Formát.

Soutěž je složena z celkem 18 týmů z nichž pouze vítěz postupuje přímo do základní skupiny Ligy mistrů UEFA. Vicemistr hraje 4. předkolo (Play–off) nemistrovské části této soutěže. Třetí tým postupuje do 4. předkola, čtvrtý tým pak do 3. předkola Evropské ligy UEFA. Týmy na 5. – 8. místě sehrají "kvalifikaci" o jedno místo ve 2. předkole této soutěže.  Další místo ve 4. předkole Evropské ligy UEFA zaujímá vítěz nizozemského fotbalového poháru (KNVB beker), což může v případě kvalifikace finalistů do pohárů z vyšších ligových pozic, připadnout šestému týmu v lize. V případě, že vítěz KNVB bekeru se kvalifikuje do pohárů jiným způsobem, do Evropské ligy jde finalista. Ten se zařadí do 2. předkola a vítěz „kvalifikace“ ho nahradí ve 3. předkole.  Nejhorší tým soutěže sestupuje do Eerste Divisie, druhé nejvyšší soutěže, a další dva musí sehrát dvoukolovou baráž o setrvání v soutěži s dalšími týmy z Eerste Divisie. Vítěz soutěže má také právo startovat v nizozemském Superpoháru (Johan Cruijff Schaal), kde ho vyzve vítěz KNVB bekeru.

Historie.

Počátky fotbalu v Nizozemsku.

Dnes je fotbal v Nizozemsku považován za nejpopulárnější sport. Za jeho zakladatele a propagátora v této zemi je považován Pim Mulier, který v 14 letech osvětlil svým vrstevníkům a ostatní mládeži ve městě Haarlem pravidla fotbalu a zároveň v roce 1879 založil nejstarší nizozemský klub Haarlemsche Football Club (Koninklijke HFC).  V průběhu následujících 30 let nabral fotbal v této zemi nebývalé popularity, z čehož pramenil vznik dalších klubů jako HVV Den Haag (1883), RAP (1887) a jiných. Právě tyto kluby stály za vznikem první společné ligové soutěže, která dostala název "Nederlands landskampioenschap voetbal" (Nizozemské národní fotbalové mistrovství). Od sezony 1888, kdy byla založena se konala prakticky nepřetržitě (vyjma II. sv. války) až do roku 1956, kdy ji při restrukturalizaci ligového systému nahradila právě Eredivisie.  O pouhý rok později (1889) byl založen nizozemský fotbalový svaz "Koninklijke Nederlandse Voetbal Bond" (KNVB), který se v roce 1904 stal spolu s národními svazy z Francie, Belgie, Dánska, Španělska, Švédska a Švýcarska, zakládajícím členem FIFA.  Nejslavnější kluby byly zakládány až po roce 1900 a jako první právě na přelomu století AFC Ajax. Feyenoord byl založen roku 1908 a PSV Eindhoven dokonce až 1913. V této době ovládali nejvyšší soutěž jiní. HVV Den Haag měl v sezoně 1913–14 již 10 mistrovských titulů a této mety tedy dosáhl ještě před ziskem premiérového titulu kohokoliv z dříve jmenovaných klubů. K jeho smůle byl pro něj titul z roku 1914 tím posledním.

Profesionalizace a založení Eredivisie.

Ajax získal svůj první titul v roce 1918, jako první z "velké trojky", ale i přes velkou ztrátu na vedoucí týmy byl v roce 1947 na druhém místě se ziskem 8 titulů. V roce 1954 byla založena "Nederlandse Beroeps Voetbal Bond", profesionální hráčská asociace, která udělala z tehdy amatérské nejvyšší soutěže, soutěž výhradně profesionální.  Včasné zavedení profesionální soutěže se později ukázalo jako klíčová výhoda oproti ostatním zemím. V roce 1955 byl založen Pohár mistrů evropských zemí a nizozemské kluby byly v mezinárodním srovnání mnohdy lepšími. To se ale plně ukázalo až v 70. letech.  S novými pravidly nastala i změna celého ligového systému. Nejvyšší soutěž, která do té doby byla rozdělena na více skupin, jejichž čelní týmy bojovaly o konečný titul mistra, se sjednotila do jediné. V sezoně 1956/57 vznikla Eredivisie (Čestná divize) s 18 členy a zároveň s ní i taktéž profesionální Eerste Divisie (První divize) s 16 členy. V prvním ročníku zvítězil AFC Ajax, který po 10 letech získal svůj 9. titul. Poté získali své jediné tituly z Eredivisie DOS (později fúzován na FC Utrecht) a svůj šestý a doposud poslední i Sparta Rotterdam. V sezoně 1959/60 dosáhl svého jubilejního 10. titulu AFC Ajax, jenž se dotáhl na dotehdy nejúspěšnější klub HVV Den Haag.

Vrcholné období nizozemského fotbalu.

V sezoně 1963/64 získal mistrovský titul DWS a až na jedinou výjimku (1980–81 AZ Alkmaar '67) to bylo naposled na dlouhých 45 let, co zvítězil někdo mimo "velkou trojku" AFC Ajax, Feyenoord a PSV Eindhoven. Tato dlouhá nadvláda měla mimo jiné pozitivní vliv i na celý nizozemský fotbal, který díky častým účastem těchto tří klubů v Evropských pohárech pomalu vystoupal až na čelo Evropského fotbalu.  Prvním klubem, který se probojoval až do finále Poháru mistrů evropských zemí 1968/69 byl AFC Ajax. V duelu hraném na Santiago Bernabéu však podlehl AC Milán 1–4. V domácí soutěži však titul nezískal a do PMEZ se v následující sezoně 1969/70 probojoval Feyenoord. A nezůstalo jen u toho. Klub z Rotterdamu vyřadil obhájce AC Milán již ve 2. kole a přes další soupeře dokráčel taktéž až do finále, kde tentokrát porazil skotský Celtic FC a stal se prvním nizozemským klubem, jenž získal velkou evropskou trofej.  AFC Ajax se ovšem nenechal svým rivalem zahanbit a jako reakci na jeho úspěchy odstartoval jednu z nejúžasnějších sérií úspěchů, jakou v klubovém fotbale známe. Nejprve nahradil Feyenoord na pozici mistra ligy, v PMEZ 1970/71 postupně přešel přes všechny soupeře a nakonec zvítězil ve finále 2–0 nad Panathinaikos FC. V sezoně 1971–72 sice nedosáhl na titul v domácí soutěži, kde svůj 10. titul získal Feyenoord, ale po finálové výhře nad FC Internazionale Milano obhájil titul z Poháru mistrů. Na podzim navíc ovládl v souboji s argentinským CA Independiente Interkontinentální pohár a v ročníku 1972/73 dokázal potřetí v řadě zvítězit v Poháru mistrů evropských zemí. Tentokrát odešel jako poražený Juventus FC. Své tříleté kralování světovému fotbalu, během kterého získal AFC Ajax 11 velkých trofejí, zakončil ziskem Superpoháru UEFA 1973.  S odchodem Johana Cruyffa z Ajaxu do FC Barcelona v roce 1973, nastal u nizozemských klubů celkový ústup ze slávy. Ne však úplný. Feyenoord (1973/74) i PSV Eindhoven (1977/78) zvítězili v Poháru UEFA a zářila především Nizozemská fotbalová reprezentace, která zvítězila v Mistrovství Evropy 1976 a v Mistrovství světa 1974 i 1978 odešla poražena až ve finále.

Závěr minulého století a Eredivisie dnes.

I v 80. letech patřil nizozemský fotbal k tomu nejlepšímu v Evropě, i když nebyl na samém vrcholu. V sezoně 1980–81 narušil po dlouhé době "hegemonii tří" AZ Alkmaar, který získal svůj premiérový titul. O rok později si AFC Ajax jako první připsal 20. titul a na počest toho začal nad své logo umisťovat dvě zlaté hvězdy. Navíc se dva roky v řadě probojoval do finále Poháru vítězů pohárů a druhou účast, tu v sezoně 1986/87 proměnil v zisk trofeje.  Eredivisie v té době již dominoval PSV Eindhoven, který během 7 ročníků v letech 1986–1992 získal 6 mistrovských titulů. V ročníku 1987/88 navíc získal titul v Poháru mistrů evropských zemí, jako třetí nizozemský klub, když ve finále porazil na penalty Benfiku.  Devadesátá léta i počátek 21. století je prakticky ve znamení dvou klubů – AFC Ajax a PSV Eindhoven. Ajax od roku 1990 získal 9 titulů, PSV 10 titulů z Eredivisie. Zbylé čtyři "volné" trofeje si rozdělili Feyenoord, který výrazně ustoupil ze své slávy a v posledních letech mocně expandující AZ Alkmaar s FC Utrecht.  Na mezinárodním poli byl i v nedávné době úspěšnější Ajax. V sezoně 1991/92 vyhrál poprvé Pohár UEFA, tedy poslední ze 4 velkých evropských trofejí, a v sezoně 1994/95 si naplno vzpomněl na svou slávu z počátku 70. let. Triumfoval v Eredivisie i v domácím superpoháru, poté počtvrté v historii triumfoval v Lize mistrů UEFA (dříve PMEZ, ve finále porazil 1–0 AC Milán) a následné vyhrál Superpohár UEFA i Interkontinentální pohár. Zisk pěti trofejí za jediný rok, byl však posledním velkým úspěchem, kterého Ajax na mezinárodním poli dosáhl. Doposud poslední evropskou trofej tak pro Nizozemsko získal Feyenoord, který v roce 2002 získal Pohár UEFA.  Eredivisie mezitím několikrát změnila svůj oficiální název. V letech 1990 – 99, zněl oficiální název soutěže PTT Telecompetitie [pe.te.ˈteː ˈteː.lə.kɔm.pə.ˌti.(t)si] (podle sponzora PTT Telecom). Poté zněl název KPN Telecompetitie [ˌka.pe.ˈjɛn ˈteː.lə.kɔm.pə.ˌti.(t)si] a v roce 2000 se změnil na KPN Eredivisie [ˌka.pe.ˈjɛn ˈeː.rə.di.ˌvi.zi]. V letech 2002–2005 konečně Holland Casino Eredivisie [ˈɦɔ.lɑnt ka.ˈsi.noː eː.rə.di.ˌvi.zi]. Od sezony 2005/06 je hlavním sponzorem soutěže loterijní společnost "Sponsorloterij", která nepožadovala, aby soutěž nesla její jméno, takže její název dnes zní jednoduše "Eredivisie". Už pod tímto názvem se odehrálo několik posledních ročníků, ve kterých jsem mohli být svědky zisku 20. titulu PSV Eindhoven (2006/07), byli tu mistři AZ Alkmaar (2008/09) i FC Utrecht (2009/10) a také se AFC Ajax zařadil mezi opravdové evropské top velkokluby, když získal svůj 30. mistrovský titul (2010/11). Zdálo se, že ztráta suverenity "velké trojky" přinese soutěži nový náboj. Ale v letech 2011–2014 dominoval AFC Ajax.

Vítězové v jednotlivých ročnících.

Zdroj:

Eredivisie ( [ˈeː.rə.di.ˌvi.zi], v doslovném překladu: "Divize cti") je nejvyšší nizozemská fotbalová ligová soutěž a stojí na vrcholu nizozemského ligového systému.

The Eredivisie (; ""Honour Division"" or ""Premier Division"") is the highest echelon of professional football in the Netherlands. The league was founded in 1956, two years after the start of professional football in the Netherlands. As of the 2019–20 season it is ranked the 9th best league in Europe by UEFA.


Cesta kolem světa.

V roce 1519 se tento baskický mořeplavec účastnil Magalhãesovy první cesty kolem světa, nejprve jako navigátor. Když se ale výpravě dlouho nedařilo najít průplav mezi Atlantským a "neznámým oceánem", zakotvila flotila na přezimování v zátoce, kterou nazvali po sv. Julianovi, kde se proti Magalhãesovi (Magellanovi) část posádky, vedená Juanem de Cartagena vzbouřila. Ke vzbouřencům patřil i Elcano. Magalhães vzpouru potlačil, kapitán lodi "Concepción" Gaspar de Quesada byl posléze sťat, kapitán lodi "San Antonio" Cartagena byl ponechán na pobřeží, když opět vypluli, a kapitán lodi "Victoria" Luis de Mendoza byl zabit při znovuzískání lodi. Elcano byl potrestán těžkou prací v okovech, když po sedmi měsících flotila opět vyplula, byl omilostěn a jmenován velitelem lodi "Concepción". V závěru výpravy se stal velitelem lodi "Victoria", a protože Fernão de Magalhães byl 27. dubna 1521 na Filipínách zabit, převzal velení nad zbytkem výpravy (dvě lodě z původních pěti). Z Filipín plul k severnímu Kalimantanu (do míst, kde se dnes nachází Brunej) a pak k moluckému ostrovu Tidore, kde se mu podařilo koupit náklad koření, přestože ostrovy byly již obsazeny Portugalci. Z Tidore odplul 21. prosince 1521. Jedna loď se vydala zpět do Španělska přes Tichý oceán, ale pro nepříznivé větry se musela vrátit zpět na Tidore. Juan Elcano s poslední lodí "Victoria" dokončil plavbu kolem světa směrem západním přes Indický oceán, a aby se vyhnul nepřátelskému střetnutí s Portugalci, pustil se Indickým oceánem daleko na jih, obeplul mys Dobré naděje a přes Kapverdské ostrovy se vrátil do Španělska, kam doplul 9. září 1522. Tím vlastně uskutečnil první cestu kolem světa. Z původních pěti lodí se vrátila jen jedna, z 237 mužů pouze 18, avšak jediný náklad koření bohatě vynahradil náklady na výpravu. Posádku lodí tvořili většinou Španělé a Portugalci, ale i příslušníci jiných národností. Významnou postavou se stal italský dobrodruh Antonio Pigafetta, který si o výpravě vedl záznamy a byl jedním z 18 mužů, kteří se do Španělska navrátili na lodi "Victoria" (někteří další muži výpravy se vrátili do Španělska přes portugalské zajetí); díky tomu se nám zachovala podrobná zpráva o průběhu cesty.  Ferdinand Magellan omilostil jistě toho správného člověka, protože zvládnutí navigace v úplně neznámých vodách a v labyrintech ostrůvků, na starém kutru s vyčerpanou, vymírající a oprávněně pochybující posádkou bylo jednoznačně nadlidským výkonem, v dějinách mořeplavby nejtěžším a navždy nepřekonatelným. Ke cti tohoto muže ale třeba říci něco neméně obdivuhodné, a sice, že ve století conquistadorů neprolil krev žádného domorodce a ani ho nezotročil. Juan Elcano byl po návratu povýšen do šlechtického stavu. Ve svém erbu měl glóbus s mottem ""Primus circumdedisti me" (První jsi mě obeplul)".

Druhá výprava.

V roce 1525 se účastnil plavby Garcia Jofre de Loaisy k Molukám, opět jako navigátor a velitel jedné z lodí, ale krátce po překročení rovníku v Tichém oceáně zemřel, pravděpodobně na podvýživu.  Elcano má spolu s Magellanem zásluhu na prvním obeplutí světa, na stanovení existence světového oceánu i na poznání skutečné velikosti Země a rozsahu Tichého oceánu.

Juan Sebastián Elcano (1476 Getaria v baskické provincii Gipuzkoa, Španělsko – 4. srpna 1526 Tichý oceán) nazývaný též Del Cano nebo De Elcano byl španělský mořeplavec, který se účastnil Magalhãesovy cesty kolem světa a po jeho smrti dovedl coby kapitán výpravu zpět do Španělska.

Juan Sebastián Elcano (sometimes misspelled "del Cano"; c. 1476 – 4 August 1526) was a Spanish explorer of Basque origin who completed the first circumnavigation of the Earth. After Magellan's death in the Philippines, Elcano took command of the carrack "Victoria" from the Moluccas to Sanlúcar de Barrameda in Spain.


Vzdělání a pracovní pozice.

Stoney se narodil v Oakley Parku v blízkosti Birru v Hrabství Offaly v Irsku jako syn George Stoney a Anny Blood do staré anglicko-irské rodiny. Navštěvoval Trinity College v Dublinu, kde v roce 1848 získal bakalářský titul. Od roku 1848 do roku 1852 pracoval jako asistent astronoma Williama Parsonse v Birr Castle, kde Parsons postavil největší dalekohled na světě, 72-palcový Leviathan of Parsonstown. Současně Stoney nadále studovat fyziku a matematiku a v roce 1852 získal magisterský titul.  Mezi roky 1852 a 1857 byl Stoney profesorem fyziky na Queens College v Galway. Od roku 1857 do roku 1882 byl zaměstnán jako tajemník Queen's university of Ireland se sídlem v Dublinu. Na počátku roku 1880 přijal post vrchní vyšetřovatele státní služby v Irsku, který zastával až do svého odchodu do penze v roce 1893. V tomto roce si vybral sídlo v Londýně v Anglie. Stoney zemřel v roce 1911 ve svém domě v Notting Hill v Londýn. Během své desítky let trvající práce mimo vědu pokračoval ve vlastním vědeckém výzkumu. Sloužil také desítky let jako čestný tajemník a viceprezident Royal Dublin Society, vědecké společnosti vytvořený po vzoru Royal Society of London, a po přestěhování do Londýna Stoney sloužil také v radě této společnosti. Navíc občasně sloužil jako vědecký recenzent výboru Britské asociace pro pokrok vědy na počátku 60 let 19. století.

Stoney je vědecký výstup.

Stoney zveřejnil sedmdesát pět vědeckých prací v různých časopisech ale především v časopisu Royal Dublin Society. Udělal významné příspěvky ke kosmické fyzice a teorii plynů. Odhadl počet molekul v krychlovém milimetru plynu při pokojové teplotě a tlaku z údajů získaných z kinetické teorie plynů. Stoneyho nejdůležitější vědecká práce byla koncepce a výpočet velikosti "atomů elektřiny". V roce 1891 navrhl termín 'elektron', který popisoval základní jednotku elektrického náboje a jeho příspěvky k výzkumu v této oblasti položil základy pro objev částice J. J. Thomsonem v roce 1897.  Stoney byl zvolen členem Královské Společnosti v červnu 1861 na základě jeho autorství pojednání o" "Šíření Vln," a příspěvků k molekulová fyzika".

Stoneyho měřítko.

Moderní fyzika zvolila Planckovu délku jako nejvhodnější měřítko pro jednotnou teorii. Planckova délka však byl očekávaná již George Stoneyem. Stejně jako později Planck po něm si Stoney uvědomil, že efekty ve velkém měřítku jako je gravitace a efekty na malém měřítku jako elektromagnetismus přirozeně implikují existenci středních měřítek, na nichž mohou být racionalizovány fyzikální rozdíly. Tato střední škála se skládá z jednotek (Stoneyova jednotková stupnice) hmotnosti, délky, času, a podobně, přesto je hmoty základním kamenem.  Stoney hmotnost "m" (vyjádřená v současném zápisu)  kde ε je permitivita vakua, "e" je elementární náboj, "G" je gravitační konstanta, α je konstanta jemné struktury a "m" je Planckova hmotnost.  Podobně jako u Planckovy stupnice je rozsah Stoneyových funkcí jako symetrické spojení mezi mikrokosmickými a makrokosmickými procesy obecné. Přesto se zdá jednoznačně orientována na sjednocení elektromagnetismu a gravitace. Například vzhledem k tomu, že Planckova délka je průměr odmocniny z redukované Comptonovy vlnové délky a půl gravitačního poloměru libovolné hmoty, Stoneyho délka je průměr odmocniny z "elektromagnetického poloměru" (viz klasický poloměr elektronu) a polovina gravitačního poloměru hmotnosti "m":  kde formula_4 je redukovaná Planckova konstanta a "c" je rychlost světla. Je však třeba poznamenat, že jde pouze o matematické pojmy, protože musí být nějaký praktický limit na to, jak malé délky můžeme dostat. Pokud je Stoneyho délka minimální délka pak je buď těleso elektromagnetického poloměr nebo polovina jeho gravitačního poloměru fyzikálně nemožná, protože jeden z poloměrů musí být menší než Stoneyova délka. Pokud je Planckova délka minimální, pak je buď těleso redukované Comptonovy vlnové délky nebo polovina jeho gravitačního poloměru fyzikálně nemožná, protože jeden z poloměrů musí být menší než Planckova délka. Navíc Stoneyova délka a Planckova délka nemohou být minimální délky.  Podle současné konvence jsou Planckovy jednotky škálou vakuové energie, pod níž prostor a čas nemají jakýkoli fyzikální význam. Tento předpis nařizuje všeobecné zanedbání Stoneyových jednotek v rámci vědecké komunity. V souvislosti s tím udělal Hermann Weyl pozoruhodný pokus o vybudování jednotné teorie spojení gravitační jednotky náboje se Stoneyho délkou. Weylova teorie vedle k významné matematické inovaci, ale obecně si myslelo, že nemá dostatečný fyzikální význam.

Další.

Stoney obdržel čestný doktorát z přírodních věd z University of Dublin v červnu 1902.  Oženil se svou sestřenicí Margaret Sophia Stoneyovou, s níž měl dva syny a tři dcery. Pro většinu života bydlel v Dublinuv Dundrumu. Ulice na níž žil byla později přejmenována na Stoney Road. Zemřel v Londýně jeho popel byl pohřben v St. Nahi's Church v Dundrumu.  Jeden z jeho synů George Gerald Stoney byl rovněž vědcem, dcera Florence Stoney byla radioložkou a druhá dcera Edith byla jednou z prvních vystudovaných lékařský fyziček v historii. Nejvíce znám je ale Stoneyův synovec žijící v Dublinu fyzik George FitzGerald (1851-1901). Stoney a FitzGerald pravidelně korespondovali o vědeckých záležitostech. Kromě toho se oba angažovali i v politických záležitostech, jak Stoney tak FitzGerald byli aktivními odpůrci Irského autonomního hnutí. Podle jejich názoru, byl duch Irish Home Rule a později Irský nacionalismus v rozporu s duchem vědy. Stoney odstoupil ze své práci na Queen's University v Irsku v roce 1882 na protest proti rozhodnutí vlády zavést "sektářství" do systému, Stoney chtěl udržet systém nedenominační, ale vláda přistoupila na Irské katolické požadavky pro katolické instituce.  Krátery na Marsu a na Měsíci jsou pojmenovány na jeho počest.  Jeho bratr Bindon Blood Stoney byl inženýrem v Dublin Port a zasloužil se o stavbu hlavních Dublinských mostů a rozvoj nábřeží stejně jako dalších inženýrských projektů.

George Johnstone Stoney (15. února 1826 Hrabství Offaly – 5. července 1911 Londýn) byl irský fyzik. Zavedl termín "elektron" jako „základní jednotku množství elektřiny“. Koncept zavedl již v roce 1874 a 1881, slovo potom v roce 1891. Za svého života vydal asi 75 vědeckých prací.

George Johnstone Stoney FRS (15 February 1826 – 5 July 1911) was an Irish physicist. He is most famous for introducing the term "electron" as the "fundamental unit quantity of electricity".


Biografie.

Narodil se v Rotterdamu jako syn lékaře. Už od útlého věku se zajímal o přírodní vědy. Oproti přáním svého otce začal se studiem chemie. Studovat začal na Delftském polytechnickém institutu, potom na leidenské univerzitě, následně v Bonnu v Německu, kde studoval s Friedrichem Kekulé, poté v Paříži a dostudoval na univerzitě v Utrechtu, kde dostal doktorát v roce 1874. V roce 1878 se van't Hoff oženil s Johannou Francinou Meesovou. Měli spolu čtyři děti, dvě dcery a dva syny.  Ještě před obdržením doktorátu zveřejnil svůj první příspěvek do organické chemie. V roce 1874 usoudil, že chemické vazby mezi atomy uhlíku směřují do rohů pravidelného čtyřstěnu. Tuto myšlenku sdílel s francouzským chemikem Josephem Le Belem. V roce 1884 publikoval své výzkumy z chemie pojmenované "Études de Dynamique chimique". O rok později byl jmenován členem Nizozemské královské akademie věd. V roce 1886 dokázal podobnost mezi chováním zředěných roztoků a plynů. Van't Hoff se stal profesorem chemie a fyziky v Utrechtu. Poté začal pracovat jako učitel chemie, mineralogie a geologie na univerzitě v Amsterdamu, kde pracoval téměř 18 let. V roce 1896 se odstěhoval do Německa se stal profesorem na Pruské univerzitě v Berlíně. V roce 1901 se stal první nositelem Nobelovy ceny za chemii. Toto ocenění získal za objev zákonů chemické dynamiky a osmotického tlaku v roztocích.  Ve své době byl snad nejlepším chemikem celého světa. Je považován za jednoho z největších chemiků všech dob společně s Francouzi Antoinem Lavoisierem, Louisem Pasteurem a německým chemikem Friedrichem Wöhlerem. Rok 1901, ve kterém získal Nobelovu cenu, je považován za vrchol jeho kariéry. Tento velikán organické a fyzikální chemie zemřel 1. března 1911 ve Steglitzi u Berlína.

Jacobus Henricus van 't Hoff (30. srpna 1852 – 1. března 1911) byl nizozemský chemik. Tento ve své době velice vlivný teoretický chemik získal jako první člověk v roce 1901 Nobelovu cenu za chemii.

Jacobus Henricus "Henry" van 't Hoff Jr. (; 30 August 1852 – 1 March 1911) was a Dutch physical chemist. A highly influential theoretical chemist of his time, Van 't Hoff was the first winner of the Nobel Prize in Chemistry. His pioneering work helped found the modern theory of chemical affinity, chemical equilibrium, chemical kinetics, and chemical thermodynamics. In his 1874 pamphlet Van 't Hoff formulated the theory of the tetrahedral carbon atom and laid the foundations of stereochemistry. In 1875, he predicted the correct structures of allenes and cumulenes as well as their axial chirality. He is also widely considered one of the founders of physical chemistry as the discipline is known today.


Rozšíření.

Druh pochází z Karibiku a oblastí Střední Ameriky a severu Jižní Ameriky, přesnější určit místo původu nelze. V současnosti je hojně pěstován v tropech a subtropech celého světa, například v jihovýchodní Asii jižní Číně, severní Austrálii, na tichomořských ostrovech i v tropické a subtropické Africe včetně blízkých ostrovů. Často uniká ze zahrad do volné přírody, kde roste na pastvinách, v lesích i podél silnic.

Ekologie.

Dřevina požaduje v době růstu mimo tepla dostatek vody a propustnou půdu hojně zásobenou živinami, období sucha strom překlenuje opadem listů a odpočinkem. Za přílišného sucha ve vegetační době strom shazuje listy, kůže ovoce tvrdne a s příchodem dešťů se ovoce rozpadá. V době kvetení je vhodné počasí bez silného deště, které snižuje počet opylených květů.  Nejčastěji se vyskytuje v nízké nadmořské výšce, při dostatečné vzdušné vlhkosti a teplu ale prosperuje i ve vyšších polohách, až do 2000 m n. m. Snáší teplotu až 40 °C a požaduje roční souhrnné srážky nad 700 mm. Většinou kvete a plodí jednou ročně, v Indii kvete v červnu a plodí v říjnu. Za příhodných podmínek může opětovně vykvést v listopadu a pak druhá sklizeň proběhne v březnu. V jiných částech areálu se tyto doby posouvají v závislosti na místním klimatu.

Popis.

Anona šupinatá je malý strom nebo keř s tenkou, šedavou kůrou a mělkými kořeny. Strom s rozkladitou nebo okrouhlou korunou vyrůstá do výše 3 až 8 m, má klikaté větve s jizvami po odpadlých listech. Větvičky jsou porostlé střídavými, dvouřadě uspořádanými, opadavými listy s asi centimetr dlouhými řapíky. Listové čepele jsou úzce eliptické, bývají dlouhé 5 až 17 cm a široké 2 až 7 cm, po obvodě jsou celokrajné, u báze zúžené a na vrcholu zašpičatělé, v mládí jsou jemně chlupaté a později lysé, oboustranně jsou tečkované a je patrná jejich souměrná žilnatina s osmi až patnácti páry postranních žilek.  Přímo z kmene nebo silnějších větví vyrůstají 2 až 3 cm dlouhé, voňavé květy sestavené po dvou až čtyřech do svazečků nebo jednotlivě proti listům. Oboupohlavné květy mají okvětí tvořeno šesti lístky, z nich tři vnější trojúhelníkovité, konkávně vyklenuté jsou výrazně větší a hrubé, bývají velké 1,5 až 3 × 0,5 až 1 cm a z vnější strany zelenavě žluté a z vnitřní červenavé. Tři vnitřní lístky jsou redukované na pouhé šupiny nebo jsou neznatelné. Květ obsahuje mnoho bílých tyčinek s prašníky a bílé čnělky s vejčitou bliznou.  Gyneceum květu má volné plodolisty, které po opylení postupně srostou a vytvoří zelenožlutý, nepravý plod šupinovitého vzhledu o průměru 5 až 10 cm, sestavený ze segmentů s jedlou dužinou a jedovatými semeny. Ovoce bývá kulaté, oválné nebo je kuželovitého tvaru, má tuhou kůži složenou z knoflíkových segmentů barvy světle zelené, šedozelené, modrozelené i růžové. Segmenty se od sebe oddělí při plné zralosti a odhalí krémově bílou, lesklou, šťavnatou, voňavou, sladkou dužinu. Semena jsou tmavě hnědá, oválná, asi 1,5 cm velká a ovoce jich může obsahovat až čtyřicet. Některé stromy mají plody bezsemenné.

Rozmnožování.

Rozmnožuje se generativně i vegetativně. Semena nejlépe klíčí ne příliš čerstvá, ale asi až týden po odstranění z ovoce, klíčivost si podržují po dobu až 4 let. Klíčení trvá asi 30 dnů, ale může být urychleno skarifikováním semen, procento úspěšné klíčivosti je však vyšší u nepoškozených semen. Pro zkrácení doby do prvních plodů asi o polovinu, se semenáče ve věku jednoho roku roubují.  Komerčně jsou anony šupinaté pěstované na plantážích ve sponu 3 × 3 m až 5 × 5 m, stromy jsou na jaře pravidelně prořezávané a zálivka během sucha zvyšuje velikost ovoce. Strom ve věku 5 let již může vyprodukovat 50 kusů, starší při ručním opylení až 100 kusů ovoce. S věkem stromů se ovoce stává menší a po dvaceti létech se stromy nahrazují novými.

Využití.

Zralé ovoce anony šupinaté se v brzké době rozpadá a kazí se, při pokojové teplotě nezůstává déle než dva dny v dobrém stavu. Proto se sklízí předčasně a nechává se dozrát při nižší teplotě, okolo 15 °C, při které se také uchová až 14 dnů. Ovoce je choulostivé na otlačení a proto se málo převáží, většinou se konzumuje v blízkosti míst dozráni. Jí se po segmentech a pecky se vyplivují, nebo se segmenty protlačí přes síto k odstranění semen a přidá se zmrzlina nebo se smíchá s vychlazeným mlékem. Nikdy se nevaří. Průměrný obsah cukru je asi 15 %, z toho je rovným dílem zastoupena glukóza a sacharóza. Předčasná sklizeň ovoce nebo překrytí sítí je mnohdy nutnou ochranou proti ptákům a jiným zvířatům, kterým ve zralém stavu velmi chutná.  Semena jsou toxická, spolknutá při konzumaci však bezproblémově neporušená procházejí zažívacím traktem. Prášek z rozdrcených semen se používá jako insekticid, je však vysoce dráždivý a po vniknutí do očí může trvale poškodit zrak. Semena obsahují téměř 50 % nevysychavého oleje, který může být použit při výrobě mýdla a po chemické úpravě i v potravinářství. Z listů lze vylisovat olej bohatý na terpeny a seskviterpeny, který se užívá v kosmetice. Kořen a kůra obsahují mnoho tříslovin a používají se proti silným průjmům. Odplozené stromy jsou dobrým zdrojem palivového dřeva, samotné dřevo je měkké, lehké a nepevné, běl má nažloutlou a jádro hnědé.

Anona šupinatá ("Annona squamosa") je tropický strom pěstovaný pro netradičně vypadající ovoce, které je považováno za jedno z nejchutnějších. Zralá dužnina je smetanově bílá, šťavnatě kašovitá a má jemnou, sladce aromatickou chuť. Anona šupinatá je jedním z asi 170 druhů početného, teplomilného rodu láhevník a pro svůj rychlý růst a tvorbu plodů již ve věku tří let bývá někdy součástí zimních zahradách.

Annona squamosa is a small, well-branched tree or shrub from the family Annonaceae that bears edible fruits called sugar-apples or sweetsops. It tolerates a tropical lowland climate better than its relatives "Annona reticulata" and "Annona cherimola" (whose fruits often share the same name) helping make it the most widely cultivated of these species. "Annona squamosa" is a small, semi-(or late) deciduous, much branched shrub or small tree to tall similar to soursop ("Annona muricata").


Popis.

Keř s poléhavými větvemi dosahuje výšky 20 cm někdy až 100 cm. Listy medvědice jsou tmavě zelené, kožovité, celokrajné, obráceně vejčité, na bázi klínovitě zúžené. Spodní část listů je jemně ochlupená s drobnými žilkami. Drobné zvonkovité květy jsou uspořádány v převislém hroznovitém květenství. Jsou bílé, často po okrajích narůžovělé s deseti tyčinkami. Květy se objevují v závislosti na stanovišti od března do července. Plodem jsou šarlatově červené, kulaté, suché peckovice se šesti peckami a s uschlými zbytky čnělky na vrcholu. Dužnina plodu je moučnatá nakyslé chuti. Medvědice se vzhledově velmi podobá brusnici brusince, ale ta má na rozdíl od medvědice na spodní straně listů tečkovité žlázky a plody s prohloubeným vrcholem, kolem kterého jsou zbytky čtyřdílného kalichu.

Rozšíření a výskyt.

Medvědice lékařská se vyskytuje v Evropě, na Sibiři, v Severní Americe a Grónsku. V české přírodě je medvědice velmi vzácná a zákonem chráněná. Někdy se u nás pěstuje pro léčebné účely, ale většinou je dovážena ze severu. Medvědice prospívá na slunných a vlhkých rašeliništích a vřesovištích, na mírně kyselých, písečnatě hlinitých až kamenitých půdách. Je velice odolná proti vysychání půdy, protože zakořeňuje do hloubky až 1 m. Vyskytuje se také v horských oblastech až do výšky 2500 m n. m. na skalnatých náhorních loukách či ve světlých borových lesích a křovinách, často v porostech brusnice borůvky. Může se dožít až sta let.

Obsahové látky.

V listech medvědice lékařské jsou obsaženy fenolové glykosidy arbutin a methylarbutin (asi 10 %). Dále obsahuje tříslovinu galotanin (20 %), silice, flavonoidy, kyselinu gallovou a elagovou, kyselinu mravenčí a citronovou, saponiny a další látky.

Využití.

V lékařství.

Přípravky z medvědice působí diureticky a antisepticky na močové cesty a proto se užívají zejména při zánětech ledvin a močového měchýře, při ledvinových nebo žlučníkových kamenech a při dně. Medvědice obsahuje artibutiny, které zklidňují sliznice a tlumí, tak projevy zánětu. Látky v ní také působí na ph moči, které zvyšují a přispívají, tak pro prevenci vzniku močových kamenů. V lidovém léčitelství se doporučuje užívat listy medvědice i při hematurii, vodnatelnosti, cukrovce a tuberkulóze ledvin. V důsledku vysokého obsahu tříslovin droga účinkuje i adstringentně. Medvědici nelze užívat dlouhodobě a ve velkém množství, hrozí nebezpečí poškození jater. Pokud jsou dodržené doporučení denní dávky, tak nezpůsobuje žádné poškození. Neměli by ji používat děti do pěti let, těhotné a kojící ženy a lidé, kteří trpí onemocnením jater.

Zahradnictví.

Je používán ve výsadbách stylizovaných jako vřesoviště nebo rašeliniště a úpravách, kde je použito vřesovištních rostlin. Druh se méně často používá ve skalkách a s ohledem na nároky v ČR jen zcela výjimečně jako půdokryvná dřevina.

Další využití.

Listy medvědice lékařské se v severní Evropě používaly k vydělávání kůží. Ve střední Evropě se začala používat jako léčivá rostlina přibližně od 17. století.

Pěstování.

Světlé polohy nebo polostín, kyselé, stále vlhké, a na živiny chudé půdy, nejlépe s obsahem rašeliny. Množí se výsevem semene, hřížením výhonů, ve velkovýrobě obvykle řízkováním.

Jedovatost.

Toxikologické informační středisko u plodů uvádí „"...téměř nejedovaté plody – nebezpečná může být dávka nad 20 plodů (bobulí, semen) po větším požitém množství se podává se aktivní uhlí nebývá nutná hospitalizace (jen u mimořádně citlivých osob při závažných příznacích), u zdravých jedinců se objevují nanejvýš zažívací potíže."“  Podle jiných zdrojů je rostlina jedovatá. Další zdroje popisují jako nežádoucí příznaky při používání rostliny (list) jako léčiva, zvracení a bolesti břicha. Další zdroje druh řadí mezi jedovaté rostliny. Rostlina je tedy někdy považována za jedovatou nebo mírně jedovatou a nesmí být používána jako léčivo v těhotenství a při problémech s ledvinami.

Podobné druhy.

Medvědice alpská ("Arctostaphylos alpina"), synonymum "Arbutus alpina", "Arctostaphylos alpinus", "Arctous alpina" (L.) Nied., "Mairania alpina".

Medvědice lékařská ("Arctostaphylos uva-ursi") je zakrslý, v Česku velmi vzácný, stálezelený keř z čeledi vřesovcovité. Lidově se mu říká také hrozník, kostrhounek, lesní ostružina, medvědí hrozen, medvědík, nedvědice, polárníček nebo tolokněnka. Je známý především díky svým léčivým účinkům.

Arctostaphylos uva-ursi is a plant species of the genus "Arctostaphylos" widely distributed across circumboreal regions of the subarctic Northern Hemisphere. Kinnikinnick (First Nations for "smoking mixture") is a common name in Canada and the United States. It is one of several related species referred to as bearberry.


Život.

Szisz Ferenc se narodil v malém městě Szeghalom v tehdejší uherské župě Békés v uherské části tehdejšího Rakousko-Uherska 20. září 1873. Jeho rodina patřila k Sedmihradským Sasům, původně se jmenovala „Süß“.  Vyučil se zámečníkem, ale byl fascinován vzrůstajícím automobilismem, rozhodl se pokračovat studiem železničního inženýrství a designu. Po nějaké době, strávené v různých rakouských a německých městech (Vídeň, Mnichov a Berlín), se na jaře 1900 usadil v Paříži, kde našel práci v nově vzniklé firmě Renault.

Závodní kariéra.

U Renaultu jej jeho inženýrský talent přivedl do zkušebního oddělení a poté, co společnost v roce 1902 vstoupila do závodů, byl vybrán jako řidič-mechanik Louise Renaulta. Po smrti Marcela Renaulta při závodě Paříž – Madrid v roce 1903 se stal závodním řidičem týmu. V roce 1905 skončil na pátém místě v kvalifikačním závodě () pro Pohár Gordona Bennetta na okruhu Auvergne u města Clermont-Ferrand. V říjnu toho roku jej Renault, společně s dalšími francouzskými a italskými výrobci, vyslal do Spojených států na Vanderbiltův pohár, který se konal na Long Islandu v New Yorku. Mezi závodníky jako Felice Nazzaro a Louis Chevrolet na vozech Fiat, dojel Szisz na pátém místě, vítězem se stal Victor Hémery na voze Darracq. Sziszovou primární úlohou bylo vedení testovacího týmu Renault, to omezovalo jeho přímou účast v závodech. Přesto se v roce 1906 zapsal do análů motoristického sportu když se svým řidičem-mechanikem M. Marteau za volantem vozu Renault AK 90CV zvítězil v Grand Prix Francie v Le Mans. Průměrná rychlost posádky byla 101,2 km/h. Vítězství ve Velké ceně Francie vypsané Automobile Club de France a komerční úspěch závodu vedl k pořádání dalších národních závodů tohoto typu po celé Evropě. Následující rok ve francouzské Velké ceně zvítězil Ital Felice Nazzaro, který dojel v roce 1906 za Sziszem druhý. Ferenc Szisz se účastnil Velké ceny i v roce 1908, ale závod nedokončil kvůli technické závadě, podobně se mu vedlo i v Savannah v Georgii na "American Grand Prize", závodě pořádaném Automobile Club of America.  Počátkem roku 1909 Szisz opustil Renault a otevřel si vlastní dílnu v Neuilly-sur-Seine. V červenci 1914 jej Fernand Charron, majitel stáje Alda, přesvědčil, aby se s jeho vozem Alda účastnil Grand Prix Francie v Lyonu. Zvítězil Christian Lautenschlager na voze Mercedes, Szisz měl vůz označen čestným startovním číslem „1“, ale pro zranění po ujetí poloviny trasy závod nedokončil. Při výměně poškozeného kola jej srazil jeden z vozů Opel a Szisz utrpěl zlomeninu ruky.

Po ukončení kariéry.

Evropské automobilové závody skončily v září 1914 s počátkem první světové války. Szisz, který získal francouzské občanství, dobrovolně vstoupil do francouzské armády. Sloužil jako velitel dopravní jednotky v Alžíru, dokud nebyl hospitalizován s břišním tyfem.  Na konci války odešel do letecké továrny Breguet, kde pracoval až do roku 1930, kdy odešel do penze. Žil na venkově, v domě v Auffargis poblíž Paříže, kde v roce 1944 zemřel. Ferenc Szisz a jeho žena jsou pohřbeni na farním hřbitově v Auffargis.  Muzeum Ference Szisze je součástí Muzea Renault u okruhu Le Mans.

Zajímavost.

Sziszova smrt zůstala po určitou dobu bez povšimnutí. V 50. letech 20. století způsobili v Maďarsku senzaci historici, kteří prohlašovali, že našli Ference Sziszse. Jistý muž se za něj vydával a prohlašoval, že se vrátil z Francie (ač ale neuměl francouzsky). Poskytl i rozhovory o „své závodní kariéře“. Tento muž zemřel v roce 1970 v Maďarsku, což uvádí i některé zdroje. Mezitím se objevily dokumenty dokládající, že skutečný Ferenc Szisz zemřel v roce 1944 ve Francii, a onen muž byl pouze obratný podvodník. Jiné zdroje uvádí, že se za něj vydával v Maďarsku jeho bratr, který zemřel v roce 1970.

Ferenc Szisz (20. září 1873 Szeghalom, Rakousko-Uhersko – 21. února 1944 Auffargis, Francie) byl maďarský automobilový závodník a vítěz první Grand Prix v historii. Tohoto vítězství dosáhl 26. června 1906 v Grand Prix Francie s vozem Renault 90CV.

Ferenc Szisz (September 20, 1873 – February 21, 1944), was a Hungarian race car driver and the winner of the first Grand Prix motor racing event on a Renault Grand Prix 90CV on 26 June, 1906.


Historie.

Před vynalezením stahovacích pásků byly kabelové svazky spojovány pomocí drátů nebo provázků. Tyto způsoby byly označovány jako šněrování, ovazování a podobně. Za vynálezce stahovacích pásků je označován Američan George M. Rapata, který si podal patent 1. října 1954 a byl zaměstnancem firmy Illinois Tool Works. V roce 1958 přišly na trh zdokonalené pásky od firmy Thomas & Betts a od roku 1968 jsou stahovací pásky vyráběny z polyamidu.

Materiál.

Do zavedení výroby z polyamidu (PA6.6) byly stahovací pásky vyráběny především z PVC. To bylo cenově příznivé, ale pásky z PVC nebyly odolné povětrnostním vlivům a rychle stárly. V současnosti jsou stahovací pásky vyráběny především z polyamidu PA6.6, známého také jako nylon. Název nylon je ale obchodní známka konkrétního výrobce, firmy DuPont. Jsou dostupné i pásky z dalších materiálů, například z polyuretanu nebo nerezové oceli. Polyamid se používá, protože má mnoho vlastností, výhodných pro stahovací pásky a upevňovací prvky. Jsou to například: Polyamid má omezenou odolnost vůči kyselinám. Stahovací pásky z polyuretanu mají jiné vlastnosti: Důležitým hlediskem pro použití stahovacích pásek, použitých v zemích Evropské unie je respektování směrnice označované jako REACH.

Obsah vody.

Polyamid je hygroskopický plast. To znamená, že materiál vodu přijímá, ale také se jí zbavuje. Při normálních podmínkách (23 °C a 50 % relativní vzdušné vlhkosti) je obsah vody v polyamidu přibližně 2,5 %. Mechanické vlastnosti polyamidu, především pružnost a trvanlivost, silně závisí na obsahu vody. Pro optimální použití stahovacích pásků je proto důležité, aby obsah vody v plastu dlouhodobě zůstával právě na 2,5 %. Při dlouhodobém skladování ztrácí polyamid vodu. Výrobci proto obsah balení zvlhčují.

Výroba.

Stahovací pásky z polyamidu se vyrábějí vstřikováním z plastového granulátu. Při zpracování je základní materiál zahřátý na potřebnou teplotu, při které je tekutý. Následně je plast pod tlakem vstříknut do vícenásobné lisovací formy. Při jednom cyklu lze vyrobit několik desítek kusů.  Také jsou dostupné stahovací pásky, které mohou současně sloužit k popisu kabelových svazků. Část pásky je rozšířená do plošky, kam je možné umístit popis (samolepku, štítek).  Stahovací pásky mohou být použity jako jednorázová pouta při zákroku policie. Stahovací pásky s popisovým polem mohou být použity k označení kabelů, ale také k označení pytlů.

Normy.

Vlastnosti a použití stahovacích pásků popisuje norma ČSN EN 62275 "Systémy vedení kabelů – Stahovací pásky na kabely pro elektrické instalace". Jsou zde uvedeny například tyto charakteristiky:

Jiná obdobná řešení.

Kabelové svazky mohou být svázány pevnými šňůrami a provazy namísto použití mnoha jednotlivých stahovacích pásků. Vzhledem k vysoké pracnosti se ale tento způsob užívá jen zřídka. Mohou být použity také pásky opatřené suchým zipem. Jejich výhodou je snadné a opakované uzavírání a otevírání, nespojují ale kabely dostatečně pevně. Jsou dostupné také výrobky označované jako kabelové organizéry. To jsou stahovací pásky spojené s uzavírací hlavou a držadlem, které umožňují zavěšení nebo přenášení stočeného prodlužovacího kabelu.

Stahovací pásek nebo také vázací pásek je univerzálně využitelný, dobře dostupný a cenově výhodný spojovací prostředek ke vzájemnému mechanickému spojení více kabelů nebo vodičů v místě, kde vedou společně. Důvodem pro použití stahovacích pásků je vyztužení svazku kabelů (vodičů), vedoucích společně, úspora místa stažením kabelů k sobě, případně uchycení kabelů k nosné konstrukci. Jde o pomocný materiál pro mechanické spojení, funkčně má každý kabel (vodič) své vlastní určení. Je tak možné do stejného svazku spojit silové (slaboproudé, optické) kabely různých obvodů, jestliže je to přípustné z hlediska EMC. V současnosti se stahovací pásky využívají k mnoha dalším účelům. Například ve stavebnictví k dočasnému upevnění, jako pomocný prostředek při balení zboží nebo v policejní praxi ke spoutání osob. Výrobky odvozené z původních stahovacích pásků, například doplněné o upevňovací elementy, jako jsou lepicí terčíky, různé háčky nebo příchytky, se využívají především v automobilovém průmyslu.

A cable tie (also known as a hose tie, zip tie, or by the brand name Ty-Rap) is a type of fastener, for holding items together, primarily electrical cables or wires. Because of their low cost and ease of use, cable ties are ubiquitous, finding use in a wide range of other applications.


Život.

Luděk Pachman se stal roku 1944 mistrem ÚJČS, mezinárodním mistrem roku 1950 a titul velmistra mu byl udělen roku 1954. Hrál v šesti mezipásmových turnajích. Sedmkrát vyhrál mistrovství Československa v šachu (1946, 1953, 1957, 1959, 1961, 1963 a 1966). Zvítězil nebo obsadil čelná místa v řadě dalších silných turnajů (vyhrál například v Bukurešti 1949, v Mar del Plata, Santiagu de Chile a v Sarajevu 1959, v Mariánských Lázních 1960, v Sarajevu 1961 a v Athénách 1968). V období 1952–1966 osmkrát reprezentoval Československo na šachových olympiádách a v letech 1959–1967 působil jako redaktor "Československého sportu".  Ačkoli byl zprvu sám komunistou, po událostech roku 1968 změnil své přesvědčení a stal se aktivním antikomunistou a členem katolické církve. Byl několikráte zatčen, vězněn a mučen, nakonec roku 1972 donucen emigrovat do Spolkové republiky Německo, kde vedle své šachové činnosti působil i v emigrantských politických kruzích a v CDU-CSU. V roce 1976 mu bylo odebráno československé občanství, a tak reprezentoval SRN na šachové olympiádě a roku 1978 se stal mistrem SRN. V Německu také působil jako šéfredaktor časopisu "Das Schach-Archiv", stálý spolupracovník deníku "Die Welt" a dalších německých listů.  Po sametové revoluci se vrátil do vlasti a zapojil se do politických kampaní KDU-ČSL. Před rozpadem Československa mluvil o možnosti opětovného připojení Podkarpatské Rusi. Podílel se na založení nakladatelství "ŠACHinfo". Žil střídavě v Německu a v Praze, od roku 1998 pouze v Německu.  O svém členství v komunistické straně po změně svého přesvědčení napsal: "„Patřil jsem k podivnému společenství lidí, pro které jakési budoucí vidiny jsou vším a současné utrpení milionů ničím, kteří nenávist vydávají za vyšší lásku a násilí za vyšší svobodu, nadekretované formule za pravdu a mít vlastní odlišný názor za zločin.“"  Spisovatel Josef Škvorecký zachytil Pachmanovy životní osudy a názorový přerod v příběhu šachového velmistra Bukavce, jedné z četných vedlejších postav svého románu "Mirákl", inspirovaných skutečnými osobami.

Luděk Pachman, též po emigraci Ludek Pachman (11. května 1924, Bělá pod Bezdězem – 6. března 2003, Pasov) byl československý a od roku 1972 německý mezinárodní šachový velmistr, šachový teoretik, pedagog, publicista a politický aktivista, bratr mezinárodního velmistra kompozičního šachu Vladimíra Pachmana.

Luděk Pachman (German: Ludek Pachmann, May 11, 1924 in Bělá pod Bezdězem, today Czech Republic – March 6, 2003 in Passau, Germany) was a Czechoslovak-German chess grandmaster, chess writer, and political activist. In 1972, after being imprisoned and tortured almost to death by the Communist regime in Czechoslovakia, he was allowed to emigrate to West Germany. He lived the remainder of his life there, and resumed his chess career with considerable success, including playing in the Interzonal in 1976 and winning the West German Championship in 1978.


Biografie.

Narodil se v Kaunasu v Litvě. V roce 1938 se společně se svou rodinou přestěhoval do USA a stal se americkým občanem. Byl jedním z vůdců sionistické mládežnické organizace Betar. Do Izraele se přestěhoval v roce 1948, když Izrael deklaroval svou nezávislost. Vstoupil do řad Irgun, v jehož řadách bojoval ve válce za nezávislost.

V politice.

Po válce vstoupil do politiky. Byl jedním ze zakládajících členů strany Cherut (předchůdkyně Likudu). V roce 1973 byl za Likud zvolen do Knesetu. Tam se stal předsedou parlamentního výboru pro zahraniční věci a obranu.  V roce 1981 byl premiérem Menachemem Beginem jmenován izraelským velvyslancem v USA. Na tomto postu setrval až do roku 1983, kdy se stal poprvé ministrem obrany ve vládě Jicchaka Šamira. V této funkci vystřídal Ariela Šarona. V roce 1984 se Arens stal ministrem bez portfeje ve vládě národní jednoty.  V roce 1988 se stal ve vládě Jicchaka Šamira ministrem zahraničí. Na této pozici čelil kritice za nezvládnutí první palestinské intifády a navíc se dostal do trapné pozice po Pollardově aféře, která se objevila v době, kdy se americko-izraelské vztahy poznamenané první libanonskou válkou začínaly stabilizovat. Ve funkci ministra zahraničí setrval do roku 1990, kdy byl Šamirem podruhé jmenován ministrem obrany. V této funkci setrval až do roku 1992, kdy jeho mateřská strana Likud prohrála volby. V té době byl svým okolím vnímán jako zastánce tvrdé linie ve vztazích s Araby.  Po volební porážce v roce 1992 na čas opustil politiku. Vrátil se do ní v roce 1999, kdy se postavil ve volbách do vedení Likudu proti svému bývalému chráněnci Benjaminu Netanjahuovi. Přestože prohrál (získal jen 18 hlasů) přibral jej Netanjahu v lednu 1999 do své vlády na post ministra obrany poté, co z tohoto postu vyhodil Jicchaka Mordechaje.  Politiky se Arens vzdal definitivně koncem roku 1999. Přesto ji nadále komentoval. V roce 2005 patřil ke kritikům stažení z Pásma Gazy a v roce 2006 byl jedním z těch, kteří žádali zřízení parlamentní vyšetřovací komise k druhé libanonské válce. Jak tvrdil, Izrael tuto válku prohrál,a to s velmi malou skupinou lidí; 500 příslušníků Hizballáhu nemělo být pro izraelskou armádu žádný problém.  Ke sklonku života byl předsedou rady guvernérů Arielské univerzity a publikoval články v deníku Ha'arec.

Moše Arens (: ; narozený 27. prosince 1925 Kaunas – 7. ledna 2019 Savjon) byl izraelský inženýr, vědec, profesor Technionu v Haifě, politik, člen strany Likud, ministr obrany ve třech izraelských vládách a velvyslanec Izraele ve Spojených státech.

Moshe Arens (27 December 1925 – 7 January 2019) was an Israeli aeronautical engineer, researcher, diplomat and Likud politician. A member of the Knesset between 1973 and 1992 and again from 1999 until 2003, he served as Minister of Defense three times and once as Minister of Foreign Affairs. Arens also served as the Israeli ambassador to the U.S. and was a professor at the Technion in Haifa.


Implementace.

Při navazování TCP-spojení klient pošle serveru TCP-paket s příznakem SYN. Jako odpověď server pošle klientovi TCP-paket s příznaky SYN a ACK. Jak je možné se dočíst pod pojmem TCP, jedna z částí paketu se nazývá sekvenční číslo ("sequence number"), kterého se v protokolu TCP užívá k seřazení paketů po průchodu sítí. Podle specifikace TCP může jedna ze stran určit číslo první sekvence, což druhá strana musí respektovat. Takže SYN-cookies jsou počáteční čísla sekvencí n, která jsou pečlivě vybírána podle následujících pravidel:  Takže počáteční TCP sekvence neboli SYN-cookie se počítá například takto:  "(Poznámka: Protože m se kóduje na tři bity, server může použít jen 8 jedinečných hodnot m.)"  Server zvolil počáteční číslo TCP-sekvence a klient je povinen podle specifikace protokolu TCP toto respektovat. Paket s příznaky SYN a ACK přijde od klienta s číslem sekvence "n+1". Server tedy odečte jedničku a má číslo "sušenky", kterou poslal klientovi. Pak provede tyto operace:  Pokud je vše v pořádku, pokračuje se v navazování podle obvyklého scénáře: pošle klientovi TCP paket s příznakem ACK.

Výhody.

Využití metody SYN-cookies neporušuje specifikace a je kompatibilní se všemi implementacemi protokolu TCP.

Nevýhody.

Při používání SYN-cookies je třeba mít na paměti tyto dvě věci:  Tato omezení je třeba brát jako jistou míru sub-optimality. Jejich efekt je klienty postřehnut jen vzácně. Ale je-li server bez technologie SYN-cookies vystaven útoku, další pokusy o spojení jsou zamítnuty a to je dosti protivné. Zachování dosažitelnosti služby za cenu ztráty "pár tajemných vychytávek" je tedy rozumný kompromis.

Historie.

Techniku vytvořil Daniel J. Bernstein a Eric Schenk v září roku 1996. První implementaci provedl o měsíc později Jeff Weisberg na operačním systém SunOS. Eric Schenk uvolnil implementaci pro Linux v únoru roku 1997. (Současnou implementaci používá například net.ipv4.tcp_syncookies.)

SYN cookies je klíčový prvek obrany proti útoku záplavou paketů protokolu TCP s příznakem SYN, pro který se používá anglické označení SYN flood. Útok spočívá v zaslání velkého množství žádostí o navázání spojení, které je nutno jistou dobu uchovávat (ve frontě). Tyto žádosti však nebudou dovedeny do konce, čímž dojde k zaplnění oné fronty a odmítání dalších, i korektních žádostí.

SYN cookie is a technique used to resist IP Spoofing attacks. The technique's primary inventor Daniel J. Bernstein defines SYN cookies as "particular choices of initial TCP sequence numbers by TCP servers." In particular, the use of SYN cookies allows a server to avoid dropping connections when the SYN queue fills up. Instead of storing additional connections, the SYN queue entry is encoded into the sequence number sent in the SYN+ACK response. If the server then receives a subsequent ACK response from the client with the incremented sequence number, the server is able to reconstruct the SYN queue entry using information encoded in the TCP sequence number and proceed as usual with the connection.


Kariéra nacionálního socialisty.

Vyrůstal v malém městě Kelbra jako jediné dítě svobodné matky Henrietty Schmidtové v domě svého děda obuvníka Karla Schmidta. Mládí prožil v jednoduchých, avšak zajištěných poměrech. Do NSDAP a SA vstoupil již v posledním roce gymnázia (1931). Po uchopení moci nacisty vystoupil dne 10. května 1933 jako studentský řečník při pálení knih v Kielu. Působil rovněž na dalších pozicích v Národně socialistickém německém svazu studentstva a v roce 1935/36 převzal úřad župního studentského vůdce pro Šlesvicko-Holštýnsko. V roce 1936 promoval na univerzitě v Kielu na doktora filozofie, disertační prací "Přínosy k teorii významových symbolů v indogermánských jazycích". Následně se stal na této univerzitě vědeckým asistentem v psychologickém ústavu. V roce 1938 vstoupil do SS (členské č. 308263). Poté byl jmenován legačním radou II. třídy v tiskovém a zpravodajském oddělení ministerstva zahraničí.  V roce 1940 byl v SS povýšen na Obersturmbannführera. V témže roce se stal tiskovým mluvčím ministra zahraničí Joachima von Ribbentropa a vyslancem I.třídy. V této funkci mu byl podřízen informační a tiskový odbor ministerstva zahraničí.  Jeho hlavním úkolem na ministerstvu bylo vedení denních tiskových konferencí. Proto je také považován za jednoho z hlavních propagandistů nacionálního socialismu během druhé světové války. Měl rozhodující vliv na nejrozšířenější propagandistický časopis nacionálně-sociální strany "Signal", který byl vydávaný nákladem 2,5 mil. výtisků. Nedávný výzkum také doložil, že jeho vliv byl přinejmenším srovnatelný s Otto Dietrichem, (říšským tiskovým vedoucím u Adolfa Hitlera) a Hansem Fritzschem (tiskovým vedoucím na říšském ministerstvu propagandy).  Je skutečností, že prostřednictvím propagandy ospravedlňoval holokaust. Toto propagandistické odůvodnění bylo prováděno ve spolupráci s Kulturně politickým oddělením,jemuž předsedal Franz Six a oddělením pracovní skupiny "Vnitro II" s jeho ředitelem Horstem Wagnerem – spojkou mezi Ribbentropem a Himmlerem a zastupujícím vedoucím židovského referátu ministerstva zahraničí promovaným juristou Eberhardem von Thadden. Když byly koncem června 1942 slovenskou vládou zastaveny deportace Židů, zvýšila německá strana svůj tlak na ministerského předsedu Tuku. Schmidt jako mluvčí ministerstva zahraničí mezitím v Bratislavě (Preßburgu) vysvětloval tamnímu tisku, že židovský problém je problém politické hygieny, který musí být všude potlačován, aby se zabránilo rozkladu národního organismu. V květnu 1944 zase radil, jak zabránit obvinění z masových vražd při deportacích maďarských Židů: "Navrhované opatření (proti Židům v Budapešti) bude, vzhledem k jeho rozsahu, přitahovat pozornost a způsobí prudkou reakci. Odpůrci budou křičet o pronásledování atd. a za použití hrůzných zpráv se pokusí získat podporu neutrálů. Chtěl bych proto navrhnout, že pokud se má tomuto zabránit, je třeba vytvořit vnější příčiny a důvody k této akci, jako například nálezy výbušnin v židovských spolkových objektech a synagogách, sabotážních organizací, podvratných plánů, útoky na policisty, devizové vydírání ve velkém stylu s cílem oslabení maďarského hospodářství. Poslední kapkou pro tuto akci by musel být nějaký křiklavý případ, který by tuto velkorazii spustil."  Jako vedoucí tiskového oddělení ministerstva zahraničí v roce 1943 napsal: "Židovská otázka není otázkou humanity nebo náboženství, je to pouze a jenom otázka politické hygieny" "Židovství musí být likvidováno kdekoli se objeví, protože je to politický patogen, enzym rozkladu a smrt každého národního organismu. (...)..  Nacistické plány pro Evropu propagoval v stopách svého přítele Franze Alfreda Sixe, vedle konkrétních výzev k vraždění Židů. Ve své knize "Rukojeť Evropy" píše v roce 1943 o Ose s Itálií: "My Národní socialisté, musíme evropský prostor nově uspořádat. Evropa může žít v budoucnosti pouze ve fašistické a nacionálně socialistické formě života. (...) Poté co západní liberální principy ztratily schopnost pro překonání životní bídy, stojí obě země před vytvořením evropského systému států, před velkým revolučním úkolem".

Po válce.

Schmidt byl 6. května 1945 zatčen a téměř dva a půl roku internován. Dlouho zůstávalo nejisté, zda by se měl objevit u soudu jako obžalovaný, nebo jako svědek obžaloby. V procesu "Wilhelmstrasse" nakonec vystoupil v trestním stíhání jako svědek obžaloby a hrál roli ochránce demokratické svobody tisku.  Od roku 1965 do roku 1971 vedlo proti němu státní zastupitelství ve Verdenu vyšetřování pro podezření z trestného činu vraždy. Ale zjišťovací řízení, které mělo objasnit jeho zapletení do vražd maďarských Židů, bylo bez výsledku zastaveno. Tak se nikdy nemusel před soudem za svou činnost v nacistickém státě zodpovídat.

Kariéra spisovatele a politického publicisty..

Po druhé světové válce žil v Scheeßelu, kde byl v letech 1958–1974 místopředsedou zřizovatele školního společenstva Eichenschule eG, soukromého gymnázia Eichenschule Scheeßel.  Od roku 1950 psal příspěvky pro časopis "Krystal", který byl vydáván ve vysokém nákladu. Používal zde pseudonym Paul Karell", později Paul Carell"'.  Souběžně s výše zmíněnými zjišťovacími řízeními začala jeho druhá úspěšná novinářská kariéra. Pracoval jako nezávislý spolupracovník, pod různými pseudonymy, s deníky jako Die Welt a Die Zeit jako P.C. Holm. Psal také pro "Norddeutsche Rundschau" a "Der Spiegel". V tomto zpravodajském magazínu dal do oběhu, a to již 16. ledna 1957, tézi o jediném pachateli požáru Říšského sněmu v roce 1933 Marinusu van der Lubbe, která zbavovala nacisty obvinění. Byl považován za vlivného poradce nakladatelství Springer-Verlag. Ještě v předstihu takzvaného přezbrojení NATO jadernými zbraněmi středního doletu žádal v roce 1979 v Axel Springerově Welt am Sonntag změnu doktríny Bundeswehru ve směru údajně žádoucí takzvané preventivní obrany. Stejný požadavek, doplněný obhajobou neutronové bomby, kladl Carell Schmidt už jeden rok předtím ve svém projevu před nadací Carl Friedrich von Siemens : "Řešením tohoto problému je neutronová bomba. (...) Potřebný vojenský účinek zvýší protivníkovi riziko nasazení těchto zbraní, čímž se zvýší efekt odstrašení a vojenský účinek. Vzhledem k nepostradatelné preventivní obraně, je proto neutronová bomba naléhavě nutná modernizace taktické jaderné zbraně".  Úspěšnost jeho knih, "Operace Barbarossa" a "Spálená země" z něj udělala předního poválečného kronikáře bojů v SSSR za druhé světové války. V nakladatelství Ullstein se objevila v roce 1980 jeho kniha "Vězni" o osudu německých válečných zajatců v Rusku. Tyto knihy měly ve Spolkové republice Německo (v převážné většině) pozitivní odezvu. Například Die Welt napsal: "Přispívá ke snížení resentimentu mezi Němci a Rusy (...) jako kvalifikovaný historik." Historik Bodo Scheurig usuzoval naproti tomu ve Frankfurter Allgemeine Zeitung, že Carellova prezentace ruské kampaně, "ohlupuje ty, kteří jsou náchylní zapomenout a roztrpčuje (ty), kteří mohou těžko zapomenout a trvají na celé pravdě." Jonathan Littell, nechá ve svém, na faktech založeném románu "Ztepilí" vypravěče konstatovat, že Carell své dvousvazkové dílo o válce proti SSSR napsal, aniž jednou zmínil slovo Žid, "vynikající" historiografická práce vzhledem k masovým nacistickým zločinům v této zemi. Sotva něco jasněji prokazuje mentální potlačení těchto zločinů nacisty, jako tato skutečnost.  Roku 1992 vyslovil tvrzení, že výsledek druhé světové války byl po bitvě u Stalingradu stále ještě otevřený. Nakonec přivodilo porážku Německa ve válce jen selhání Adolfa Hitlera. Velení Wehrmachtu a vynikající stratégové, jako například Erich von Manstein mohli dosáhnout, bez jeho zasahování, aspoň nějaký nerozhodný mír.  Do konce svého života popíral německé zločiny na ruském obyvatelstvu. Útok na Sovětský svaz byl preventivní úder k zabránění hrozícímu útoku Rudé armády.

Paul Carell, narozen jako Paul Karl Schmidt, (2. listopadu 1911 v Kelbra (Kyffhauser) – 20. června 1997 v Rottach-Egern) byl SS-Obersturmbannführer, mluvčí ministra zahraničních věcí Joachima von Ribbentropa a po roce 1945 úspěšný spisovatel a novinář listu "Die Zeit" a "Der Spiegel". Od roku 1993 používal také pseudonym Carell-Schmidt – například na zakládající listině nadace Hans Filbinger.

Paul Carell (born Paul Karl Schmidt; 2 November 1911, Kelbra – 20 June 1997) was a German propagandist who was the chief press spokesman for Joachim von Ribbentrop's Foreign Ministry during the Nazi era. In this capacity during World War II, he maintained close ties with the Wehrmacht, while he served in the "Allgemeine-SS" (General SS). One of his specialities was the "Jewish question". After the war, Carell became a successful author, although critics claim that his books romanticized and whitewashed the Wehrmacht.


Život.

Andreas Hammerschmidt se narodil snad v roce 1611 nebo roku 1612 v severočeském Mostě. Jeho otec byl sedlářem a pocházel z vesnice Carthaus nedaleko Cvikova. Po vydání rekatolizačních patentů císaře Ferdinanda II. ve dvacátých letech 17. století musel Hammerschmidtův otec buď přestoupit na katolickou víru, nebo z Čech odejít. V roce 1626 Hammerschmidtovi jako mnoho dalších protestantů odešli do Freibergu v Sasku. Jejich syn zde pokračoval ve studiu hudby. V roce 1633 odešel se svým učitelem komponování Stephanem Ottou do Weesensteinu u Drážďan na dvůr hraběte Rudolfa z Bünau. Hammerschmidt ve Weesensteinu působil jako dočasný varhaník. V roce 1634 si Hammerschmidta vybrala městská rada ve Freibergu na místo ředitele kůru v kostele sv. Petra, místa se ujal v červnu následujícího roku. Ve Freibergu se roku 1637 oženil a získal měšťanské právo.  Roku 1639 se Andreas Hammerschmidt přestěhoval do Žitavy, kde v kostele sv. Jana Křtitele zastával místo varhaníka a ředitele kůru. V roce 1656 si Hammerschmidt zakoupil dvůr, o tři roky později rozšířil svůj pozemek nákupem pustého místa před jednou z žitavských bran, která dříve byla součástí městských hradeb. Zde si postavil panský dům.  Andreas Hammerschmidt zemřel v Žitavě 29. října 1675.

Dílo.

Hammerschmidt skládal již za svého pobytu ve Weesensteinu, kde složil "Sirachs Lob und Dankspruch", následoval zpěvník "Freut euch ihr Christen alle". Hammerschmidtovo dílo obsahuje přes šest stovek skladeb především chrámové hudby jako mše, madrigaly, kantáty, symfonie, moteta či chorály s instrumentálním a varhanním doprovodem. Známé jsou jeho duchovními koncerty. Vedle vokálních děl skládal i instrumentální skladby. Dále jsou to tzv. dialogy, ve kterých spojil chrámové písně a koncertem. Dialogy komponoval na biblické texty. Jeho nejslavnějšími dialogy jsou "Musikalische Andachten" (1638-1652) a "Gespräche über die Evangelia" (1655). Další část Hammerschmidtovy tvorby tvoří slavnostní písně, pokání a děkovné písně. V roce 1662 vyšel pod názvem "Kirchen- und Tafelmusic" soubor 22 skladeb věnovaný žitavskému purkmistrovi. Hammerschmidt složil i 159 tanců. Jeho další přínos spočívá v písňové tvorbě, kterou představují orchestrální taneční suity a skladba "Weltliche Oden oder Liebesgesänge" obsahující dueta, tria a monodie s nástrojovým doprovodem. Posledním autorovým dílem jdou šestihlasé časové modlitby z roku 1671.

Andreas Hammerschmidt (1611 nebo 1612, Most – 29. října 1675, Žitava) byl skladatel a varhaník, představitel německé protestantské chrámové hudby 17. století.

Andreas Hammerschmidt (1611 or 1612 – 29 October 1675), the "Orpheus of Zittau," was a German Bohemian composer and organist of the early to middle Baroque era. He was one of the most significant and popular composers of sacred music in Germany in the middle 17th century.


Trasa.

Dálnice měla spojit metropole několika jugoslávských svazových republik. Od severní hranice země s Rakouskem vedla její trasa přes Lublaň do Záhřebu, dále Slavonií do Bělehradu, hlavního města země. Odtud pokračovala jižním směrem přes Šumadii až k jihosrbské Niši a dále do Makedonie, procházela východně od její metropole Skopje a končila na jižních hranicích Jugoslávie s Řeckem v Đevđeliji.

Historický vývoj.

Stavba socialismu.

Po druhé světové válce byla silniční síť v Jugoslávii ve velmi špatném stavu, komunikace pro dálkovou dopravu chyběly, motorizace postupovala a země zaostávala. Proto byl zahájen velký projekt na realizaci této stavby. Účastnilo se jej na 319 155 lidí, brigádníků (domácích i zahraničních), či vojáků. Jugoslávský vůdce Josip Broz Tito několik stavenišť s brigádníky navštívil osobně. Jugoslávskému státu se na výstavbu dálnice nedostávalo mechanizace (na stavbě úseku ze Záhřebu do Bělehradu bylo k dispozici jen 68 buldozerů a 108 traktorů). Většina prací byla vykonána lidmi jejich fyzickou silou, za pomoci lopat a krumpáčů. Hlavní stavební práce probíhaly od roku 1948.  První úsek mezi Záhřebem a Bělehradem byl zprovozněn 27. července 1950 na den povstání chorvatského lidu proti fašistům. Vedl ze Záhřebu směrem na území dnešního Slovinska. V současné době připomíná výstavbu dálnice za pomoci mobilizovaných tisíců dělníků betonový monument v Záhřebu u výpadovky na dálnici. Dálnice však nebyla čtyřproudou vysokokapacitní silnicí v současném slova smyslu, nýbrž moderní dvouproudovou dálkovou silnicí, která vznikala s cílem propojit jednotlivé části Jugoslávie. Vyhýbala se všem hustě osídleným místům; města obcházela obchvaty. Jendotlivá křížení s ostatními silnicemi byla úrovňová, což při hustším provozu znamenalo zpomalení dopravy.  Zatímco na přelomu 40. a 50. let probíhala výstavba především na západě země a podařilo se spojit dvě největší města země (Bělehrad a Záhřeb), po nějakou dobu došlo k přerušení stavebních prací. Investiční náklady na nové dopravní i jiné stavby byly značné (spolu s dálnicí byl prostřednictvím dobrovolnických brigád budován i Nový Bělehrad). V roce 1959 byla zahájena výstavba úseku Paraćin-Niš a Demir Kapija-Negotino. Práce probíhaly poměrně rychlým tempem (jednotlivé úseky byly dávány do provozu v řádu měsíců). V dubnu 1961 byl budován úsek Grdelica-Skopje, v grdelické soutěsce, kde vyžadoval nemalý objem zemních prací. Po roce 1961 byly za pomoci dobrovolnických brigád modernizovány další silnice v zemi, především v centrálním Srbsku.

Výstavba moderní dálnice.

Vzhledem k tomu, že dálnice měla značný mezinárodní význam (de facto hlavní tah přes celou SFRJ ve směru Itálie/Rakousko - Řecko/Turecko, byla využívána také značně i v mezinárodní dopravě. Původní stavba z 50. let proto již po téměř dvaceti letech přestala vyhovovat míře provozu. Množily se četné dopravní nehody. Jugoslávští političtí představitelé se proto rozhodli celou stavbu zmodernizovat, především v úseku Bělehrad - Záhřeb. Vzhledem k tomu, že se však největší část tohoto úseku nacházela na chorvatském území a klíčový ekonomický přínos pro dálnici měla především srbská ekonomika, byla vyjednávání o tom, která svazová republika bude stavbu financovat, plná střetů a konfliktů. Chorvatská strana výstavbu přes 300 km dlouhého úseku od Záhřebu až po Batrovce bez spoluúčasti federálních subjektů odmítala, a srbští představitelé zafinancovali pouze úsek o délce 40 km ke Sremské Mitrovici. Do poloviny 80. let tak dálnice vedla ze Záhřebu pouze až k obci Okučani. Problém byl nakonec vyřešen v roce 1989, neboť získal Jugoslávie úvěr od mezinárodních finančních institucí.  Celá dálnice proto před rozpadem země zprovozněna nebyla, některé úseky ve Slovinsku a Makedonii byly dokončeny až v 90. letech; v současné době již chybí dokončit etapy jen velmi krátké. Výstavba moderní dálnice v Severní Makedonii v údolí řeky Vardar probíhala ještě v 2. desetiletí 21. století. Po rozpadu země se celá dálnice rozdělila na několik místních (A3 v Chorvatsku, A2 ve Slovinsku a i úseky v Srbsku a Severní Makedonii mají vlastní označení).

Dálnice Bratrství a jednoty ( Autoput Bratstvo i jedinstvo, Avtocesta Bratstvo in enotnost, Автопат "Братство и единство) je bývalé označení dnes již několika dálnic, nacházejících se v zemích západního Balkánu, které tvořily před rokem 1991 součást Jugoslávie.

The Brotherhood and Unity Highway (; ; or, ), officially classed as the M-1 Highway, was a highway that stretched over across Yugoslavia, from the Austrian border at Rateče near Kranjska Gora in the northwest via Ljubljana, Zagreb, Belgrade and Skopje to Gevgelija on the Greek border in the southeast. It was the main modern highway in the country, connecting four constituent republics.


Taxonomie.

Společně s vychucholem povolžským patří do tribu vychucholové. Dříve bylo v tomto tribu mnohem více druhů, ale časem všechny druhy vyhynuly.

Popis.

Vychuchol pyrenejský je dlouhý 11 až 16 cm s ocasem dlouhým od 12 do 16 cm. Váží 35 až 80 g. Vychucholové mají citlivé čenichy a velké plovací blány na zadních tlapkách. Můžou uzavřít své nosní nozdry a ušní ventily, proti vnikání vody do těla. Pak se dorozumívají pomocí echolokace.  Těla vychuchola je pokryto srstí, kromě čenichu a ocasu. Typičtí jsou díky svému hnědému tělu s lehkým zbarvením na břiše. Čenich je černý s vousky, které jim umožňují funkci cítit pohyb své kořisti. Je dlouhý a hledají jím potravu v zemi, když nosem ryjí do země. Dožívají se nejméně 3,5 roku. Vychucholové jsou noční lovci malých bezobratlých živočichů, šneků a garnátů. V každém vrhu se rodí 3–4 mláďata, a to až třikrát do roka. Březost trvá asi 30 dnů.

Rozšíření.

Vychucholové pyrenejští jsou zdatní plavci. Žijí tedy hlavně u vody. Kromě blan mají i drápky, které jim umožňují dobře lézt po strmých svazích. Pyreneje jsou tedy pro ně ideálním prostředím. Většinou žijí v páru. Samci mají větší území než samice. Celkově jsou ale k ostatním dospělým jedincům agresivní.  Nejnovější studie ukázaly, že výzkumy z 80. a 90. 20. století jsou nespolehlivé. Starší údaje uváděly, že vychucholové jsou rozšířeni od severní části Pyrenejského poloostrova až po Francii. Právě nové výzkumy ukázaly, že tento druh je na jižní části poloostrova kriticky ohrožený, či úplně vyhynulý. Důvodem snižování počtu tohoto druhu ve Španělsku a v Portugalsku jsou hlavně přehrady, které se zde v poslední době staví. Jsou náchylní ke znečištěné vodě. Tento problém se týká i katalánského národního parku Alt Pirineu, kde se vychucholové též hojně vyskytují.

Ochrana.

Snaha o ochranu druhu je vedena projekty "Estrategia Nacional de Conservación del Desmán Ibérico" a "Proyecto LIFE+ Desmania" společně s Evropskou komisí, která finančně přispívá z 50 %. Hlavní hrozbou pro vychucholy jsou přehrady, celková těžba, špatná kvalita vody a invazivní druhy, jako norek americký, které je ohrožují.

Vychuchol pyrenejský ("Galemys pyrenaicus") je savec, který je aktivní hlavně v noci. Je to jeden ze dvou žijících druhů vychucholů na území Evropy. Tento druh se vyskytuje hlavně na severu Španělska a v Pyrenejích.

The Pyrenean desman ("Galemys pyrenaicus") is a small semiaquatic, globally threatened mammal related to moles and shrews, and, along with the Russian desman ("Desmana moschata"), is one of the two extant members of the tribe Desmanini. The species occurs in north and central parts of Spain and Portugal, French Pyrenees, and Andorra, but severe range contractions have been documented across its geographic distribution.


Výskyt.

Arkticko-alpínský druh vyskytující se hlavně v severském pásmu Evropy a Severní Ameriky. V jižněji položených krajích osídlil pouze hornaté oblasti, např. Pyreneje, Alpy, Českou vysočinu, Karpaty i Dinary na Balkáně. V České republice roste tento reliktní druh výhradně v subalpínském pásmu v Krkonoších a Hrubém Jeseníku.

Ekologie.

Vlhkomilný poloparazit jenž se vyskytuje hlavně na prameništích, ve vlhkých skalních štěrbinách a karech, někdy i v zavlhlých trávnících s nízkými rostlinami. Požaduje trvale či periodicky vlhkou půdu se zásaditou reakcí a dobře zásobenou živinami, obvykle se vyskytuje na vápencích nebo zásaditých vyvřelých či metamorfovaných horninách. Dokáže růst i ve vysoké nadmořské výšce, většinou až nad horní hranici lesa. V Alpách se lze s lepnici alpskou setkat i ve výšce 3000 m. Fenologické optimum růstu tohoto hemikryptofytu je v závislosti na abiotických faktorech od června do srpna.  Rostlina má v listech přítomen chlorofyl a dokáže zužitkovat sluneční záření, od okolních rostlin však svými specializovanými kořínky s haustorii čerpá vodu a minerální látky potřebné hlavně k vytváření květů. Parazituje široký sortiment rostlin, například děhel lesní, pcháč bahenní, tužebník jilmový, štírovník bažinný a téměř všechny traviny. Rozmnožuje se jak oddenky, tak i semeny. Její listy obsahují mj. voňavé a těkavé látky: alfa-pinen, z-3-hexen, z-3-hexenylacetat, fenylacetaldehyd a fenylacetonitril.

Popis.

Poloparazitická, vytrvalá, řídce trsnatá bylina vyrůstající z větveného oddenku. Vzpřímená nebo vystoupavá lodyha bývá jednoduchá a průměrně 10 až 25 cm vysoká. Je tupě čtyřhranná, často načervenalá a ve spodní části má roztroušené jednoduché a v horní části husté žláznaté chlupy. Lodyha je dole porostlá listy šupinovitými a výše listy bylinnými, ty jsou vejčité, tmavě zelené až nafialovělé a 10 až 25 mm dlouhé. Vyrůstají vstřícně a téměř kolmo na lodyhu, jsou přisedlé srdčitou bázi, na vrcholu jsou zahrocené a po obvodě pilovité. Povrch mají hustě žilnatý a oboustranně chlupatý.  Listy se směrem vzhůru zmenšují a přecházejí v chlupaté nafialovělé až fialové listeny. Z jejich úžlabí rostou šikmo vzhůru krátce stopkaté oboupohlavné květy. Vytvářejí vrcholové hlávkovitě stažené květenství které se postupně prodlužuje v jednostranný klas. Jejich nafialovělý zvonkovitý kalich je žláznatě chlupatý a má čtyři ostře špičaté cípy. Asi 2 cm dlouhá, karmínově fialová koruna s úzkou trubkou je dvoupyská. Mírně delší horní pysk je rovný nebo jen mírně zahnutý a dolní je mělce trojlaločný. V trubce koruny jsou čtyři tyčinky se šípovitými prašníky a jedna dlouhá čnělka s bliznou. Rostliny kvetou od června do srpna a jsou opylovány hmyzem. Plodem je vejčitá, z boku stlačená, dvojdílná tobolka asi 10 mm dlouhá obsahující drobná semena. Ploidie druhu je 2n = 24. Smutně zbarvené květy nesou jméno předčasně zemřelého holandského lékaře J. Bartsche (přítel C. Linné).

Ohrožení.

Lepnice alpská se vyskytuje pouze na několika málo stanovištích a její početní stavy vykazují mírně klesající tendenci. V „Červeném seznamu cévnatých rostlin České republiky z roku 2012“ je odborníky klasifikována jako silně ohrožený druh (C2r).

Externí odkazy.

Lepnice alpská ("Bartsia alpina") je nízká, vzácně se vyskytující poloparazitická rostlina, která je však díky svému charakteristickému zbarvení (přecházejícímu od zelené až po tmavě fialovou) jen stěží přehlédnutelná. Je to jediný druh rodu lepnice, který v české přírodě roste.

Bartsia alpina is a species of perennial flowering plant, known by the common name alpine bartsia or velvetbells. It is found in the mountainous regions of Europe and also occurs in Iceland, Greenland and north‐eastern Canada.


Původ.

Šlo o syna bavorského vévody Pia Augusta a jeho ženy Amálie Luisy, princezny a vévodkyně z Arenbergu.

Život.

Jeho výchovy se finančně ujal bavorský král Maxmilián I. Josef. V roce 1817 nastoupil Max do mnichovského Královského výchovného ústavu pro studující, kde se v něm probudil velký zájem o literaturu – sám se začal v průběhu studia věnovat literární činnosti. Od roku 1825 navštěvoval přednášky na univerzitě v Landshutu a v Mnichově. V té době se stal Max také majitelem 9. řadového pěšího pluku.  V roce 1828 se oženil se sestřenicí svého otce Ludovikou Vilemínou, dcerou krále Maxmiliána I. Josefa. Tento sňatek byl dohodnut již v době, kdy byli budoucí novomanželé ještě dětmi. Max a Ludovika Vilemína spolu nakonec měli devět dětí, z nichž do historie nejvýrazněji zasáhla jejich dcera Alžběta, manželka císaře Františka Josefa I. Jejich manželství bylo ale po celou dobu nešťastné. Max měl řadu milenek a nebyl vůbec rodinný typ. Svým nemanželským dětem často věnoval větší pozornost než dětem manželským. Navíc z tehdejšího hlediska byl podivín – etiketa mu moc neříkala, rád se oblékal do lidového kroje a udržoval styk s prostými lidmi a měšťany, což mu jeho příbuzní nemohli odpustit. Ve svém oblíbeném paláci v Possenhofenu kolem sebe shromažďoval umělce a vědce, sám psal pod pseudonymem "Phantasus" básně, novely a dramata. Byl považován za veselého kumpána – rád dobře jedl a pil a na hostinách pro přátele nešetřil. Založil „stolní společnost“, jejíž smysl spočíval v tom, že v roli krále Artuše předsedal svým čtrnácti přátelům a vzájemně soutěžili v tom, kdo víc sní a vypije, případně kdo uloví víc zvěře na honu. V roce 1845 vstoupil do společnosti "Stará Anglie," která měla za úkol pečovat o družnost a humor. Byl také velkým znalcem a podporovatelem bavorské lidové hudby a údajně velmi dobře hrál na citeru. Právě jeho družnost a nenucené užívání radovánek stálo v cestě spokojenému manželství – jeho žena uvažovala vždy spíše prakticky a střízlivě.  V červnu roku 1888 ho postihl první záchvat mrtvice. Na následky dalšího záchvatu zemřel 15. listopadu 1888.

Potomci.

V roce 1828 se oženil s nejmladší dcerou bavorského krále Maxmiliána I. Josefa, Ludovikou a měl s ní devět dětí:

Maxmilián Josef ("Maximilian Herzog in Bayern", též "Maxmilián Josef Bavorský") (4. prosince 1808, Bamberk – 15. listopadu 1888, Mnichov) byl bavorský vévoda z vedlejší falcké rodové linie Wittelsbachů z Birkenfeldu-Zweibrückenu, jehož titul formálně zněl vévoda v Bavorsku (nikoli tedy vévoda Bavorský „"von Bayern"“, ale „"in Bayern"“). Od roku 1845 užívali členové této větve oslovení „"královské Výsosti"“. Otec císařovny Alžběty, zvané Sisi.

Duke Maximilian Joseph in Bavaria (4 December 1808 – 15 November 1888), known informally as Max in Bayern, was a member of a junior branch of the House of Wittelsbach and a promoter of Bavarian folk-music. He is most famous today as the father of Empress Elisabeth of Austria ("Sisi") and great-grandfather of King Leopold III of Belgium.


Život a kariéra.

Backus se narodil ve Filadelfii, stát Pensylvánie, a vyrůstal v nedalekém Wilmingtonu, stát Delaware. Studoval na Hill School v Pottstownu, stát Pensylvánie, a prý nebyl pilný student. Poté co vstoupil na Virginskou univerzitu, aby studoval chemii, svá studia ukončil, a v roce 1942 byl odveden do Armády Spojených států. Začal studovat medicínu, načež mu byl, během stáže v nemocnici, na mozku diagnostikován nádor, ten byl později úspěšně odstraněn a do hlavy mu byla instalována metalická destička. Po devíti měsících však svá studia medicíny ukončil. V roce 1946 podstoupil druhou operaci hlavy, při níž mu byla stará destička v hlavě nahrazena novou, tuto novou destičku sám navrhl.  Poté, co se přesunul do New Yorku, začal studovat na škole pro radiotechniky, tam později také nalezl zálibu v matematice. V roce 1949 dostudoval Kolumbijskou univerzitu a získal magisterský titul, v roce 1950 získal práci v IBM. Během prvních třech let pracoval na počítači SSEC (Selective Sequence Electronic Calculator), jeho první velký projekt bylo napsání programu pro výpočet pozic Měsíce. V roce 1953 John Backus také vyvinul jazyk Speedcoding, první jazyk vyššího řádu pro počítač IBM.  V roce 1954 sestavil Backus tým vývojářů, jež měl za úkol definovat a vyvinout programovací jazyk pro nový počítač IBM 704, tímto jazykem byl Fortran. Ačkoli se vedou debaty, zdali byl Fortran prvním jazykem vyššího řádu, byl to zcela jistě první takový jazyk, jež dosáhl širokého využití.  Backus však významně přispěl do oblasti prvních počítačů i jinak. Během druhé poloviny 50.let 20.století byl Backus členem mezinárodních komisí, jež vyvinuly ALGOL 58 a velmi významný ALGOL 60, který se velmi rychle stal de facto celosvětovým standardem pro publikování algoritmů. Backus také vyvinul tzv. "Backus-Naurovu formu", což byla formální notace, díky které bylo možné popsat jakýkoli bezkontextový programovací jazyk. Backus-Naurova forma byla velmi důležitá pro vývoj překladačů. Toto všechno pomohlo Backusovi k získání Turingovy ceny.  Později pracoval na tzv. "function-level" programovacím jazyce zvaném FP, který byl popsán během jeho přednášky při příležitosti udělení jeho Turingovy ceny, "Může být programování osvobozeno od von Neumannova stylu?". Fakt, že tento dokument neudělal ani tak mnoho pro zvýšení zájmu o jazyk FP, jako spíš roznícení výzkumu funkcionálního programování, je občas viděno jako Backusova omluva za vytvoření Fortranu. Interpret jazyka FP byl distribuován s operačním systémem 4.2 BSD Unix. Jazyk FP byl silně inspirován jazykem APL Kennetha E. Iversona, dokonce používal nestandardní znakovou sadu. Backus strávil zbytek své kariéry vývojem jazyka FL (odvozeno od "Function Level"), nástupce jazyka FP. FL byl interním výzkumným projektem IBM, jeho vývoj se v podstatě zastavil poté, co byl projekt dokončen (dnes o něm zůstává pouze pár stránek dokumentace). Spousta inovativních myšlenek tohoto jazyka však bylo implementováno do Iversonova programovacího jazyka J.  V roce 1963 byl Backusovi udělen titul IBM Fellow, což je nejvyšší ocenění jaké může vědec, inženýr či programátor v IBM získat. Krom toho mu byl v roce 1989 udělen titul Čestný doktorát Univerzitou Henriho Poincarého ve Francii, a cena Charlese Starka Drapera (Charles Stark Draper Prize), v roce 1993. John W. Backus odešel do důchodu v roce 1991 a 17. března 2007 zemřel ve svém domě ve městě Ashland, stát Oregon.

John Warner Backus (3. prosince 1924 - 17. března 2007) byl americký počítačový vědec. Vedl tým, jenž vynalezl první široce používaný vyšší programovací jazyk (Fortran) a byl vynálezcem Backus-Naurovy formy (BNF), což je téměř univerzálně používaná notace pro definování syntaxe formálních jazyků. Také zkoumal a pomohl popularizovat tzv. function-level programování.

John Warner Backus (December 3, 1924 – March 17, 2007) was an American computer scientist. He directed the team that invented and implemented FORTRAN, the first widely used high-level programming language, and was the inventor of the Backus–Naur form (BNF), a widely used notation to define formal language syntax. He later did research into the function-level programming paradigm, presenting his findings in his influential 1977 Turing Award lecture "Can Programming Be Liberated from the von Neumann Style?"


Katolická snoubenka.

Ingunda přicestovala s velkým doprovodem a bohatými dary v roce 579 do Toleda. Ve vizigótském království byla v té době oficiální víra ariánská, ale ve franckém království byla vyznávána víra katolická, ke katolické víře se hlásil již francký král Chlodvík I., 465-511). Ingundina babička Goiswintha, která byla druhou ženou krále Leovigilda, na ní naléhala, aby přestoupila na ariánskou víru, ale Ingunda tomuto nátlaku odolala. Tyto vztahy dělaly starosti Leovigildovi i Hermenegildovi. Napětí v královské rodině se velmi přiostřilo a tak Leovigild, aby předešel problémům, jmenoval Hermenegilda správcem provincie (pravděpodobně Hispania Baetica) u hranic s územím, které v té době přináleželo Východořímské říši.

Konverze ke katolicismu.

Hermenegild odešel se svojí snoubenkou do Sevilly, která se měla stát jeho sídelním městem. V Seville se Ingunda a tamější mnich Leander, starší bratr svatého Isidora ze Sevilly a budoucí sevillský biskup (kterým možná už v té době byl) snažili přesvědčit Hermenegilda ke konverzi ke katolicismu. Hermenegild se nejprve zdráhal, ale později svoje rozhodnutí změnil. Přestoupil na katolickou víru a přijal jméno Jan. Toto jméno se ovšem neobjevilo ani na mincích, které razil a ani na dochovaných nápisech, které dal vytvořit. Konverze pravděpodobně proběhla během svatby Ingundy a Hermenegilda v Seville roku 580.

Leovigildovo tažení do Sevilly.

Král Leovigild se snažil syna přesvědčit, aby svoje rozhodnutí změnil, ale Hermenegild odmítl a rozhodl se jednat s Řeky, kteří v Seville zastupovali Východořímskou říši). Svatý Leander, odešel do Konstantinopole, požádat císaře o podporu, ale byl odmítnut, protože Byzantská říše řešila problémy na své východní hranici rozhlehlého území. Řekové pouze slíbili, že podporu poskytnou v případě bitvy nebo pokud Hermenegild požádá o pomoc. Král leovigild se snažil zabránit válce, ale Hermenegild rozdmýchal proti svému otci povstání, které si vyžádalo více obětí než zahraniční nájezdy a rozpoutal tak občanskou válku (některé prameny tvrdí, že toto povstání rozdmýchala sama Goiswintha, pravděpodobně aby se zbavila po neúspěšném povstání nepohodlného potenciálního nástupce). Toto povstání bylo boj o moc, i když náboženská otázka zde zaujímala přední místo. Hermenegild se v Seville v roce 580 jmenoval králem a začal razit vlastní mince se svým původním jménem, které měl před konverzí.  Král Leovigild přestal mít kontrolu nad vládou v Seville, Méridě, dále v Córdobě a dalších významných městech a pevnostech. Hermenegild mezitím navázal spojení s svébským králem Mirem II., který se obával Leovigildovy zahraniční politiky. Miro vyslal v roce 580 posly k franskému králi Guntramovi, aby zasáhl do této občanské války, o reakci na toto poselství ani o vnitřní správě území, které ovládal Hermenegild se nedochovaly žádné informace. Je pravděpodobné, že vyhnal ariánské duchovní a obsadil je katolíky.  V roce 582 Leovigild dokončil výpravu proti Baskům a dobyl Méridu a tak v následujícím roce dobyl Hispanii Baetiku a začal obléhat Sevillu, kde žil jeho syn Hermenegild s Ingundou. Svébský panovník Miro se do této války rovněž zapojil, ale zde se prameny různí. Isidor ze Sevilly a Jan z Biclara tvrdí, že přišel na pomoc Leovigildovi, jako jeho vazal, naproti tomu Řehoř z Tours píše, že přišel na pomoc Hermenegildovi. Jan z Biclara píše, že Mirovi bylo dovoleno vstoupit do Sevilly, kde zakrátko v roce 583 zemřel. Řehoř z Tours uvádí, že Miro se stáhl na svá panství v Galicii, kde téhož roku zemřel.  V této době byli Hermenegildovi jediní a ještě nespolehliví spojenci, Řekové. Leovigild dobyl pevnost v Ossete (San Juan de Alfarache, na druhém břehu řeky naproti Seville) a dále dobyl Italiku (nacházela se vedle vesnice Santiponce asi 8 km severozápadně od Sevilly na pravém břehu Guadalquiviru), čímž značně ztížil zásobování Sevilly, přesto se obléhání protáhlo na velmi dlouhou dobu. Leovigild přehradil řeku Guadalquivir a město trpělo hladem. Tehdy požádal Hermenegild Řeky o pomoc, ale Leovigild Řeky podplatil třiceti tisíci solidů, aby pomoc Hermenegildovi neposkytli. Řekové pak v rozhodující chvíli Hermenegilda opustili a Leovigild v létě roku 583 dobyl Sevillu.  Hermenegildovi se podařilo z města uprchnout a chtěl se dostat do východořímské provincie Spania a to přesto, že Řekové, zástupci Východořímské říše zradili. Leovigild mezitím systematicky dobýval města, která byla pod Hermenegildovou kontrolou. V zimě na přelomu roku 583/584 dobyl Hermenegildovo poslední útočiště Córdobu. Hermenegild ještě před tím nechal Ingundu i se synem Athanagildem v moci Řeků, kde se jich Leovigild snažil zmocnit. Řekové je, ale poslali do Konstantinopole. Ingunda zemřela cestou na území Afriky). Syna pravděpodobně dopravili až do Konstantinopole, kde ho po nějakou dobu diplomacie císaře Maurikia používala jako nátlakový nástroj vůči austrasijskému dvoru.

Zajetí a trest.

Hermenegild byl po dobytí Córdoby zajat a přepraven do Toleda. Odtud byl vyhnán do Valencie s otrokem, který ho hlídal. Goiswintha ovšem prosadila přísnější trest. Hermenegilda odvlekli do Tarragony a zde uvěznili. Když nadešla Velká noc, poslali k Hermenegildovi ariánského biskupa, aby od něho přijal přijímání, ale Hermenegild odmítl. Leovigild poté nařídil syna popravit. Hermenegild byl ve sklepení starého římského paláce v Taragoně 13. dubna roku 585 sťat. Popravu provedl vězeňský dozorce Sisbert. Leovigild pravděpodobně synovi nabídl poslední možnost návratu k ariánské víře, Hermenegild dal přednost mučednické smrti.

Svatořečení.

Na žádost španělského krále Filipa II. svatořečil Hermenegilda papež Sixtus V. při příležitosti tisícího výročí jeho úmrtí. Spolu se San Fernandem je patronem španělské monarchie. Hermenegildova konverze a mučednická smrt bývá uváděna jako katalyzátor přestupu oficiální ideologie vizigótského království z ariánské na katolickou.

Hispánská neúcta.

Katoličtí kronikáři z té doby píší o Hermenegildovi nepříznivě. Neoznačují ho za favorita katolické církve, ale jen za jednoho z poddaných krále, který se vzbouřil proti svému otci. Svatý Isidor ze Sevilly vůbec nezmiňuje Hermenegildovu smrt. Řehoř z Tours píše, že je špatné, když syn povstane proti otci, i když je to heretik. Zápisy z 3. toledského koncilu (589) se vůbec o Hermenegildovi nezmiňují. Rovněž jeho mladší bratr Rekkared I. a biskup Leandrus, který ho pokřtil se o něm vůbec nezmiňují. Autor "Životy svatých otců méridských", který popisuje mnohé činy Leovigilda, nejenže nic nepíše o Hermenegildovi, ale dokonce zamlčuje jakoukoli zmínku o něm, když cituje slova papeže Řehoře Velikého, který prohlásil: "„Rekkared, nenásledoval příklad svého bezbožného otce, ale svého bratra mučedníka a zřekl se zkaženosti ariánského kacířstva.“", tak slova ""bratra mučedníka"" nahradil slovy "„Krista Pána“". Papež Řehoř Veliký nazval roku 594 Hermenegilda mučedníkem, ale ani on ho vůbec neuvádí v dopisech adresovaných do Hispánie. Hispánci se ho snažili vymazat ze svých dějin. Poté, co Rekkared přestoupil na katolickou víru a při vytváření katolické říše nebylo vhodné spojovat katolicismus se vzpourou, která způsobila hrozné ničení a oslabení Hispánie a které napomáhali Řekové. Hispánie se stala katolickou říší a vzpoura proti králi nesměla být odpuštěná a už vůbec ne oslavovaná.

Svatý Hermenegild či "Hermenegildus", "Hermenegildo", "Ermenegildo", "Herménégild" (564 - 13. dubna 585 Tarragona) byl vizigótským princem a vzdorokrálem. Byl starším synem krále Leovigilda a jeho první ženy Theodosie, mladší syn Rekkared I. pozdější vizigótský král byl z téhož svazku. Jeho otec ho zasnoubil s princeznou Ingundou, dcerou Sigiberta I. franského krále Austrasie a francké královny Brunhildy.

Saint Hermenegild or Ermengild (died 13 April 585) (, from Gothic "*Airmana-gild", "immense tribute"), was the son of king Liuvigild of the Visigothic Kingdom in the Iberian Peninsula and southern France. He fell out with his father in 579, then revolted the following year. During his rebellion, he converted from Arianism to Chalcedonian Christianity. Hermenegild was defeated in 584 and exiled. His death was later celebrated as a martyrdom due to the influence of Pope Gregory I's "Dialogues", in which he portrayed Hermenegild as a "Catholic martyr rebelling against the tyranny of an Arian father."


Průběh únosu.

Podle Travise Waltona se vše odehrálo 5. listopadu 1975, když pracoval s ostatními dělníky v lese. Při jízdě v kamionu s jeho šesti spolupracovníky narazili na létající talíř, který se vznášel nad zemí ve výšce asi 110 stop. Ozývaly se hlasité zvuky Walton tvrdí, že poté co opustil kamion a přiblížil se k objektu, najednou se z plavidla objevil paprsek světla a dostal Travise Waltona do stavu bezvědomí. Jeho spolupracovníci byli vyděšení a údajně odjeli. Walton se dle jeho výpovědi probudil v nemocničním pokoji a pozorovali ho tři malí šedí mimozemšťané. Tvrdil, že s nimi bojoval, dokud ho další bytost s helmou neodvedla do vedleší místnosti, kde zatemnili, když na jeho obličej položili jasnou plastovou masku další tři bytosti. Dále si údajně už nic nepamatuje krom toho, že ležel na dálnici a viděl létající talíř odlétat."Když jsem šel směrem k tomu UFO, začal jsem mít pochybnosti o tom, co dělám. Zbytek party na mě ječel, ať jdu od toho pryč.Jenže to byl vážně docela fantastický pohled."  — Travis Walton

Ufologové.

V následujících dnech od únosu, udělil americký tabloid National Enquirer Waltonovi a jeho spolupracovníkům cenu $5000 jako "nejlepší případ pozorování UFO roku" poté, co prošli testy na polygrafu (detektoru lží) spravovaných National Enquirer a organizací APRO "(Aerial Phenomena Research Organisation)". Travis Walton, jeho starší bratr a matka byli šerifem v okrese Navajo v Arizoně označeni za dlouholeté "studenty fenoménu UFO" (nebo také ufology). Někteří odborníci na UFO věří, že Walton byl skutečně unesen mimozemšťany. Ufolog Jim Ledwith řekl: „Po dobu pěti dnů si úřady myslely, že ho jeho spolupracovníci zavraždili, a pak se vrátil. Všichni spolupracovníci, kteří tam byli, kdo viděli kosmickou loď, všichni absolvovali polygrafické testy a všichni prošli, kromě jednoho, a ten byl neprůkazný. “

Skeptický pohled.

Skeptici ovažují tento případ za podvod, popisují jej jako "senzaci ze strany médií" a jednoduchý způsob, jak získat peníze. Odborník na fenomén UFO Philip Julian Klass považoval Waltonův příběh za podvod, který byl spáchán za finanční zisk a objevil mnoho "nesrovnalostí" v účtech Travise Waltona a jeho spolupracovníků. Poté, co vyšetřoval případ, Klass uvedl, že testy polygrafu byly "špatně podány" a že Walton použil "protiopatření polygrafu", jako je například zadržení dechu.  Spisovatel vědecké a skeptické literatury Michael Shermer kritizoval Waltonova tvrzení a řekl: „Myslím, že polygraf není spolehlivým determinantem pravdy. Myslím, že Travis Walton nebyl unesen mimozemšťany. V obou případech je síla podvodu a sebeklamu vše, co musí pochopit, co se skutečně stalo v roce 1975 a později. “ Kognitivní psycholožka Susan Clancy tvrdí, že zprávy o únosech mimozemšťany se začaly objevovat až poté, co se ve filmech a televizi objevily příběhy mimozemšťanů, a že Walton byl pravděpodobně ovlivněn televizním filmem NBC "The UFO Incident", který se vysílal dva týdny před tím, než Walton popisoval stejné příznaky únosu jako Betty a Barney Hillovi. Clancy si všimnula nárůstu mimozemských únosů po filmu a citovala Klassovy závěry, že „po shlédnutí tohoto filmu by se nyní mohla osoba s malou představivostí stát okamžitou celebritou“ a dospěla k závěru, že „jednou z těchto okamžitých osobností byl Travis Walton“.

Média a publicita.

V roce 1978 napsal Walton knihu "The Walton Experience" s podrobnostmi o svých tvrzení, která se stala základem pro film "Oheň v Oblacích (Fire in the Sky, 1993)". Paramount Pictures rozhodli, že Waltonův příběh je přiliš podobný jiným televizním blízkým setkáním, a tak nařídili scenáristovi Tracy Tormé, aby napsal přiběh trochu "provokativněji". Walton se poté občas objevil na UFO konferencích nebo v televizi. Sponzoruje svou vlastní UFO konferenci v Arizoně nazvanou "Skyfire Summit".  Třicet let po vydání knihy se Walton objevil v televizní show Moment of Truth "(Moment Pravdy)" na televizní stanici Fox a byl dotázán, jestli byl skutečně 5. listopadu 1975 unesen do objektu UFO, na otázku odpověděl „Ano“. Polygrafový test zjistil, že lhal.

Únos Travise Waltona byl údajný únos do UFO amerického lesního dělníka Travise Waltona ze dne 5. listopadu 1975. Walton pracoval v Apache-Sitgreaves National forests v okolí arizonského "Snowflakes". Walton se znovu objevil po pětidenním pátrání. Případ získal publicitu mainstreamu a zůstává jedním z nejznámějších únosů mimozemšťany. Skeptici to považují za podvod. Travis Walton sepsal své vyprávění o únosu do knihy "The Walton Experience, 1978", podle které byl později v roce 1993 natočen film "Fire in the Sky (Oheň v Oblacích)".

The Travis Walton UFO incident was an alleged alien abduction of an American forestry worker, Travis Walton, by a UFO on November 5, 1975, while he was working in the Apache-Sitgreaves National Forests near Snowflake, Arizona. Walton reappeared after a five-day search. The Walton case received mainstream publicity and remains one of the best-known alien abduction stories. Skeptics consider it a hoax. Walton wrote a book about his purported abduction in 1978 called "The Walton Experience", which was adapted into the 1993 film "Fire in the Sky".


Počátek vlády.

Amyntás nastoupil na trůn po smrti svého bratrance Pausania a ve stejném roce se oženil s Eurydikou I., princeznou z Lynkéstidy, čímž ukončil dlouhý konflikt s touto zemí. Amyntovi porodila Eurydiké dceru, kterou Amyntás provdal za svého bratrance Ptolemaia. Tímto způsobem chtěl posílit své postavení, protože Ptolemaios byl hlavou postranní linie dynastie, a tedy možným konkurentem trůnu. Ještě v roce 393 však Amynta svrhl z trůnu jiný člen dynastie Argaios II. Ten svoji moc opřel o krále illyrských Dardanů Bardyla I. Když Amyntás opustil království, přenechal obyvatelům řeckého města Olynthu příhraniční území, aby zemi chránili před pustošivými nájezdy Illyrů.

Spory s Olynthem.

V 391 se Amyntás s pomocí vojsk spřáteleného rodu thesalských Aleuovců vítězně vrátil zpět. Po jeho návratu se Olynth poddal pod jeho ochranu a obě země vstoupily do obranné aliance na dobu padesáti let. V roce 383 Bardylis znovu napadl Makedonii a v bitvě Amynta porazil. Amyntás se zachoval stejně jako před osmi lety a doufal, že Olynthští budou svou zemi bránit, proto jim poskytl ochranu pro některé pohraniční oblasti. Přes počáteční úspěchy Illyrů se podařilo Amyntovi po několika měsících s pomocí elitní jízdy a nájemné pěchoty Bardyla porazit. Když se obrátil na obyvatele Olynthu aby mu vrátili svěřené země, odmítli. Olynth se spolkem obcí Chalkidiky pod jeho vedením se nechtěl vzdát půdy, která mu přinášela zisk. Během této doby jejich moc značně vzrostla, takže byli schopni postavit armádu 800 jezdců, 8 tisíc hoplítů a ještě velký počet lehké pěchoty. Chalkiďané vtrhli do Makedonie a obsadili mnoho měst včetně jejího hlavního města Pelly. Amyntás povolal na pomoc sbor Sparťanů, kteří ze základny v Makedonii bojovali proti chalkidskému spolku až do roku 379, kdy padl Olynt a spolek, který vedl, byl rozpuštěn. Když na Spartu udeřila spojená athénská a thébská vojska, Amyntás jim v roce 377 prodal dřevo pro stavbu loďstva. Na oplátku v roce 374 získal podporu Athén proti Chalkidským, kteří se mezitím snažili obnovit svůj spolek. V roce 371 byla svolána celořecká mírová konference, na kterou byl také pozván Amyntás. Na konferenci jeho zástupci podpořili sjednání všeobecného míru a postoupil Athénám Amfipoli.

Spojenectví s Thesálií.

Amyntás se velmi zajímal o události v Perrhaebii, přes kterou vedla cesta z Makedonie do Řecka. Proto se tam pokusil udržet svůj vliv a v oblasti se několikrát objevil jako rozhodčí sporů. Sedmdesátá léta 4. století přinesla zvýšení ohrožení na jižní hranici státu. V té době sjednotil Thesálii Iásón z Fer, která se pod jeho vedením stala mocnější než Makedonie. Podle zpráv (pravděpodobně přehnaných, ale do jisté míry odrážejících hrozbu) byl svaz thesalských obcí schopen postavit armádu skládající se z 8 000 jízdních vojáků, 20 tisíc těžkooděnců a velké množství lehké pěchoty. Amyntás byl pravděpodobně nucen spojit se s Iásónem, ale jeho smrt v roce 370 ukončila sjednocení Thesálie.

Amyntás III. (řecky Αμύντας) byl král Makedonie z rodu Argeovců. Za jeho vlády došlo k oslabení Makedonie, která byla sužována dlouholetými válkami. Během své vlády musel několikrát opustit zemi, kterou napadli nepřátelé. Podporu hledal ve Spartě a ke konci své vlády v Athénách.

Amyntas III (died 370 BC) was king of the ancient kingdom of Macedon in 393 BC, and again from 392 to 370 BC. He was the son of Arrhidaeus and grandson of Amyntas, one of the sons of Alexander I. His most famous son is Philip II, father of Alexander the Great. He is historically considered the founder of the unified Macedonian state.