Marian Kotleba své působení začal ve Slovenské pospolitosti. „Vůdcem“ této zrušené strany, dnes opět občanského sdružení, se stal v roce 2003. Funkci zastával do roku 2007, kdy „vedení Slovenské pospolitosti přenechal mladší generaci slovenských národovců“.

Volby do samosprávných krajů (2009–).

Ve volbách v roce 2009 Marian Kotleba kandidoval na post předsedy Banskobystrického samosprávného kraje. Jako nezávislý kandidát získal čtvrté místo s 13 629 hlasy (10,03 %). Do druhého kola nepostoupil.  V krajských volbách v roce 2013 byl Kotleba zvolen poslancem (zastupitelem) Banskobystrického samosprávného kraje, v prvním kole volby předsedy kraje (župana) získal 21,3 % a ve druhém kole zvítězil s 55,5 % hlasů. Při obhajobě svého mandátu ve volbách v roce 2017 podlehl jako stávající župan (se ziskem 23,24 %) nezávislému kandidátu Jánu Lunterovi, který obdržel 48,53 % odevzdaných hlasů.

Trestní stíhání.

Při setkání oslavujícím 70. výročí založení Slovenského státu které se konalo v Bratislavě, Marian Kotleba v projevu řekl: „vyskúšajme si teraz demokraciu v praxi“ a zakřičel „Na stráž!“ (pozdrav používaný slovenskými gardisty za druhé světové války). Po tomto incidentu ho odvedla policie. Krajská policejní mluvčí Tatiana Kurucová zásah vysvětlila takto: „Mariána Kotlebu, který je stíhán na svobodě, policie obvinila z trestného činu podpory a propagace skupin směřujících k potlačování základních práv a svobod.“ Trestní stíhání však bylo zastaveno 16. června 2009.  Při volební kampani na banskobystrického župana uveřejnil Marian Kotleba ve svém letáku, že „odstraní nespravedlivé zvýhodňování nejen cikánských parazitů“. Za toto prohlášení bylo na něj prokurátorem podána obžaloba za přečin „hanobení národa, rasy a přesvědčení“. Stíhání však bylo zastaveno Městským soudem v Banské Bystrici, podle něhož „obžaloba je neodůvodněná a ve spisu nejsou důkazy, které by prokazovaly spáchání uvedeného skutku“. Po odvolání prokuratury byl rozsudek potvrzen odvolacím senátem Krajského soudu v Banské Bystrici.

Marian Kotleba (* 7. duben 1977 Banská Bystrica) je slovenský politik, bývalý předseda Banskobystrického samosprávneho kraje (župan), představitel (volební lídr) Ľudovej strany Naše Slovensko, poslanec Národní rady Slovenské republiky, člen Výboru NR SR pro obranu a bezpečnost a bývalý pedagog, kandidát na úřad prezidenta Slovenské republiky ve volbách v roce 2019. V minulosti působil jako vůdce nacionalistického politického hnutí Slovenská pospolitosť (2003–2007), které bylo v roce 2006 rozpuštěno nejvyšším soudem pro jeho extremistické politické tendence a rozpor s ústavou. V roce 2009 Nejvyšší soud toto rozhodnutí zrušil a Slovenská pospolitosť dále funguje jako registrované občanské sdružení.

Marian Kotleba (; born 7 April 1977) is a Slovak politician and leader of the far-right, neo-Nazi political party Kotlebists – People's Party Our Slovakia ().


Příběh.

"Vždycky jsem věděl, že bohové mají smysl pro humor..." Těmito slovy začíná vyprávět Vlahoš von Rosret svůj příběh a jak zmiňuje v další větě, je terčem jejich žertů on. Jako mladý přišel o rodiče a tak začal podvádět, aby se uživil. Nikdy nechtěl nikomu ublížit, přesto ale způsobil mnoho zla a měl být za to popraven. Pokus o útěk se mu nezdařil (respektive poté, co se mu podařilo vydloubat lžící a vyndat ohromný kámen ze stěny vězení, našel jen další lžíci). Když už je přesvědčen, že je s ním konec, zachrání ho lord Vetinari s tím, že buď může obnovit ankh-morporský poštovní úřad nebo může odejít dveřmi vedoucími do hluboké propasti. Rosret si zvolí poštu, plánuje ale také útěk. Úkol jej střežit ale dostane golem Pumpa 19, který svou práci plní více než dobře a Rosret tedy musí skutečně pracovat na poště.  Při prvním pohledu na úřad se Rosret vyděsí: všude jsou stohy dopisů a má jen dva podivné zaměstnance, mladšího pošťáka Grešleho, kterému je již přes 70 let, a mladého Slavoje, jehož vášní je sbírání špendlíků. To ale ještě není to nejhorší, Rosret se dozví, že všichni poštmistři, kteří tu dosud působili, zemřeli strašlivou smrtí. Také sám zjistí, že poštovní úřad má svou duši a tajemství a často mu ukazuje, co svými činy způsobil. Proti „zastaralé“ poště navíc stojí podnikatel Nadosah Pozlátko se svým systémem klikacích semaforů, které jsou mnohem rychlejší. Vlahoši však pomůže krásná slečna Srdénková, se kterou se seznámí, když chce zneškodnit pana Pumpu 19, přičemž zjistí, že její otec vlastně vymyslel semafory.  Postupem času se vše zlepší, Rosret si nakloní své dva podřízené (povýšením a špendlíkem) a pošta začíná díky Vlahošovým schopnostem a několika vynálezům (například systém poštovních známek, který vyvolá filatelistickou mánii po celém Ankh-Morporku) fungovat. Konkurence Pozlátka je čím dál tím horší a Rosret navíc musí slečně Srdénkové přiznat, že má vinu na jejím neštěstí. Poté vypukne na poště požár a Rosreta se pokusí zabít vrah poštmistrů, bánší pan Tragoječ, kterého na něj poslal Pozlátko. Jejich spor se stupňuje a Rosret navíc musí zajistit opravu budovy pošty, na což ale nemá peníze a tak se pokusí o podvod. Předstírá, že mu bohové řekli, kde je poklad, který však na ono místo zakopal on jako část uloupeného jmění ze své minulosti. Pro efekt si na oči nasadí želví vejce. Tento pokus mu ale nevyjde, takže nakonec i díky posile pošťáků a rozbití semaforů vyzve Pozlátka na závod, jestli informaci doručí dříve pošta nebo semafory. Rosret dá vsázku svůj život.  Semafory jsou sice rychlejší, ale Rosret, slečna Srdénková, která mu odpustila, když zjistila, že jí Pozlátko zabil bratra a chce se mu pomstít, pošťáci a pan Pumpa mají plán: do oběhu semaforů vloží informaci o tom, koho všeho Pozlátko zabil. Plán jim vyjde, když už dávají Rosretovi na krk provaz, ona zpráva dojde. I přesto by nehodou Rosret přišel o život, nebýt prve tak nenáviděného pana Pumpy, který ho zachytí. Rosret tedy nakonec zvítězí, protože pošta doručí správnou zprávu, slečna Srdénková dostane semafory, které jí právem patří a oba tak ovládnou ankh-morporskou komunikaci. Pozlátko, který dostane druhou šanci u lorda Vetinariho jako prve Rosret, raději zvolí propast.

Zaslaná pošta (v anglickém originále Terry Pratchett's Going Postal nebo pouze Going Postal) je třetí ze série televizních filmů natočených společností The Mob pro britský kanál Sky1 na motivy humorné fantasy ságy Zeměplocha britského spisovatele Terryho Pratchetta. Dvojdílný snímek "Zaslaná pošta" (podle stejnojmenného románu) byl ve Spojeném království poprvé odvysílán ve dnech 30. a 31. května 2010. V Česku a s českým dabingem byl poprvé uveden na stanici HBO ve dnech 15. a 16. října 2010, na BD vyšel 20. dubna 2011.

Terry Pratchett's Going Postal is a two-part television film adaptation of "Going Postal" by Terry Pratchett, adapted by Richard Kurti and Bev Doyle and produced by The Mob, which was first broadcast on Sky1, and in high definition on Sky1 HD, at the end of May 2010.


Synopse.

"Máma" sleduje Christy Plunkettovou (Anna Farisová), svobodnou matku, která bojuje s alkoholismem a drogami, se rozhodne restartovat svůj dosavadní život v Sonomě, Kalifornii, kde pracuje jako servírka a dochází na sezení Anonymních alkoholiků. Její matka Bonnie Plunkettová (Allison Janneyová) se také zotavuje ze závislosti na drogách a alkoholu. Součástí rodiny je také Christiina dcera Violet (Sadie Calvano), kterou měla ve svých šestnácti letech a syn Roscoe (Blake Garrett Rosenthal), kterého měla se svým ex-manželem Baxterem (Matt L. Jones). Seriálem postupně prochází problematiky skutečného života jako je alkoholismus, těhotenství v mladém věku, rakovina, bezdomovectví, gamblerství, domácí násilí, smrt, drogová závislost nebo relaps.

Výroba.

Vývoj.

"Máma" byla jedním z mnoha projektů, které se pro CBS a Warner Bros. staly prioritou, když jim byl nápad předložen, částečně jejich zájem také ovlivnila čtyřletá dohoda Lorre s Warner. Dne 9. května 2013 si CBS objednala první řadu. To zařídilo Lorremu čtyři vysílané situační komedie na jedné stanici a v jedné televizní sezóně (2013–14). Dne 18. října 2013 získal seriál plnou řadu s 22 díly. Dne 13. března 2014 si stanice objednala druhou řadu.

Casting.

Do seriálu byla obsazena Farisová, která hostovala v různých televizních i filmových projektech a byla také v hledáčku pro jiné televizní projekty (včetně neúspěšného pilotního projektu s název "Blue Skies" z produkce NBC), v lednu jako první do hlavní role Christy. Dne 28. ledna 2013 se k Farisové přidala Janney v roli její matky. Matt Jones a Spencer Daniels se připojili v únoru 2013.

Máma (v anglickém originále Mom) je americký sitcom, který měl premiéru 23. září 2013 na americké stanici CBS. Sitcom pochází z pera Chucka Lorrea, Eddieho Gorodetskyho a Gemmy Baker. Hlavní role představují Anna Farisová a Allison Janneyová.

Mom is an American television sitcom that premiered on CBS on September 23, 2013. The series was created by Chuck Lorre, Eddie Gorodetsky and Gemma Baker, while the former two also serve as executive producers on the series along with Nick Bakay. On February 5, 2019, it was renewed for its seventh and eighth seasons, The seventh season premiered on September 26, 2019. With the eighth season set to premiere sometime during the 2020–21 television season.


Původ a příběh.

Lil Bub byla nejmenší a nejslabší kotě z vrhu, který porodila divoká kočka. Narodila se s několika genetickými mutacemi, musela být krmena z lahve a nikdo nestál o to ji adoptovat. Když ji vzal Bridavski poprvé do náruče, oslovil ji "Ahoj Bub!" Jazyk jí neustále visí ven z tlamy, protože má příliš krátkou dolní čelist a chybí jí zuby. Tyto problémy jí ale vůbec neberou chuť k jídlu.  Bub také trpí poruchou postihující kosti, osteopetrózou, kvůli které musí brát léky. V roce 2012 během natáčení "Lil Bub & Friendz" měla období, kdy trpěla vážnými zdravotními problémy a specialista z Indianopolis jí diagnostikoval osteopetrózu. Bub je první kočkou na světě, která se s touto poruchou narodila a odborníci si s ní nevěděli rady. Bridavski se proto začal zabývat alternativními možnostmi léčby, např. reiki, aby se o ni mohl starat. Její krátké nohy a osteopetróza jí ztěžují pohyb, ale ona se i přesto směle "kolébá". Bub také hodně cestuje a vibrace z dopravních prostředků pomáhají rozbíjet osteoklast. Na videu z autogramiády Strand Bookstore je vidět, jak Bub dokáže znovu běhat.  Skupina vědců zahájila kampaň na stránce Experiment.com, aby mohli zkoumat Bubin genom. Cílem tohoto projektu je lépe porozumět jedinečnému vzhledu této kočky, např. vyššímu počtu prstů na tlapkách. Tato kampaň dosáhla svého finančního cíle 25. května 2015.  Bridavski také prodává celou řadu reklamních předmětů, jako třeba plyšové hračky, hrnky nebo třeba tašky s dlouhými uchy, a značná část zisku jde zvířecím útulkům. Bridavski má přístup "po nikom nikdy nic nechtít" a rozhodl se tedy nepodepsat smlouvu s talentovým agentem Benem Lashesem, mezi jehož klienty patří třeba Grumpy Cat. Kniha "Lil Bub’s Lil Book: The Extraordinary Life of the Most Amazing Cat on the Planet" byla vydána 3. září 2013. Urban Outfitters prodává kalendář Lil Bub 2014 a další exkluzivní reklamní předměty. Books-A-Million prodává její knihu.

Setkání s Lil Bub.

Lil Bub a Bridavski pořádají setkání ve zvířecích útulcích v jejich domovském městě Bloomington i po celé zemi. Navštívili třeba PSPCA ve Filadelfii, Brooklyn Animal Resource Coalition a Social Tees v New Yorku, SPCA v Los Angeles a Oregon Humane Society v Portlandu v Oregonu. Útulky získají dary a podíl z prodeje reklamních výrobků.  Lil Bub byla součástí PETA kampaně na podporu kastrace domácích zvířat.  Potkala se také s Grumpy Cat na druhém každoročním festivalu Cat Video Film Festival. Autogramiáda její nové knihy proběhla 5. září 2013 ve Strand Books. Spolu se svým majitelem Mikem Bridavskim také 10. září 2013 uspořádala akci "Ask Me Anything" na redditu, kde se mohli lidé ptát na nejrůznější věci, které je o Lil Bub zajímají. 10. října téhož roku Lil Bub uspořádala setkání v Urban Outfits ve prospěch Best Friends Animal Society a Tree House Humane Society. Pro Tree House Humane Society se díky promítání filmu "Lil Bub & Friendz" v koncertní síni Metro Chicago vybralo 1800 dolarů.

Lil Bub v médiích.

Bub se objevila v pořadu "Good Morning America" v srpnu 2012. Pořídila také sérií fotografií pro "Bulletin Magazine" v říjnu 2012. Vyšel o ní i zvláštní článek v časopisu "Bloom Magazine" v čísle prosinec 2012/leden 2013. V dubnu 2013 se také objevila v pořadech "Today" a "The View". Na YouTube účinkovala v pořadu Big Live Comedy Show s Jackem McBrayerem a herci z "Workaholics". Objevila se také v jedné epizodě "Meme'd" na stránce Pet Collective.V září 2014 dělala Lil Bub rozhovor s Davidem Yowem z The Jesus Lizard pro The A.V. Club.

"Lil Bub & Friendz".

Lil Bub je hvězdou dokumentu "Lil Bub & Friendz", který natočili Andy Capper a Juliette Eisnerová a měl premiéru na festivalu Tribeca Film Festival 18. srpna 2013. Spolu s Bub v něm hraje také Keyboard Cat, Nyan Cat a Grumpy Cat. Capper a Eisnerová se rozhodli natočit o Lil Bub celovečerní dokument poté, co ji v roce 2012 viděli v Minneapolisu na Internet Cat Video Film Festival. "Lil Bub & Friendz" vyhrál cenu Tribeca Online Festival Best Feature Film.  Lil Bub, Bridavski, Capper a Eisnerová se zúčastnili promítání Tribeca Drive-in v autokině u Světového finančního centra (Brookfield Place) 20. dubna 2013. Poté Bub pořádala akci, kde ji lidé mohli fotografovat a mazlit se s ní. Spoluředitel festivalu Robert De Niro se potkal s Bub na obědě pro režiséry 23. dubna poté, co další ředitelka Jane Rosenthalová zavtipkovala pro "The Hollywood Reporter": "Pořád opakuji, že Lil Bub se musí potkat s Velkým Bobem."

"Lil BUB’s Big SHOW".

Na její druhé narozeniny 21. června 2013 bylo oznámeno, že Lil Bub bude hvězdou online seriálu "Lil Bub's Big SHOW" na Revision3. Bridavski si vybral tento kanál pro jeho spojení s Discovery Communications a Animal Planet. Bridavski sám psal scénáře a měl plnou kontrolu nad výslednými videi. Formát talk show je možný díky tomu, že se odpovědi hostů nahrávají zvlášť. Bridavski jim klade otázky a jejich odpovědi jsou poté sestříhány s Bubiným mňoukáním doplněným titulky. Jejím prvním hostem byla Whoopi Goldbergová a Bub tuto epizodu končila představením útulku Tabby's Place, který se stará o postižené kočky. Tento díl byl vysílán 3. září 2013. Druhá epizoda byla vysílána 17. září téhož roku a hlavní roli zde hrálo morče Little Prince (Malý princ). Ve třetím díle, který byl vysílán 17. října, byl hostem Steve Albini. V dalších epizodách se objevili Kelley Dealová, Tyrannosaurus Sue a Nordic Thunder. Tyto epizody byly vysílán v průběhu října a listopadu 2013. V dalších dílech se objevovali hosté z nejrůznějších oblastí.

Lil Bub (Lillian Bubbles, oficiálně Lil BUB) byla americká kočka, která se proslavila svým jedinečným vzhledem. Byla nejmenší a nejslabší ze svého vrhu a její majitel Mike Bridavsky ji adoptoval, když mu jeho přátelé zavolali a požádali ho, aby jí poskytl domov. První fotografie, na kterých je, byly zveřejněné na serveru Tumblr v listopadu roku 2011, ale byly staženy po sdílení na sociální síti reddit. Stránka "Lil Bub" na Facebooku má přes dva miliony "lajků". Bub byla také hvězdou pořadu Lil Bub & Friendz, dokumentu, který byl poprvé uveden v rámci Tribeca Film Festival 18. srpna 2013 a vyhrál cenu Tribeca Online Festival za nejlepší film.

Lil Bub, officially Lil BUB (June 21, 2011 – December 1, 2019), was an American celebrity cat known for her unique physical appearance. Her photos were first posted to Tumblr in November 2011, before being taken off after being featured on the social news website Reddit. "Lil Bub" on Facebook has over three million likes. Lil Bub starred in "Lil Bub & Friendz", a documentary that premiered at the Tribeca Film Festival on April 18, 2013, and won the Tribeca Online Festival Best Feature Film.


Hráčská kariéra.

Amatérská a juniorská kariéra.

Ze střední školy přešel v sezoně 2006-07 na univerzitu a vybral si Boston College. Odehrál všech 42 utkání, nasbíral 18 bodů a byl tak nejproduktivnějším nováčkem týmu. Boston College se stali šampiónem Hockey East a postoupili až do finále Frozen Four, kde ale prohráli s Minnesotou. V další sezoně ve všech 44 utkáních svého týmu nasbíral 50 bodů a v produktivitě skončil na 3. místě. S týmem obhájil titul v Hockey East a opět postoupil do finále Frozen Four, kde tentokrát byl úspěšný, když Boston porazil Notre Dame.  Univerzitní kariéru zakončil úspěšně, když v sezoně 2009–2010 ve 42 utkáních nasbíral 37 bodů a pomohl týmu ke zisku titulu jak v Hockey East tak i v celé NCAA. Na Frozen Four ve 2 utkáních nasbíral 4 body (3+1) a byl nejproduktivnějším hráčem týmu. Byl oceněn jako nejužitečnější hráč Frozen Four, byl zařazen do All-Star týmu Frozen Four a také byl vyhlášen hráčem roku v Boston College. Celkem v Hockey East během 4 let odehrál 165 zápasů a nasbíral 122 bodů (57+65) a pouhých 36 TM.

Profesionální kariéra.

Po skončení univerzitní kariéry podepsal 18. dubna 2010 smlouvu s Blackhawks na 2 roky a zároveň zkušební kontrakt s Rockfordem, kde ještě stihl do konce sezony v playoff 3 utkání a vstřelil 1 gól.  První celou profesionální sezonu začal v Rockfordu. Ale podíval se i do NHL a 29. října 2010 odehrál proti Edmontonu svůj první zápas v NHL. Po 3 zápasech putoval zpět. Znovu byl povolán na konci sezony a 8. dubna 2011 v Detroitu se poprvé radoval z gólu v NHL, když překonal Jimmyho Howarda. V Rockfordu patřil k nejlepším nováčkům, nasbíral 31 bodů (19+12) v 63 utkáních, a na konci sezony byl vyhlášen nejlepším nováčkem v Rockfordu. Svými výkony v závěru sezony si řekl o místo v sestavě Blackhawks i pro playoff a vedl si velmi dobře, když v 7 utkáních nastřílel 3 branky.  V sezoně 2011–2012 odehrál kvůli zraněním jen 51 zápasů (13 v NHL a 38 v AHL).  Ani sezonu 2012–2013 neodehrál celou a 20 zápasů musel vynechat kvůli zranění. V AHL nasbíral 47 bodů (27+20) v 54 zápasech. V základní části NHL odehrál jen 1 zápas – poslední zápas základní části NHL, kdy odpočívala většina hráčů základního kádru před playoff. Ve finále Stanley Cupu nahradil ve 3. utkání zraněného Hossu a tak i jeho jméno se objevilo na Stanley Cupu.  Ve své první celé sezoně v NHL odehrál 75 zápasů, v nichž nasbíral 26 bodů (14+12). V playoff přidal 6 bodů v 19 zápasech při cestě Blackhawks do finále konference. Po sezoně se 27. června 2014 dohodl s Blackhawks na prodloužení smlouvy o 2 roky s ročním cap hitem 1,5 milionu dolarů.

Ben Smith (* 11. července 1988, Winston-Salem, Severní Karolína, USA) je americký hokejový útočník hrající v týmu San Jose Sharks v severoamerické lize (NHL). V roce 2013 s týmem Chicago Blackhawks získal Stanley Cup.

Benjamin Alexander Smith (born July 11, 1988) is an American professional ice hockey player currently playing for Adler Mannheim in the Deutsche Eishockey Liga (DEL). He previously played in the National Hockey League (NHL) for the Chicago Blackhawks, San Jose Sharks, Toronto Maple Leafs and the Colorado Avalanche.


Studium.

Po maturitě s hodnocením « Výborně » se François Asselineau zapisuje na École des hautes études commerciales (HEC) [Vysoká škola obchodní] v Paříži. V roce 1980 studium dokončil a získal magisterský diplom (MSc) v oboru Management v programu Grande École. V roce 1982 po skončení základní vojenské služby byl na základě přijímacích zkoušek přijat na École nationale d'administration (ENA) Vystudoval jako druhý nejlepší v ročníku (ročník Léonard de Vinci) obor zaměřený na ekonomickou administrativu. Hned po ukončení studií v roce 1985 nastupuje na Generální inspekci finanční správy, což je jeden ze tří velkých orgánů francouzského státu.

Ministerská kariéra.

François Asselineau započal svou kariéru v Japonsku. Zde působí v rámci své vojenské služby jako asistent (CSNE). Slouží zde v Oddělení pro ekonomický rozvoj. Po odchodu z ENA roku 1985 nastupuje na místo generálního inspektora v Generální inspekci finanční správy.  V letech 1989 až 1990 působí jako šéf mise v Crédit National. Je také generálním ředitelem "Société d'analyse et de diagnostic économique et financier" (SADEF) [Společnost pro ekonomickou a finanční analýzu a diagnostiku]. V roce 1991 se stává šéfem mise odboru Asie – Oceánie na Direction des Relations étrangères économiques (DREE) Ministerstva hospodářství a financí ve vládě Pierra Bérégovoye. Roku 1993 vstupuje do kabinetu Gérarda Longueta, ministra průmyslu a zahraničního obchodu ve vládě Edouarda Balladura, kde bude působit jako poradce pro mezinárodní záležitosti.  V roce 1995 je François Asselineau jmenován ředitelem ministerského kabinetu Françoise de Panafieu, ministryně pro rozvoj turismu ve vládě Juppé I. O několik měsíců později, v lednu 1996, se stává náměstkem kabinetu Hervé de Charettea, ministra zahraničí ve vládě Juppé II, «kde má na starosti Asii, Oceánii, Latinskou Ameriku a ekonomické otázky. Z tohoto titulu připravuje cesty prezidenta republiky a ministra zahraničí především do Číny, Japonska, jihovýchodní Asie a Latinské Ameriky. Účastní se jednání a setkává se s řadou vůdčích osobností této planety od papeže Jana Pavla II. až po japonského císaře či od Nelsona Mandely až po státní vůdce Brazílie, Argentiny, Saúdské Arábie, Číny (Jiang Zemin, Li Peng), Vietnamu, Indonésie atd.»

Působení v politice.

Po rozpuštění Národního shromáždění v dubnu 1997 se François Asselineau vrací do Generální inspekce finanční správy. Naváže spolupráci s mužem jménem Charles Pasqua. Ten se v lednu 1999 rozhodne protestovat proti ratifikaci Amsterodamské smlouvy bez referenda, a to tak, že představí v červnových volbách do Evropského parlamentu kandidátní listinu. Poprvé je tak François Asselineau stoupencem politické strany a stává se členem celorepublikového výboru Rassemblement pour la France (RPF). Bude zde působit jako ředitel pro průzkum a mluvčí až do podzimu roku 2005.  27. července roku 2000 se François Asselineau stává náměstkem ředitele generální rady departmentu Hauts-de-Seine, přičemž je pověřen zabývat se ekonomickými a mezinárodními záležitostmi. Následující rok, 19. března 2001, je zvolen pařížským radním na kandidátce odštěpené pravicové strany, která vznikla dohodou mezi Jeanem Tiberiem et Charlesem Pasquou a kterou vedl v 19. obvodu Paříže. Získává 15,8% hlasů v druhém kole proti dvěma kandidátům - socialistickému (kandidátka sjednocené levice) a pravicovému (RPR-UDF). 23. května 2001 ho Charles Pasqua, předseda generální rady departmentu Hauts-de-Seine, jmenuje ředitelem své kanceláře. Poté, co v dubnu 2004 nastoupil na předsednické místo Charlese Pasquy v generální radě, byl François Asselineau v říjnu téhož roku jmenován Nicolasem Sarkozym generálním zmocněncem v oblasti ekonomických strategií na Ministerstvu hospodářství a financí. Jeho post je však velmi rychle zrušen, v čemž sám François Asselineau spatřuje opatření, jak jej odstranit, jelikož « jeho analýzy, přestože byly nezvratné, nebyly vítány ».  31. prosince 2004 se François Asselineau rozhodl připojit ke skupině Union pour un mouvement populaire (UMP) v pařížské radě. Tuto skupinu opouští 3. listopadu 2006, aby nadále mohl zasedat s nezávislými zastupiteli. Stalo se hned poté, co byla Françoise de Panafieu, bývalá ministryně, v jejímž kabinetu za vlády Juppé II působil jako ředitel, zvolena předsedkyní pařížské rady. Kandidovala za UMP. Přidává se tedy k řídícímu výboru strany Rassemblement pour une France indépendante et souveraine (RIF) [Sdružení za nezávislou a suverénní Francii]. Tuto stranu založil Paul-Marie Coûteaux. François Asselineau z ní však po třech měsících vystupuje, aby vytvořil svou vlastní politickou stranu.

Vznik Union Populaire Républicaine (UPR).

Přesně v den 50. výročí od podpisu Římských smluv, 25. března 2007, založil François Asselineau novou politickou stranu Union Populaire Républicaine (UPR), « jejímž cílem je vyvázání Francie z evropských smluv, a to mírovou cestou, unilaterálně, demokraticky a v souladu s mezinárodním právem. [...] UPR chce z Francie učinit světového hlasatele svobody, míru a spolupráce mezi lidmi a národy, přičemž zejména odmítá přikročit k pochybnému a nebezpečnému rozlišování, zda ta či ona země patří či nepatří na evropský kontinent. »  Od září 2007 François Asselineau a jeho mladá strana přispívají jedné politické odštěpené skupině, která se jmenuje Paris Libre [Svobodná Paříž] a kterou tvoří několik bývalých členů UMP. Tato skupina představí několik kandidátních listin proti UMP. François Asselineau povede kandidátní listinu pro 17. pařížský obvod proti Françoise de Panafieu. Nakonec však couvne, když promluví o silném tlaku, jenž byl vyvíjen na členy uvedené na jeho kandidátce.  UPR byla dlouho považována za nevýznamnou politickou skupinku, i samotný François Asselineau ji takto vnímal. Avšak od roku 2012 počet jejích stoupenců význačně roste, ze 707 členů na konci roku 2011 se strana rozrostla na 2140 členů na konci roku 2012. 25. března 2014 se podle UPR počet stoupenců pohyboval kolem 4400. Členy strany najdeme ve všech francouzských departementech, a dokonce i v zahraničí, a to ve 54 státech.

Kandidatura v prezidentských volbách roku 2012.

V lednu 2011 oznamuje François Asselineau svůj záměr kandidovat na prezidenta Francouzské republiky ve volbách roku 2012. Svou kandidaturu potvrdil v prosinci 2011 na národním kongresu Union Populaire Républicaine. Jelikož nedokázal získat 500 podpisů od zvolených zastupitelů, nefiguroval mezi oficiálními kandidáty schválenými Ústavní radou v pondělí 19. března 2012.

Politické názory.

François Asselineau hlásá své politické názory s cílem shromáždit všechny Francouze, přičemž se snaží zůstat mimo politickou debatu, ať je levicová či pravicová, « aby vrátil Francii svobodu a demokracii. Toto v prvé řadě znamená právně vypovědět evropské smlouvy [...] a vymanit hospodářství, veřejný sektor a média z rukou soukromých magnátů. » Unilaterální odstoupení Francie z Evropské unie (EU) by se uskutečnilo v souladu s článkem 50 Maastrichtské smlouvy (Smlouvy o Evropské unie), v němž je daná možnost uvedena a platí pro všechny členské státy. Vzhledem k tomu, že « opravdová moc je dnes v rukách Centrální evropské banky ve Frankfurtu n/M, dále v Bruselu a v případě NATO ve Washingtonu », tvrdí François Asselineau, « že nemůžeme nic konat, dokud jsme uvnitř Evropské unie, protože jsme vázáni smlouvami. Navrhuji tedy vystoupit z Evropské unie, z eurozóny a z NATO, abychom znovu nalezli národní suverenitu. » Kromě toho také hovoří o záštitě Spojených států, které podle jeho názoru « od konce 2. světové války vytrvale pracovaly na « budování Evropy » jakožto hlavní strůjce, iniciátor a investor », přičemž se obává, aby to nevedlo k « celosvětovému apartheidu bílých ».  François Asselineau se nechal inspirovat programem vlády, který vypracovala a uveřejnila Národní odbojová rada 15. března 1944. Do svého programu zahrnul mimo jiné i určitý počet ústavních reforem. Jejich cílem by bylo « znovuobnovení demokracie » (zákaz přesunu neomezené nejvyšší moci v čase, zřízení referenda, které by vycházelo z iniciativy občanů, uznání bílých /prázdných/ hlasovacích lístků ve volbách...). Dále by se jednalo o ustanovení, která by « tisku navrátila jejich nezávislost, pokud jde o vliv státní moci a moci finančních subjektů» (vytvoření veřejné služby kontrolující nezávislost informací, zákonů zabraňujících soustředění médií, zákona umožňujícího zestátnění TF1...). Počítá také s hospodářskými opatřeními (navrácení původní role Francouzské bance, tj. financování státu, obnovení kontroly pohybu kapitálu, potvrzení ústavního principu o veřejném vlastnictví velkých společností působících ve veřejném sektoru...).

Situace v médiích.

François Asselineau začal psát pod pseudonymy do několika revue. Ve svých textech analyzoval důvody, kvůli nimž budování Evropy « vede Francii z hlediska politického, ekonomického, sociálního a morálního do slepé uličky historického významu ».  Po vzniku UPR zahajuje cyklus konferencí pořádaných ve Francii a Belgii. Jejich šíření po internetu mu dopomohlo k získání značného počtu posluchačů. Podle něj byl blok konferencí, který je přístupný na internetu, zhlédnut na konci roku 2012 více jak milionkrát. Podle průzkumu Alexy Rankinga ze 7. ledna 2013, který zjišťoval umístění 29 francouzských politických stran na světovém žebříčku podle návštěvnosti jejich internetových stránek, se UPR umístila na 4. místě, hned po Parti socialiste (PS) /Socialistická strana/ a před Front de gauche (FG) /Levicová fronta/.  I přesto, že je François Asselineau pravidelně zván do regionálních francouzských médií a do dvou velkých ruských médií (RIA Novosti ; Russia Today), zůstává stále neviditelný ve velkých francouzských médiích, která obviňuje z cenzury. Jakožto prezidentský kandidát ve volbách v roce 2012 pochopil, že francouzská média nerespektovala doporučení Conseil supérieur de l'audiovisuel [Vrchní audiovisuální rady]. Poté, co podal stížnost, Conseil supérieur de l'audiovisuel potvrdila, že se všemi kandidáty by se mělo jednat nestranně a že k posouzení reprezentativnosti kandidáta by měly být brány v úvahu všechny nástroje komunikace, včetně internetu.  François Asselineau rovněž obvinil francouzskou Wikipedii z cenzurování jeho stránky. Podle Numerama.com byla stránka nejednou smazána francouzskou Wikipedií, a to z důvodu, podle jejích tvůrců, že François Asselineau by nesplňoval kritéria, co se týče jeho proslulosti.

François Asselineau (; * 14. září 1957 Paříž Francie) je francouzský politik a generální inspektor finanční správy, zpočátku člen Rassemblement pour la France (RPF) [Sdružení za Francii], následně založil vlastní politickou stranu Union Populaire Républicaine (UPR) [Lidová republikánská unie], jejíž program si klade za cíl unilaterální vystoupení Francie z Evropské unie, z eurozóny a z NATO. V roce 2012 oznámil svou kandidaturu v prezidentských volbách, nepodařilo se mu však získat 500 podpisů od zvolených zastupitelů, které by mu dovolily tuto kandidaturu oficiálně potvrdit. V následujících prezidentských volbách z roku 2017 již kandidoval, umístil se s 0,92 % na 9. místě.

François Asselineau (, born 14 September 1957) is a French politician and an Inspector General for finances. Asselineau was a member of the Rally for France (RPF) and UMP before creating his own political party the Popular Republican Union (Union Populaire Républicaine or UPR). His movement promotes France's unilateral withdrawal from the European Union, the Eurozone and NATO.


Historie.

Dogecoin původně vznikla jako recese. Vytvořil ji programátor a bývalý inženýr IBM Bill Markus a markeťák z Adobe Systems Jackson Palmer. Společně se rozhodli zakoupit doménu dogecoin.com a krátce po naprogramování první peněženky web spustili. Dogecoin odkazoval na meme se slavným japonským psem. Novou měnu založili na kryptoměně Litecoinu a spustili ji 8. prosince 2013.  Nárůst hodnoty této kryptoměny byl nevídaný. Už 19. prosince téhož roku jeho hodnota vzrostla během 72 hodin o 300 % (z 0.00026 USD na 0.00095 USD). Bohužel se již o 5 dní později odehrála první velká krádež Dogecoinů - miliony mincí byly ukradeny z internetové peněženky Dogewallet. Útočník tehdy získal přístup k souborovému systému serveru, díky němuž modifikoval stránku na příjem/zaslání mincí tak, aby byly všechny zasílány jemu. Přesto již v lednu roku 2014 intenzita obchodování s Dogecoiny předčila objem transakcí Bitcoinu a 29. ledna 2014 se kapitalizace trhu s Dogecoiny pohybovala na téměř 60 milionech USD. Takový nárůst neměl ve světě kryptoměn dosud obdoby.  Do ledna 2018 se Dogecoin zhodnotil o 1700 %, svého maxima zatím dosáhl 7. ledna 2018 na ceně $0.0193 a jeho tržní kapitalizace se vyšplhala na 2,12 miliard dolarů.  Dogecoin ale není pouze recesistickou kryptoměnou. Velmi silná komunita kolem něj se věnuje také charitě. Dne 19. ledna 2014 založila komunita sbírku, aby získala 50 tisíc USD pro jamajský bobový tým, který se kvalifikoval, ale nemohl si dovolit jet na zimní olympijské hry v Soči. Během dvou prvních dnů bylo vybráno 36 tisíc USD. Komunita též uspořádala sbírku na start závodníka NASCAR Joshe Wise. Během deseti dní do 25. března 2014 úspěšně vybrala sponzorský dar ve výši 55 tisíc USD. Celý jeho vůz byl stylizován do tematiky Doge memu, Dogecoinu a sociální sítě reddit.

Popis a logo.

Logo Dogecoinu je velmi oblíbený mem s názvem Doge. V principu se jedná o vyobrazení psa rasy Shiba Inu, kdy jsou k obrázku přidány interní poznámky, jakoby jimi něco konkrétního komentoval právě onen pes. V poznámkách se velice četně objevují pravopisné chyby a používá se fontu Comic Sans.  Tyto memy se vyskytují ve více variantách, například kdy je pes digitálně zakomponován do jiné fotky tak, aby se jevil jako její součást.

Vlastnosti.

Dogecoin vychází z kryptoměny Litecoin. Má tedy algoritmus Scrypt, je decentralizovaný, postavený na peer-to-peer síti, a všechny transakce zaznamenává do bloků v blockchainu. Záznamy o transakcích se ukládají do bloků vždy jednou za minutu. Litecoinu to trvá 2,5 minuty a Bitcoinu 10 minut. Dogecoin dokáže také zpracovat 10x více transakcí za sekundu než Bitcoin. Poplatky za transakci tedy mohou být mnohonásobně nižší. Platby v síti jsou proto levnější a rychlejší než u Bitcoinu.  Stejně jako Bitcoin i Dogecoin je proof-of-work kryptoměna, k potvrzování plateb, tj. vytváření bloků, a zabezpečení sítě se využívá tzv. těžení, řešení složitých matematických úloh, které zajišťují počítače uživatelů napojených na síť Dogecoin. Těžaři tak nahrazují centrální server, který obvykle v platebních sítích zpracovává data. Těžař je za vyřešení matematické úlohy odměněn několika XDG. Velikost odměny za vytěžení bloku byla zpočátku dána náhodné mezi 0 a maximem (milionem XDG za blok), po 17. březnů 2014, kdy počet bloků překročil 145 tisíc, se však velikost odměny stala fixní. Po vytěžení 600000 bloků se navíc odměna přestala snižovat a ustálila se na 10 tisíci XDG za blok. Další snižování odměny není v plánu.  Aby se doba bloku nezkracovala ani neprodlužovala, systém po každém vytěženém bloku upraví složitost těžení, čímž reaguje na neustálou změnu výpočetního výkonu v síti. Původně se složitost těžení upravovala jednou za 4 hodiny.  Dogecoin používá asymetrickou kryptografii. Uživatel si nechá vygenerovat veřejný a privátní klíč. Veřejný klíč poté může bez starostí šířit, důležité je za všech okolností udržet v tajnosti klíč privátní. Všechny Dogecoin adresy jsou hashovací funkce veřejných klíčů - tedy řetězce 34 znaků a čísel (vždy však začínají písmenem „D“). Dogecoin adresa, na kterou můžou další účastníci trhu zasílat své mince, má např. následující tvar: DJ7zB7c5BsB9UJLy1rKQtY7c6CQfGiaRLM. Tato konkrétní adresa patří tzv. „Dogecoin Foundation“.

Zásoby.

Zatímco zpočátku byl těžař odměněn náhodným počtem mincí a změna byla plánována až od bloku 600 001, na fixní odměnu byla těžba změněna již od bloku 145000. Pro těžbu není určený žádný strop. Na rozdíl od ostatních měn má Dogecoin mnohem rychlejší plán produkce. Koncem roku 2015 bylo vytěženo již 100 miliard mincí a od té doby se pokračuje 5,2 miliardami mincí za rok. 26. května bylo vytěženo již 114 601 845 018 Dogecoinů a jejich tržní hodnota byla 408 078 834 USD.

Směna.

Několik online směnáren již nabízí směnu DOGE/BTC(Bitcoin), DOGE/LTC(Litecoin). Směnárna AltQuick.co byla první, která se rozhodla pro obchodování DOGE/USD(Americký dolar) (od 8. ledna 2014), natěžené Dogecoiny si tedy již dnes lze směnit za „reálné peníze“. Chvíli po AltQuick.co se k trendu přidala i Kanadská směnárna Vault of Sathoshi, která nejen zprostředkovávala výměnu DOGE/USD, ale tak DOGE/CAD(Kanadský dolar).  14. únorem se začal šířit názor, že by Dogecoin měl být podporován všemi hlavními světovými měnami. Návrh původně hongkongské směnárny Asia Nexgen podpořila také Čínská směnárna BTC38, což se podepsalo na nárůstu tržního kapitálu této virtuální měny. V prvních dnech se měna vyšplhala na druhou příčku nejčastěji měněných virtuálních měn hned za Bitcoinem.  31. ledna 2014 byl tržní objem skrze všechny hlavní burzy odhadován na 1 050 000 amerických dolarů. Tržní kapitalizace byla 60 milionů amerických dolarů. Na většině celkového objemu se podílely tři směnárny, Bter (60%), Cryptsy (23%) a Vircurex (10%). Nejčastější výměny byly zaregistrovány mezi DOGE/BTC (50%), DOGE/CNY (44%) a DOGE/LTC (6%).  Dogecoin lze nakoupit v online směnárnách a na burzách, popřípadě jej lze získat těžením. Coiny pak může uživatel uložit ve virtuální peněžence, v online peněženkách nebo například v některých směnárnách. Internetové peněženky a úložiště kryptoměn se ale už několikrát staly terčem útoku hackerů, kvůli kterému uživatelé přišli o svoje coiny. Rozhodně se tak vyplatí vyhledat co nejbezpečnější způsob pro uložení peněz. Vzhledem k tomu, že je hodnota kryptoměn poměrně nestabilní, jsou kryptoměny často využívány při obchodování nebo jako dlouhodobá investice. Obchodování s měnou Dogecoin prostřednictvím CFD zatím žádný z regulovaných brokerů bohužel nepodporuje. Obchodovat lze ale celou řadu ostatních virtuálních měn.

Fundraising.

Nadace Dogecoin a komunita této virtuální měny stojí i za několika velkými i malými fundraisingy pro pomoc potřebným. Nejvíce v povědomí jsou fundraisingy spojené se Zimní olympiádou v Soči, Světový den vody a podpora jezdce NASCAR.

Zimní olympiáda v Soči.

Nadace Dogecoin společně s komunitním zapojením podpořili Jamajský bobový tým, který si nemohl dovolit zúčastnit se Zimní Olympiády i přesto, že se zdárně kvalifikoval. Za účelem jeho podpory se vybralo 50 000 dolarů, z toho 30 000 dolarů bylo vybráno v prvních dvou dnech.

Doge4Water.

Dalším významným meznímek byl fundraising pro vybudování studny v povodí řeky Tana v Keni. Cílem bylo vybrat 30 000 dolarů (v té době zhruba 40 milionů Dogecoin). Částku z velké části vybrali díky anonymnímu příspěvku 11 000 dolarů (tehdy 14 milionů Dogecoinů).

NASCAR.

25. března bylo komunitně vybráno 55 000 dolarů (v té době 67,8 milionů Dogecoinů) jako sponzorský dar pro NASCAR závodníka Joshe Wisea. V závodě tehdy skončil na dvacáté pozici, dostal se však do hledáčku internetové komunity a právě díky její obrovské podpoře při online hlasování získal i startovní příčku na Sprint All-Star Race. Dojel na patnácté pozici.

Reference.

O Dogecoinu na IT blogu

Dogecoin je kryptoměna a P2P platební síť, ve které se tato měna používá. Dogecoin se označuje zkratkami DOGE nebo XDG, popřípadě symbolem Ð. Síť má veřejně přístupný zdrojový kód (open source) a je decentralizovaná, neexistuje žádný centrální server, přes který by procházely všechny transakce. Jeho silou jsou rychlé transakce, nízké poplatky a silná komunita uživatelů. Znakem kryptoměny je legendární pes Shiba-Inu z internetových memes. Měna byla původně založena jako recese.

Dogecoin (, code: DOGE, symbol: Ð) is a cryptocurrency featuring a likeness of the Shiba Inu dog from the "Doge" Internet meme as its logo. Introduced as a "joke currency" on 6 December 2013, Dogecoin quickly developed its own online community and reached a capitalization of US$60 million in January 2014.