Morfologie.

Bakterie mají tvar velkých tyčinek, širších než 0,5 μm. Robustnější formy jsou široké i 2 μm. Délka je u některých druhů až 30 μm ("Clostridium septicum"). Jsou pohyblivé, mají bičíky uložené kolem celé buňky (tzv. peritrichia). Charakteristická je tvorba endospor, které jsou oválné i kulaté a vyklenující se z buňky. Říká se, že spora "bubří tyčinku".

Výskyt.

Výskyt "Clostridií" je hojný v půdách, kde se podílí na hnilobných procesech. Dále je nacházíme ve vodách, při kontrole čistoty pitné vody je výskyt těchto bakterií mezní hodnotou. Také v prachu a někdy kontaminují potraviny. "Clostridium" se též minoritně vyskytuje jako epifytní mikroflóra na rostlinách, kde produkuje kyselinu máselnou. Clostridium se též vyskytuje jako amylolytická bakterie v bachoru a je součástí střevní mikroflóry i u jiných živočichů.

Růst a metabolismus.

Pro růst každé bakterie je důležitý redoxní potenciál prostředí, ten zodpovídá mj. za správnou funkci enzymatických dějů, resp. oxido-redukčních procesů v buňce. Pro "Clostridie" je typický růst v prostředí o nízkém redoxním potenciálu. Bakterie mají bohatou enzymatickou výbavu, která umožňuje kvasit sacharidy za tvorby široké škály produktů. Rod "Clostridium" také Fixuje vzdušný dusík, dovedou rozkládat bílkoviny a energii získávat máselným kvašením, toho se využívá při průmyslové produkci kyseliny máselné. Některé druhy jsou schopny využít jako zdroj energie puriny a pyrimidiny. Mezi další neméně důležité enzymy patří superoxiddismutasa, peroxidasa a katalasa, které neutralizují kyslíkové radikály a jiné škodliviny vzniklé oxidačními procesy za přítomnosti kyslíku. Proto jsou tyto bakterie schopny přežít i v prostředí kyslíkem obohaceným, nikoliv přílišně. Přežití je pouze dočasné, po delší době bakterie mohou zanikat, neboť účinnost těchto enzymů je oproti typicky aerobním bakteriím výrazně nižší. Růst "Clostridií" je proto výhodný pouze v anaerobním prostředí. I pro klíčení spor je nutné prostředí bez kyslíku.

Patogenita.

Bakterie také produkují toxiny. Jen několik málo druhů je schopno tvořit toxiny smrtelně nebezpečné pro člověka i jiná zvířata. Mezi ně patří botulotoxin, tetanický toxin. Mezi nejčastější postižení těmito toxiny patří neurotoxikózy, sepse, nekrotizující infekce měkkých tkání a enterotoxikózy.

Clostridium je rod bakterií volně žijících hlavně v mírně kyselých půdách. Zahrnuje anaerobní, sporulující, mezofilní, G+ tyčinkovité bakterie o průměrných rozměrech 1 x 8 μm.

Clostridium is a genus of Gram-positive bacteria. This genus includes several significant human pathogens, including the causative agents of botulism and tetanus. The genus formerly included an important cause of diarrhea, "Clostridioides difficile", which was separated after 16S rRNA analysis. They are obligate anaerobes capable of producing endospores. The normal, reproducing cells of "Clostridium", called the vegetative form, are rod-shaped, which gives them their name, from the Greek κλωστήρ or spindle. "Clostridium" endospores have a distinct bowling pin or bottle shape, distinguishing them from other bacterial endospores, which are usually ovoid in shape. "Clostridium" species inhabit soils and the intestinal tract of animals, including humans. "Clostridium" is a normal inhabitant of the healthy lower reproductive tract of females.


Život.

Za první světové války bojoval na východní frontě, dostal se roku 1916 do ruského zajetí a v důsledku zmatků tamní občanské války se vrátil domů až roku 1920. Po návratu vystudoval historii a psychologii a začal psát, zprvu krátké fejetony. Roku 1930 mu vyšel první román "Das Geheimnis des Reichs" ("Tajemství říše"). Manželství s Židovkou Gusti Hasterlikovou, které uzavřel téhož roku, se záhy rozpadlo; o rozvod ovšem Doderer začal usilovat až po anšlusu hitlerovským Německem a dosáhl ho roku 1939. Do rakouské odnože NSDAP vstoupil již roku 1933 a roku 1936 přesídlil do Německa.  Ve druhé polovině 30. let se začal nacismu vzdalovat a roku 1940 vstoupil do katolické církve. Jedním z motivů konverze byla četba díla Tomáše Akvinského, jehož myšlenky se pak projevují i v Dodererových románech. Roku 1937 poznal svou druhou ženu Emmu Marii Thomaovou a o rok později vyšel jeho první velký román "Ein Mord, den jeder begeht" ("Vražda, kterou páchá každý"). Roku 1940 byl jakožto záložní důstojník povolán do německé armády a jako voják vystřídal řadu působišť. Posledním bylo norské Oslo, kde skončil v zajetí a do Rakouska se vrátil až v lednu 1946.  Po návratu se snažil vyhnout postihu za své nacistické angažmá a začal pracovat na svém nejznámějším díle, románu "Die Strudlhofstiege oder Melzer und die Tiefe der Jahre" ("Strudlhofské schody čili Melzer a hlubina roků"). Dokončil ho roku 1948 a vydán mohl být až 1951. Mezitím studoval kurs archivářství a knihovnictví v naději, že si tak bude moci vydělat na živobytí. Zabýval se středověkými literárními prameny, což využil při práci na groteskním románu "Merovejci, aneb, Totální rodina" ("Die Merowinger, oder, Die totale Familie", 1962). Roku 1952 se podruhé oženil, s manželkou Emmou Marií zvanou Mienzi však žili odděleně a roku 1955 Doderer zahájil milostný vztah se spisovatelkou Dorotheou Zeemannovou. Padesátá léta mu také přinesla uznání jako romanopisci. Roku 1960 se kuřák a alkoholik Doderer musel podrobit těžké operaci a o šest let později zemřel na rakovinu.

Franz Carl Heimito von Doderer (5. září 1896 Hadersdorf-Weidlingau, dnes součást Vídně – 23. prosince 1966 Vídeň) byl rakouský spisovatel.

Franz Carl Heimito, Ritter von Doderer; known as Heimito von Doderer (5 September 1896, Weidlingau (now part of, Penzing, the 14th District of Vienna) 23 December 1966, Vienna) was an Austrian writer. He was nominated for the Nobel Prize in Literature five times.


Život.

Prvním učitelem byl jeho otec Giovanni Battista Caletti (1577–1642), ředitel kůru a varhaník v Cremě. Talentu chlapce si povšiml benátský guvernér Cremy Federigo Cavalli, vzal ho k sobě do Benátek a stal se jeho patronem. Z vděčnosti pak Pier Francesco přijal jeho příjmení. V roce 1616 angažoval Claudio Monteverdi chlapce jako zpěváka do sboru baziliky svatého Marka v Benátkách, kde zpíval nejprve soprán a později tenor. V roce 1620 se stal varhaníkem v kostele "San Giovanni e Paolo", kde působil až do roku 1630, kdy se oženil s bohatou vdovou Marií Schiavinou. Manželství zůstalo bezdětné, jeho manželka zemřela v roce 1652.  V roce 1639 se na základě výběrového řízení stal druhým varhaníkem chrámu sv. Marka a téhož roku uvedl na scénu i svou první operu "Le Nozze di Teti e di Peleo" v divadle San Cassiano, které bylo první veřejnou operní scénou otevřenou před pouhými dvěma roky. V roce 1641 měla v témže divadle premiéru opera "Didone", jejíž libreto podle Vergilia napsal Giovanni Francesco Busenello, libretista slavné opery "Korunovace Poppey" Claudia Monteverdiho. V roce 1642 začala operou "La virtù de' strali d'Amore" spolupráce a libretistou Giovanni Faustinim (1615–1651), která trvala až do Faustiniho smrti. Mezitím Cavalli získal mezinárodní proslulost. jeho opera "Egisto" byla provedena v roce 1646 v Paříži a opera "Giasone" z roku 1649 se stala jednou z nejhranějších oper "17. století". Jeho největším rivalem v té době byl Pietro Antonio Cesti zejména svou operou "L’Orontea".  V roce 1651 odcestoval do Neapole, kde uvedl další tři opery. Jeho opera "Orione" byla v roce 1653 hrána v Miláně na oslavu volby Ferdinanda IV. Habsburského římským králem (volba proběhla v Praze).  V dubnu roku 1660 odjel na pozvání kardinála Mazarina do Paříže, kde měla být uvedena jeho opera "Ercole Amante (Zamilovaný Hercules)" při příležitosti svatby Ludvíka XIV. se španělskou infantkou Marií Terezií Habsburskou. Špatný zdravotní stav kardinála, průtahy spojené s baletními vložkami skladatele Jeana-Baptiste Lullyho a i fakt, že nové divadlo v Palais des Tuileries, kde měla být opera uvedena, nebylo dosud dokončeno, vedly k tomu, že místo "Ercole Amante" byla uvedena v Louvru Cavalliho starší opera "Xerxes" doplněná francouzskou předehrou a baletní hudbou Jeana-Baptiste Lullyho.  Opera "Ercole amante" byla v Tuileries uvedena o jeden a půl roku později. Byla doplněna 21 baletními sekvencemi Lullyho a trvala více než šest hodin. Jako tanečník vystoupil v průběhu představení několikrát „král slunce“ Ludvík XIV. Cavalliho opera tak zůstala poněkud ve stínu baletní hudby Lullyho.  Pařížské představení přineslo skladateli velké zklamání, takže zpočátku již nechtěl komponovat další opery, nicméně v letech 1664 až 1673 složil dalších šest oper. V roce 1665 se, poté co Massimiliano Neri odešel do Bonnu, stal prvním varhaníkem chrámu sv. Marka a po smrti Giovanni Rovetty ředitelem kůru (maestro di cappella San Marco). V tomto postavení zůstal až do své smrti v roce 1676. Ke konci svého života již komponoval pouze duchovní hudbu včetně Requiem, které bylo hráno na jeho pohřbu. Je pohřben v kostele San Lorenzo.  Spolu s rostoucím zájmem o barokní hudbu jsou v současné době Cavalliho opery znovu uváděny na scénu.

Dílo.

Opery.

Pokud není uvedeno jinak, byly místem premiéry Benátky.  obsahuje mše, hymny, Magnificat a šest vícehlasých sonát

Francesco Cavalli, původním jménem "Pier Francesco Caletti-Bruni" (14. února 1602, Crema – 14. ledna 1676, Benátky) byl italský varhaník a skladatel. Dnes je znám především svými operami.

Francesco Cavalli (born Pietro Francesco Caletti-Bruni 14 February 1602 – 14 January 1676) was an Italian composer of the early Baroque period. He took the name "Cavalli" from his patron, Venetian nobleman Federico Cavalli.


Život.

Johann Heinrich Lambert se narodil roku 1728 ve městě Mylhúzy. Pocházel ze skromné rodiny. Kvůli špatné finanční situaci rodiny, mu nezbývalo nic jiného než se vzdát svého snu o vzdělání. Ve 12 letech musel opustit školu a začal pomáhat svému otci, který byl krejčím. Ve svém volném čase se věnoval samostudiu, hlavně pak studiu francouzského a latinského jazyka. V 15 letech, vzhledem k jeho vynikajícímu rukopisu, pracoval jako úředník v železárnách v Seppois. O dva roky později byl jmenován jako sekretář Johanna Rudolfa Iselina, redaktora Balera Zeitunga a později profesora práva na univerzitě v Basileji. Poté začal Lambert studovat v oboru filozofie a humanitních a přírodních věd. Nicméně svůj zájem věnoval spíše matematice a astronomii.  Ve věku 20 let se stal soukromým učitelem synů hraběte Salis z Chur, kterým byl bezmála 10 let. Během těchto let se také spřátelil se členy šlechtických rodin ze Švýcarska. Mezi předměty, které své žáky učil, patřila: matematika, zeměpis, dějepis, katechismus a v neposlední řadě také jazyky. Během této doby, svou touhu po poznání uspokojoval studiem v rodinné knihovně. Zde byly položeny základy pro Lambertovu vědeckou kariéru. Deník Monatsbuch, který začal psát roku 1752, zaznamenává jeho práci měsíc po měsíci. V psaní deníku pokračoval až do své smrti. Během těchto let se zapojil do astronomických pozorování a zkonstruoval několik přístrojů pro vědecké experimenty. Lambert získal členství v literárních a vědeckých spolcích v Basileji. Na žádost Švýcarské vědecké obce, začal s pravidelným meteorologickým pozorováním, jehož výsledky prezentoval roku 1755.  Od rodu 1756 do roku 1758, spolu se svými studenty, podnikl několik expedičních cest do Evropy, což mu dalo jedinečnou možnost setkat se s matematiky v německých a italských státech, Nizozemsku a Francii. Jejich první zastávkou byl Göttingen, kde se Lambert zúčastnil přednášky Bernoulise a Eulera. Zde se také seznámil s astronomem Tobiasem Mayerem. Další dva roky strávil v Nizozemsku a to především v Utrechtu, kde se seznámil s vyhlášenými fyziky. Jednou z nejdůležitějších událostí Lambertova života bylo vydání jeho knihy „"Les propriétés remarquables de la route de la lumière par les airs et en général par plusieurs milieux réfringens, sphériques et concentriques“." Roku 1758 se vrátil, společně se svými studenty, zpět do Chur, kde se se svými studenty a s jejich rodinou rozešel.  Doufal, že si najde stálou pozici na univerzitě v Göttingenu. Avšak to se zdálo jako nedosažitelné, a tak se přesunul do Curychu. Zde se zapojil do astronomického pozorování a byl zvolen členem městské vědecké obce. Během pobytu v Curychu publikoval knihu „"Die freie Perspektive oder Anweisung jeden perspektivischen Aufriß von freyen Stücken und ohne Grundriß zu verfertigen“." Poté se vrátil zpět do rodných Mylhúz, kde strávil několik měsíců se svou rodinou.  Následující roky pro něho byly poněkud hektické. V roce 1759 se spřátelil se slavným výrobcem vědeckých přístrojů Georgem Friedrichem Branderem. Přijal nabídku z Bavorské akademie věd, avšak rozdílné názory zapříčinili, že zde dlouho nevydržel. Chvíli poté dostal nabídku z Pruské vědecké akademie v Berlíně, kterou přijal. Byl přivítán skupinou švýcarských vědců v čele s Johannem Georgem Sulzerem. Kvůli svému chování a odlišným názorům byl jmenován až v roce 1765. Král Fridrich II. Veliký dokonce řekl, že byl na akademii přijat zatím „největší hlupák“. Nicméně Fridrich II. Veliký brzo změnil svůj názor. Uchvácen jeho věděním a myšlením mu nejen zvýšil plat, ale také ho jmenoval členem nové hospodářské komise akademie. Navíc byl zvolen do výboru pro zlepšení zeměměřičství. Pro jeho přínos akademii byl v roce 1770 poctěn titulem.

Práce.

Matematika.

Lambert jako první člověk zavedl pojem hyperbolické funkce v trigonometrii. Cílem bylo snížit množství výpočtů při řešení goniometrických problémů. Navíc vyřešil goniometrické rovnice pomoci nekonečné řady. Také se zajímal o neeuklidovský prostor. Dalším jeho významným příspěvkem v oblasti matematiky byl jeho důkaz, že Eulerovo číslo a číslo pí jsou iracionální, ke kterému použil řetězový zlomek pro funkci tan x.

Mapové zobrazení.

Lambert byl první matematik, který se dokázal vypořádat s obecnými vlastnostmi kartografických zobrazení a významně přispěl k teorii konstrukce map. Poprvé uvedl matematické podmínky pro mapové zobrazení (zachování úhlů a ploch) a provedl i jejich praktické návrhy. Také popsal konstrukci křivky určující skutečnou vzdálenost mezi dvěma místy na mapě. To vše pro sedm jím zveřejněných mapových zobrazení. Jeho mapové zobrazení jsou stále základem pro moderní teorie v této oblasti. Ačkoliv Lambert svým zobrazením nedal jméno, dnes jsou známa jako Lambertovo konformní kuželové, Transverzální Mercatorovo, Lambertovo ekvivalentní azimutální, Lagrange-Lambertovo, Lambertovo ekvivalentní válcové, transverzální ekvivalentní válcové a Lambertovo ekvivalentní kónické zobrazení. První tři mají zásadní význam.

Fyzika.

Lambert vynalezl první praktický vlhkoměr. V roce 1760 vydal knihu „"Photometria sive de mensure et gradibus luminis colorum et umbra"", která se zabývala fotometrii a konceptem světla. V této knize zmínil základní předpoklady pro osvětlení. Jako první formuloval zákon o absorpci světla, známý také jako Beer-Lambertův zákon. Je to matematické vyjádření závislosti absorpce elektromagnetického záření od vlastností materiálu, přes který záření prochází. Beer-Lambertův zákon zní přesně takto „Prochází-li světelný paprsek prostředím, které je schopno absorbovat, je intenzita paprsku vstupujícího vyšší než intenzita paprsku prošlého tímto prostředím“. Také jako první přišel s termínem „albedo“.

Filozofie.

Lambert také zaujímá místo v historii filozofie. Zajímal se především o logiku. V návaznosti na nápady Leibnize, se pokusil vytvořit "„ars characteristica combinatoria“" neboli logický kalkul. Jeho nejvýznamnější vydanou knihou v oblasti filozofie byla kniha „"Neues Organon oder Gedanken über die Erforschung und Bezeichnung des Wahren und dessen Unterscheidung vom Irrthum und Schein“" vydaná v roce 1764. V této knize shrnuje úvahy o logické stavbě poznání, pravidlech myšlení a metodách vědeckých důkazů, rozvíjí myšlenky symbolického jazyka s cílem omezit nejednoznačnost pojmů. Ve své druhé velké filozofické práci „"Anlage zur Architektonik oder Theorie des Einfachen und Ersten in der philosophischen und mathematischen Erkenntniß“" navrhl reformu v metafyzice, pramenící z nespokojenosti s Wolfovým systémem. Od roku 1765 si dopisoval s Immanuelem Kantem, který poté zamýšlel, že by mu věnoval knihu "„Kritika čistého rozumu“". Nicméně práce na knize byla zpožděna a kniha byla vydána až po Lambertově smrti.

Astronomie.

Lambertův příspěvek v astronomii je pozoruhodný. Je známo, že se zajímal o geometrii kuželoseček. Přišel s jednoduchými výpočty drah komet. Lambert ve své knize "„Cosmologische Briefe über die Einrichtung des Weltbaues“" rozvinul teorii vesmíru a mlhovinovou hypotézu. V knize došel k závěru, že hvězdy kolem Slunce jsou součástí skupiny, která spolu putuje po Mléčné dráze. Dále přišel s teorií, že je v galaxii mnoho takových seskupení (hvězdných systémů). V roce 1770 navrhl jednoduchou metodu určení, zda je vzdálenost mezi Zemí a Sluncem větší než vzdálenost od Země k dané kometě. Založil astronomický časopis "„Berliner astronomisches Jahrbuch order Ephermeriden“" a navrhl zveřejnění specializovaných trigonometrických a astronomických tabulek, za účelem zjednodušení rutinní práce.

Johann Heinrich Lambert (26. srpen 1728, Mylhúzy – 25. září 1777, Berlín) byl švýcarský matematik, fyzik, astronom a filozof narozený v Alsasku, na území dnešní Francie. Většinu svých děl psal německy. Proslul především svým matematickým důkazem, že číslo π je iracionální. Jako první též aplikoval hyperbolické funkce v trigonometrii. Jeho studie o kuželosečce umožnily přesnější a jednodušší výpočty drah komet. Spekuloval i o neeuklidovském prostoru. Známý je též jeho vzorec určující vztah mezi úhly a plochou hyperbolického trojúhelníku. Patřil k průkopníkům kartografické projekce. Vynalezl první vlhkoměr. V oblasti optiky významně přispěl k formulování Beer–Lambertova zákona a definoval Lambertův kosinus zákon. Jeho astronomické práce patřily k prvním, které rozvíjely mlhovinovou hypotézu. Významná je jeho teorie světla (fotometrie), proto po něm byla pojmenována jednotka světelného jasu. Ve filozofii je nejznámější jeho kniha "Neues Organon", kde zkoumal vztah subjektivního a objektivního a věnoval se sylogistice. Známá je jeho korespondence s Immanuelem Kantem.

Johann Heinrich Lambert (, "Jean-Henri Lambert" in French; 26 August 1728 – 25 September 1777) was a Swiss polymath who made important contributions to the subjects of mathematics, physics (particularly optics), philosophy, astronomy and map projections. Edward Tufte calls him and William Playfair "The two great inventors of modern graphical designs" ("Visual Display of Quantitative Information", p. 32).


Wakeboarding za lodí.

Wakeboardista je tažen na laně za lodí, většinou rychlostí kolem okolo 30-34 kilometrů za hodinu a loď bývá v profesionálních podmínkách upravena pro ideální tvar vlny (větších rozměrů a tvaru), tak aby ji jezdec mohl použít jako odrazový můstek, ze kterého se pak dělají různé triky - rotace, salta i jejich kombinace. Rychlost záleží na stavu vodní hladiny, hmotnosti wakeboardisty, velikosti wakeboardu a také na zkušenostech wakeboardisty. Na profesionální tahání se používají motorové čluny speciálně k tomu vyrobené, disponující balastními nádržemi a obvykle mají lodní šroub umístěný pod trupem. Dá se jezdit i za normální lodí od výkonu +/- 30kW, tyto lodě bývají obvykle svépomocí dovybaveny zátěžovými vaky s jejichž pomocí lze dosáhnout ideální vlny.  Při tomto sportu nezáleží jednoznačně na velikosti vlny za lodí, ale na jejím tvaru. I mírně složitější triky je pak možné odjet za běžnou lodí. Čas trávený za lodí se pak počítá na tzv. motominuty dle ceníku jednotlivých klubů. Členové oddílů jezdí pak obvykle za cenu pohonných hmot a klubové poplatky. Výhodou této varianty wakeboardingu je, že jezdec má neustále k dispozici vlnu jako skok. Zatímco v parcích má k dispozici v lepším případě několik skoků na jedno kolo, zde má jezdec skok po celou dobu jízdy. V současnosti se do lodí začínají instalovat také LPG pohony a začínají se objevovat prototypy elektrických pohonů. Nevýhodou je pak několikanásobně vyšší cena. V roce 2018 se jezdilo přibližně za 45 Kč za minutu či 2200-2700 za hodinu, zatímco celodenní permice na vleku stála 700-1000 Kč.  Jízda za lodí je náročnější a víc bolí pády a zároveň je to více stylové. Trend je v ustupování jízdy za lodí a více se lodě využívají k WakeSurfingu.

Wakeboarding na vleku.

Velký vlek.

Wakeboardista je tažen na laně, které je zachyceno na velkém dlouhém okruhovém laně a to je vypnuto mezi 4 až 6 sloupy ve výšce cca 10 metrů nad vodou (výška se mění podle typu a data výroby vleku, dnes se preferuje výška větší, pro daný styl jízdy. Na tomto velkém ideálně vypnutém laně může jezdit až 14 jezdců současně (záleží na typu vleku). Na trase mezi jednotlivými sloupy mohou být umístěny překážky, plovoucí nebo kotvené do dna. Vyrobené jsou z různých materiálů, přičemž se nejvíce používají plastové, vyrobené ze speciální hmoty, která je trvanlivá vůči oděru a slunečnímu záření. Na starých vlecích jsou i překážky vyrobené po domácku, bez certifikace a mohou být nebezpečné svojí konstrukcí. "Bezpečné" překážky jsou podobné jako ve Snowparcích, avšak mají jiné tvary a hlavně jsou vyrobeny z jiného materiálu tak aby byly bezpečné při nárazu, protože jezdec wakeboardingu je méně chráněn. Více informací o wakeboardingu lze nalézt např. na internetovém magazínu Wakemag.cz.

Malý vlek.

Malý vlek je dvousloupý vlek, na kterém jezdí pouze jeden jezdec. (výjimečně i dva, ale není to standardní) tam a zpět, přičemž na koncích projíždí obloukem tak, že bez zastavení pokračuje zpět. Výhodou malého vleku je o mnoho menší prostor který zabírá, tedy menší zásah do krajiny. Malý vlek má také o mnoho nižší pořizovací a provozní náklady. Jediným českým výrobcem malých vleků je firma Wakemaster, s.r.o., ze zahraničním lze jmenovat německé společnosti Rixen nebo Sesitec.

Naviják (winch).

naviják je velmi rozšířený pro streetové akce. Respektive se využívá na místech jako řeky, jezy, fontány, ulice při záplavě, rybníky a vůbec všude jako jednorázová akce. (hledej redbullwinchsession cz/sk ).  lano může být 300m dlouhé i více. Rychlost je stejná jako na vleku. Navijáky jsou benzínové i elektrické.

Vybavení jezdce.

Pro jízdu na wakeboardu je nezbytné mít wakeboard (deska podobná snowboardu s jiným tvarem pevností s vázáním pevně uchyceným k nohám, plovací vestu, helmu, plavky nebo neopren (individuální). Wakeboarding hovorově "WEJK" je stále se rozvíjecí sport, u kterého vznikají stále nové techniky jízdy. Prkna za loď jsou jiná než na vlek a jiná na překážky. je tedy třeba volit typ prkna. Prkno za loď je jiné naž do parku. Přes to že se výrobci snaží vyrobit prkno univerzální, není možné použít stejnou desku pro závodní učel. Pro hobby jídu možné je. požadovaná tuhost desky je totiž nežádoucí pro jízdu na překážce a naopak. Seznam sportoviš najdete třeba na wakepark.cz

Historie.

První Wakeboard vyrobil někdy kolem roku 1986 v San Diegu Tony Finn, který později společně s Jimmy Redmon z Austinu v Texasu (Jimmy Redmon ve stejné době procházel stejným procesem vynalézání ale na úplně jiném místě) založil nejslavnějších wakeboardovou společnost Liquid Force (www.liquidforce.com), která do dnes drží prvenství v nových trendech tohoto sportu, což každoročně dokazuje. Redline model Jimmy Redmon a Skurfer model Tony Finn pochází ze stejné doby.

Závody.

V ČR organizuje závody Český svaz vodního lyžování a wakeboardingu, ve světě Mezinárodní federace vodního lyžování a wakeboardingu (IWWF, "dříve IWSF") je členem Mezinárodní asociace Světových her (IWGA) nebo WWA - Světová wakeboardová asociace (jedním ze záklajících členů je Jimmy Redmon)  Nejvíce pořádaných závodů v ČR má za sebou Water Sports Club z.s.. Tento oddíl pořádá jak exhibice, amaterské závody tak i Mistrovství ČR evropské zastávky světového poháru.

Wakeboarding je vodní neolympijský sport, který spočívá v jízdě na "wakeboardu" taženém lodí nebo kabelovým vlekem po vodní hladině. Byl vyvinut jako kombinace vodního lyžování a technik surfingu.

Wakeboarding is a water sport in which the rider, standing on a wakeboard (a short board with foot bindings), is towed behind a motorboat across its wake and especially up off the crest in order to perform aerial maneuvers. A hallmark of wakeboarding is the attempted performance of midair tricks. The rider is usually towed by a rope behind a boat, but can also be towed by cable systems and winches, and be pulled by other motorized vehicles like personal watercraft, cars, trucks, and all-terrain vehicles. The gear and wakeboard boat used are often personalized to each rider's liking.


Biografie.

Mládí a počátky vojenské kariéry.

Eduard Böhm se narodil 12. února roku 1856 v italském městě Ancona jako nejmladší ze tří dětí armádního důstojníka Georga Böhma (1813–1893) a jeho ženy Marie Josephy, dcery milánského stavitele Guiseppe Ermolliho. Jeho otec, jenž sloužil v rakouské armádě, se osobně vyznamenal v bitvě u Novary roku 1849 a při odchodu do výslužby byl povýšen jako major v záloze do šlechtického stavu (14. září 1885), čímž si jeho rodina přidala ke jménu titul ""von"". Současně s tím obdržela povolení připojit si ke jménu dívčí jméno své manželky ""Ermolli"". Od té doby se jeho rodina, která se mezitím přestěhovala do posádkového města Opava jmenovala ""Böhm-Ermolli"".  Mladý Eduard mezitím dokončil obecnou školu v Opavě a roku 1870 nastoupil nejprve na kadetku v St. Pöltenu a poté na Tereziánskou vojenskou akademii ve Vídeňském Novém Městě. Tu dokončil 1. září roku 1875 a byl zařazen jako poručík ("Leutnant") ke 4. pluku dragounů „polního maršála arcivévody Albrechta“ ("Dragoner-Regiment 4 "Feldmarschall Erzherzog Albrecht""), kde byl jmenován velitelem jezdecké čety 2. eskadrony. Během následujících 3 roků odváděl příkladnou službu a na základě kladného hodnocení svých nadřízených byl na podzim roku 1878 přijat na válečnou školu ve Vídni. Tu dokončil na počátku května roku 1880 a zároveň byl povýšen do hodnosti nadporučíka ("Oberleutnant"). Povinnou důstojnickou praxi vykonával následně u 21. pěší brigády ve městě Lvov. Odtud však v dubnu roku 1882 přestoupil k 15. jízdní brigádě v uherském městě Debrecínu.  V Uhrách zůstal pouze do ledna roku 1884, kdy byl převelen k vojenskému zeměpisnému úřadu ve Vídni, kdy byl po vykonání následné zkoušky v dubnu téhož roku povýšen na rytmistra ("Rittmeister") a na krátkou dobu odvelen do Brna k X. sboru. Jeho následujícím služebním místem se mu stal generální štáb ("Generalstabskorps"), čímž získal značné konexe v generálských kruzích a další povýšení tím bylo téměř na dosah.  Díky svým znalostem z vídeňského zeměpisného úřadu byl v květnu roku 1888 převelen do korutanského města Klagenfurt, kde převzal funkci velitele zdejšího vojenského oddělení zabývajícího se mapováním zdejších oblastí.  Na počátku května roku 1889 byl však převelen ke 13. hulánskému pluku ("Ulanen-Regiment 13") pod velením plukovníka Hermanna hraběte Nostitze-Rienecke, který se nacházel v Brzezanech na Ukrajině. Böhm zde zaujmul pozici velitele 1. eskadrony. I zde dosáhl skvělých výsledků a stal se jedním z nejlépe hodnocených nižších důstojníků pluku. A proto byl v dubnu roku 1891 převelen zpět do Vídně a zařazen ke štábu generálního inspektorátu jezdectva. Povýšení na sebe nenechalo dlouho čekat a Böhm-Ermolli byl již k počátku května téhož roku povýšen na majora.  Za nedlouho na to byl k počátku května roku 1895 povýšen do hodnosti podplukovníka ("Oberstleutnant") a na podzim téhož roku se vrátil na západní část Ukrajiny do Haliče, aby převzal velení 13. hulánského pluku, který se mezitím přemístil do města Brody.  Dne 1. května 1912 byl povýšen do hodnosti generála jezdectva ("General der Kavallerie") a jmenován velitelem 1. sboru v Krakově. Od 25. prosince 1911 byl též císařsko-královským tajným radou.

První světová válka.

Po výbuchu první světové války bylo mu svěřeno velení 2. armády, a tuto funkci zastával až téměř do konce války. Později velel i armádnímu seskupení, od 1. května 1916 v hodnosti generálplukovníka ("Generaloberst"). Roku 1917 mu byl přiznán dědičný titul svobodného pána a členství v panské sněmovně a konečně 31. ledna 1918 byl jmenován polním maršálem. Jeho posledním velitelskou funkcí se stalo velení na okupované Ukrajině s velitelstvím v Oděse. Po kapitulaci a rozpuštění armády se Böhm-Ermoli usadil v Opavě. Jelikož Československo převzalo právní, finanční a jiné závazky bývalé monarchie na svém území, byl pro účely pensijního zabezpečení posuzován na úrovni generála I. hodnostní třídy/armádního generála československé armády ve výslužbě.

Pozdější život.

Po Mnichovské smlouvě se v roce 1938 stal občanem Německa. Byl jako jediný žijící rakousko-uherský polní maršál povýšen i do hodnosti polního maršála nacistického Německa (1940) a byl jmenován velitelem opavského 28. pěšího pluku. Když ve věku 85 let zemřel, byl mu uspořádán státní pohřeb ve Vídni, při němž maršál Wilhelm Keitel zastupoval německou armádu. Byl pohřben v Opavě a jeho hrob je dodnes zachován, sekce č.5 - Městský Hřbitov - Opava.. Během své skvělé kariéry byl mnohokrát vyznamenán. Byl komandérem Vojenského řádu Marie Terezie (179. promoce), nositelem velkokříže Královského uherského řádu sv. Štěpána, držitelem řádu Pour le Mérite s dubovými ratolestmi a mnohých jiných nejvyšších domácích i zahraničních řádů a vyznamenání.

Generalfeldmarschall Eduard svobodný pán von Böhm-Ermolli (12. února 1856 Ancona, tehdy Církevní stát, dnes Itálie – 9. prosince 1941 Opava) byl voják z povolání rakousko-uherské armády v hodnosti polní maršál ("Feldmarschall"). Zároveň se jednalo o jednoho z nejschopnějších velitelů rakousko-uherské armády v době první světové války. V období druhé světové války mu byla osobně německým kancléřem Adolfem Hitlerem propůjčena hodnost německé armády "Generalfeldmarschall" (polní maršál). Mezi jeho nejvýznamnější vyznamenání můžeme zařadit Pour le Mérite s dubovými ratolestmi nebo Vojenský řád Marie Terezie.

Eduard Freiherr von Böhm-Ermolli (12 February 1856 – 9 December 1941) was an Austrian general during World War I who rose to the rank of field marshal in the Austro-Hungarian Army. He was the head of the Second Army and fought mainly on the front of Galicia during the entire conflict. On 30 October 1940, Böhm-Ermolli was made a German "Generalfeldmarschall".


Život.

Narodil se jako nejstarší syn francouzského krále Jindřicha I. a jeho manželky Anny Kyjevské, dcery kyjevského knížete Jaroslava I. Moudrého. V kapetovském rodě nezvyklé jméno Filip, které při křtu dostal, bývá spojováno s byzantským vlivem na kyjevském dvoře, případně s úctou, které se apoštol Filip v Kyjevě těšil. Ještě za života svého otce byl v sedmi letech korunován spolukrálem v Remeši. Když jeho otec 4. srpna 1060 zemřel, stal se Filip bez komplikací jeho nástupcem. Vzhledem k věku mu byl za poručníka určen jeho strýc flanderský hrabě Balduin V. Významnou roli hrála také královna vdova, která o svůj vliv přišla brzkým sňatkem s hrabětem Rudolfem z Valois.  Když Filip v roce 1067 dosáhl patnácti let, převzal ve Francii vládu. Po smrti flanderského hraběte (a svého bratrance) Balduina VI. zasáhl do otázky nástupnictví, ale po prohře v bitvě u Casselu, ve které padl Filipem podporovaný Arnulf III. Flanderský, byl nucen ustoupit a uznat vládcem Flander Roberta I. Nové spojenectví zpečetil králův sňatek s Robertovou nevlastní dcerou Bertou. V dalších letech se Filipovi podařilo získat Vexin. Hlavním cílem jeho politiky se však stala snaha o rozdělení Anglie a Normandie. Proto podporoval vzpouru Roberta II. Normanského proti jeho otci Vilému Dobyvateli. To se splnilo v roce 1087, když Robert po smrti Viléma Dobyvatele získal Normandii a druhý syn Vilém Rufus Anglii. Když se však Robert rozhodl vydat na první křížovou výpravu zastavil Normandii svému bratru Vilémovi, aby získal peníze na vyzbrojení vojska. Anglie a Normandie tak byly opět sjednoceny v jedněch rukou.  Roku 1092 Filip zapudil svou manželku Bertu. Důvodem podle soudobého kronikáře Viléma z Malmesbury bylo prý také to, že zapuzená královna byla příliš tlustá. Její nástupkyní se měla stát Bertrada z Montfortu, která ale byla již provdaná za Fulka z Anjou. Filip ji tedy nejprve unesl a poté se s ní oženil.  Z tohoto důvodu byl na synodě v Autunu Filip exkomunikován. O rok později na koncilu v Clermontu, který vyhlásil křížovou výpravu, potvrdil exkomunikaci i papež Urban II. O dva roky později se král zdánlivě "cizoložství zřekl" a získal papežské odpuštění. Exkomunikován byl znovu roku 1099 a roku 1104 či 1105 složil společně s Bertradou v Paříži další planou přísahu, že se od sebe odloučí.  Král zemřel sužován tloušťkou v létě 1108 v Melunu a byl na své přání pohřben mimo tradiční kapetovské pohřebiště v klášteře Saint-Benoît-sur-Loire.

Filip I. Francouzský (1052 — 29./30. července 1108 Melun) byl francouzský král z dynastie Kapetovců, nejstarší syn Jindřicha I. a Anny Kyjevské, vládl 1060-1108.

Philip I (c.1052 – 29 July 1108), called the Amorous, was King of the Franks from 1060 to 1108. His reign, like that of most of the early Capetians, was extraordinarily long for the time. The monarchy began a modest recovery from the low it reached in the reign of his father and he added to the royal demesne the Vexin and Bourges.


Mládí a studium.

Vyrůstal se třemi bratry v silně katolickém prostředí v tehdy německé Vratislavi. Po odsunu Němců z Polska v roce 1945 a smrti otce v témže roce se jeho rodina usadila v durynské obci Körner. Meisner se vyučil bankovním úředníkem a v roce 1951 vstoupil do magdeburského kněžského semináře, v němž dodatečně složil maturitní zkoušku. V letech 1959 až 1962 studoval filosofii a teologii v Erfurtu, kde byl také 8. dubna 1962 vysvěcen na jáhna a 22. prosince 1962 na kněze. Následně působil jako farní vikář v lázeňském městě Heilbad Heiligenstadt a poté v Erfurtu. V roce 1969 získal doktorát teologie na Papežské univerzitě Gregoriana v Římě. V roce 2015 se pak stal jedním z laureátů Ceny ÚSTR za svobodu, demokracii a lidská práva.

Biskup v Erfurtu a Berlíně.

Dne 17. března 1975 byl Meisner jmenován pomocným biskupem erfurtsko-meiningenským a titulárním biskupem vinským. Biskupské svěcení přijal 17. května téhož roku z rukou Huga Aufderbecka, tehdejšího apoštolského administrátora erfurtsko-meiningenské diecéze. Dne 22. dubna 1980 jej papež Jan Pavel II., s nímž se osobně znal již řadu let, jmenoval biskupem berlínským. Do úřadu byl uveden 17. května téhož roku. Berlínské biskupství se svou východní a západní částí diecéze patřilo v době rozděleného Německa z hlediska církevní politiky k nejobtížnějším biskupským úřadům.  V letech 1982–1989 předsedal Berlínské biskupské konferenci (pro území tehdejší Německé demokratické republiky). V konzistoři 2. února 1983 byl jmenován kardinálem.

Arcibiskup kolínský.

Po smrti kolínského arcibiskupa Josepha kardinála Höffnera v roce 1987 byl Meisner jmenován 20. prosince 1988 jeho nástupcem; do úřadu byl uveden 12. února 1989. Jeho biskupské heslo znělo "Spes nostra firma" (2Kor 1, 7; česky "Máme pevnou naději").  V listopadu 2011 se jako zvláštní papežský legát zúčastnil oslav 800. výročí narození sv. Anežky České v Praze. Dne 28. února 2014 byla přijata jeho rezignace.  Kardinál Meisner zemřel 5. července 2017 během léčebného pobytu v bavorských lázních Bad Füssing.

Joachim kardinál Meisner (25. prosince 1933, Vratislav-Leśnica – 5. července 2017, Bad Füssing) byl německý římskokatolický kněz a emeritní arcibiskup v Kolíně nad Rýnem.

Joachim Meisner (25 December 1933 – 5 July 2017) was a German cardinal of the Catholic Church. He was the immediate past Archbishop of Cologne, serving from 1989 until his resignation was accepted by Pope Francis in 2014. He previously served as Bishop of Berlin from 1980 to 1989, and was created a cardinal in 1983. He was widely considered to be Germany's leading conservative Roman Catholic figure.


Původ a sňatek s Jákobem.

Ráchel byla mladší dcerou Lábana, bratra Jákobovy matky Rebeky, a tedy Jákobova sestřenice. Poprvé ji potkal u studny, kde jako pastýřka napájela stádo. Když přišel do Lábanova domu, do Ráchel se zamiloval a zavázal se Lábanovi sloužit sedm let, aby mu Ráchel dal za ženu. Lában jej však obelstil a dal mu místo ní její starší sestru Leu. Ráchel pak dostal jako druhou ženu za dalších sedm let služby.

Neplodnost.

Bůh způsobil plodnost nemilované Ley, ale Ráchel zůstávala bez dětí. Žárlivě to vyčítala Jákobovi a dala mu (podobně jako jeho babička Sára Abrahámovi) svou otrokyni Bilhu, aby jí porodila syny, které pojmenovala Dan a Neftali. Nakonec však Bůh Ráchel požehnal a porodila Jákobovi oba nejmladší syny.

Ráchelina smrt a její hrob.

Ráchel zemřela na cestě při porodu nejmladšího Benjamína. Byla pohřbena na cestě do Efraty (Betléma) a Jákob nad jejím hrobem zbudoval pomník v podobě sloupu. Místem pohřbení je podle staré tradice Ráchelin hrob v Betlémě, který je posvátným místem židů, křesťanů i muslimů. Je nad ním zbudována kamenná stavba s kupolí, v posledních letech je oddělena betonovou zdí palestinského check pointu. S ohledem na zmínku v knize Samuelově existují ale i tradice a teorie o umístění jejího hrobu na území kmene Benjamín severně od Jeruzaléma.

Ráchelin pláč.

Proroka Jeremjáš zmiňuje Ráchelin nářek nad jejími syny (tj. potomky) odcházejícími do babylonského zajetí po dobytí Jeruzaléma a zboření Chrámu. Židovská tradice uvádí, že zásluhou Ráchel a její obětavosti a trpělivosti byl zmírněn boží soud nad židovským národem..  Podle Matoušova evangelia je Ráchelin nářek předobrazem vraždění nevinných dětí, kterým se chtěl Herodes zbavit narozeného Ježíše.

Ráchel (, doslova "„ovce“") je druhá žena biblického patriarchy Jákoba a matka Josefa a Benjamína. Její příběh vypráví kniha Genesis.

Rachel () was a Biblical figure, the favorite of Jacob's two wives, and the mother of Joseph and Benjamin, two of the twelve progenitors of the tribes of Israel. Rachel's father was Laban. Her older sister was Leah, Jacob's first wife; their mother was Adinah. Her aunt Rebekah was Jacob's mother.


Historie.

Pobřeží severní a východní části Nové Guineje bylo poprvé zmapováno na počátku 17. století. Němečtí kartografové se zaměřovali hlavně na pobřežní oblasti a povodí řek, kde byly zakládány plantáže. Hranice mezi Papuou a Zemí císaře Viléma byla ustanovena společnou britsko-německou expedicí, vnitrozemí nebylo zmapováno. V roce 1884 byla v Berlíně založena obchodní společnost "„Německá Novoguinejská společnost“" ( "Neuguinea-Kompagnie"). Jejím zakladatelem byl Adolph von Hansemann, významný německý bankéř z Cách. Hlavním cílem a předmětem činnosti společnosti bylo získání území v Pacifiku a následný ekonomický rozvoj území. S vědomím kancléře Otto von Bismarcka byla vypravena expedice pod vedením ornitologa a výzkumníka Dr. Otta Finsche. Jeho úkolem bylo vybrat místo pro plantáže na severovýchodním pobřeží Nové Guineje a založení obchodních stanic. Jeho vliv se brzy rozšířil na celý severovýchod Nové Guineje a některé ostrovy při pobřeží.  Expedice Německé Novoguinejské společnosti vyplula ze Sydney na Novou Guineu na parolodi Samoa. Kapitánem lodi byl Eduard Dallmann. Kancléř Bismarck zavedl německý protektorát nad severovýchodní částí Nové Guineje a Bismarckovým souostrovím 19. srpna 1884.  V letech 1885 a 1887 založil Johann Flier misie v Simbangu a ostrově Timba. Po epidemiích malárie v letech 1889 a 1891, která zabila téměř polovinu evropského obyvatelstva na u Finschhafenu se většina Evropanů přesunula do Friedrich Wilhemshafenu (nyní Madang). Flierl založil misii v Sattelbergu, na vysočině 700m nad mořem v letech 1890 a 1891 a vybudoval silnici dlouhou cca 24 kilometrů do přístavu Finschhafenu. Tato silnice zkrátila cestu ze tří dnů na pět hodin.  Německá koloniální správa na Nové Guineji trvala 30 let. Prvních patnáct let byla kolonie spravována soukromou společností pod dohledem státu po vzoru Nizozemské Východoindické společnosti, ale s menší úspěšností. V letech 1899 až 1914 byla Nová Guinea řízena guvernérem. Po této změně byl guvernérovým prvořadým úkolem rychlý ekonomický rozvoj založený na plantážích.

Zánik.

Po vypuknutí 1. světové války v roce 1914 obsadily australské jednotky Zemi císaře Viléma. Podepsáním Versailleské smlouvy ztratilo Německo své veškeré kolonie včetně Německé Nové Guineje, jejíž součástí byla Země císaře Viléma. 17. prosince 1920 bylo ustanoveno mandátní území Společnosti národů jménem Teritorium Nová Guinea. Toto území spadalo pod správu Austrálie.

Země císaře Viléma byla částí Německé Nové Guineje ( "Deutsch-Neuguinea"). Území bylo pojmenováno na počest německého císaře a pruského krále Viléma II. a rozkládalo se na severovýchodní části dnešní Papui Nové Guineje. Mezi lety 1884 a 1918 bylo kolonií Německého císařství.

Kaiser-Wilhelmsland formed part of German New Guinea (German: "Deutsch-Neuguinea"), the South Pacific protectorate of the German Empire. Named in honour of Wilhelm I, who reigned as German Emperor ("Kaiser") from 1871 to 1888, it included the northern part of present-day Papua New Guinea. From 1884 until 1920 the territory was a protectorate () of the German Empire. Kaiser-Wilhelmsland, the Bismarck Archipelago (including New Mecklenburg and New Pomerania), the northern Solomon Islands, the Caroline Islands, Palau, Nauru, the Mariana Islands, and the Marshall Islands comprised German New Guinea.


Počátky vlády.

Robert byl jediným synem královského páru a na matčino naléhání začal jako chlapec navštěvovat katedrální školu v Remeši, kde vyučoval Gerbert z Aurillaku.  Robertův otec a zároveň zakladatel kapetovské dynastie Hugo Kapet hned po svém nástupu na trůn roku 987 začal usilovat o Robertovu korunovaci. Jako důvod uvedl plánovanou invazi proti maurské armádě, která útočila na jeho spojence, hraběte barcelonského. Tudíž Francie potřebuje dva panovníky, pro případ, že by se Hugo už z výpravy nevrátil. Podle francouzského mnicha a kronikáře Glaubera však pouze starý Hugo potřeboval schopnou oporu, která mu pomůže zvládnout zpupnou šlechtu. Nakonec dosáhl svého a Robert byl již koncem roku 987 v Orléansu korunován francouzským králem. Část svých vladařských povinností převzal už roku 990, ale samostatně vládl až od roku 996, kdy jeho otec zemřel.

Zapuzené manželky.

Hugo Kapet plánoval pro svého syna vznešenou nevěstu z Byzance, ale nakonec vzal "zavděk" Rozalou, bohatou vdovou po flanderském hraběti. Svatba se konala v Melunu roku 988 a nevěsta byla téměř dvakrát tak stará než ženich a také zřejmě již neplodná, což byl asi důvod jejího zapuzení o tři roky později.  Na jaře roku 996 se mladík znovu oženil. Vyvolenou se stala Berta, čerstvá vdova po Odovi z Blois. Byla Robertova sestřenice a byli tedy příbuzní v nižším, než v sedmém stupni příbuzenství a mimo to byl Robert kmotrem jednoho z Bertiných synů. Manželům se narodil potomek, který údajně měl "husí krk a husí hlavu" a záhy, roku 999, zemřel. Papež Řehoř V. sňatek nemohl uznat, a proto Roberta exkomunikoval. Robert se nejdříve snažil vzdorovat, ale nakonec jej nový papež Silvestr II. přesvědčil a bezdětnémanželství roku 1000 anuloval.  Robert se potřetí oženil roku 1004. Mladá královna Konstancie, dcera Viléma Provensálského králi dala vytoužené potomky, ale musela se vyrovnávat s tím, že manžel ve skutečnosti styky s Bertou nikdy nepřerušil. Rivalita mezi oběma ženami zasahovala na královský dvůr. Obětí se stal Hugo z Beauvais, kterého nechala Konstancie s pomocí Fulka Nerry přímo před očima krále zavraždit. Ještě roku 1008 či 1010 byla Berta Burgundská v Robertově doprovodu při cestě do Říma.  Král chtěl žádat o papežský dispens, aby se mohl k Bertě vrátit. Mise byla neúspěšná a král se vrátil k vroucně se modlící Konstancii.  Konstancie dala králi čtyři syny a Robert věren politice svého otce nechal nejstaršího Huga roku 1017 korunovat spolukrálem. Po Hugově nečekané smrti roku 1025 nastoupil na jeho místo mladší syn Jindřich, původně určený pro burgundské vévodství. Roku 1027 byl korunován spolukrálem a korunovace pošramotila již tak napjaté vztahy mezi jeho rodiči. Konstancie preferovala volbu mladšího Roberta, ale králův nápad byl podpořen Odem z Blois a Vilémem Akvitánským. Soudobý kronikář popisuje královnu jako "svárlivou, slávychtivou a zlatem posedlou" ženu. Roku 1030 popíchla své syny ke vzpouře proti otci, kdy Jindřich a Robert obsadili důležitá místa ve Francii a v Burgundsku. Dočasný smír skončil královou smrtí a vzplanula občanská válka o královský trůn.

Robert II. Francouzský zv. "Pobožný" (francouzsky " Robert II le Pieux", 970–974, Orléans – 20. července 1031, Melun) byl francouzský král z dynastie Kapetovců, syn Huga Kapeta a Adély, dcery akvitánského vévody Viléma zv. "Koudelová hlava".

Robert II (27 March 972 – 20 July 1031), called the Pious () or the Wise (), was King of the Franks from 996 to 1031, the second from the House of Capet. He was born in Orléans to Hugh Capet and Adelaide of Aquitaine. Robert distinguished himself with an extraordinarily long reign for the time. His 35-year-long reign was marked by his attempts to expand the royal domain by any means, especially by his long struggle to gain the Duchy of Burgundy. His policies earned him many enemies, including three of his sons. He was also known for his difficult marriages: he married three times, annulling two of these and attempting to annul the third, prevented only by the Pope's refusal to accept a third annulment.


Život a kariéra.

Mládí.

Pocházel z italské Parmy, již od osmi let žil se svou rodinou v Paříži, jeho otec krátce poté rodinu opustil, takže zůstal sám s matkou. V únoru 1942 dostal povolávací rozkaz, aby sloužil v italské armádě u horských myslivců, avšak krátce po nástupu na vojnu dezertoval zpět do Francie a už se do armády nevrátil. Už od 10 let se živil všelijak, kromě toho se věnoval i sportu. Krátce poté co se stal mistrem Evropy (v zápasení ve volném stylu) mu soupeř nešťastně zlomil nohu a tak musel vrcholového sportu předčasně zanechat, nicméně do konce svého života dále intenzivně sportoval rekreačně.

Filmová kariéra.

V roce 1954 se uchytil u filmu, jeho drsný a zároveň i velice přirozený civilní herecký projev byl velice přesvědčivý. Hned ve svém prvním filmu "Nesahejte na prachy" si zahrál s Jeanem Gabinem, se kterým se později velmi spřátelil.  Zpočátku hrál většinou jen samé drsné a tvrdé postavy, gangstery, zločince, policisty, lidi na okraji společnosti. Postupem doby se ale vypracoval i na vynikajícího charakterního herce. Kromě francouzských filmů také hrál (díky svému původu) i v celé řadě italských filmů. Přátelil se také s šansoniérem Jacquesem Brelem, se kterým natočil snímek "Daleký západ".  Za ztvárnění postavy Jeana Valjeana ve snímku Ubožáci natočeném v roce 1982 byl nominován na Césara. Bránil se všem cenám a oceněním i poctám, odmítl převzít i vysoké francouzské státní vyznamenání – Řád čestné legie.  Během své kariéry natočil zhruba 70 filmů. I přes lákavé nabídky ale nikdy nevstoupil na divadelní jeviště, snad proto, že byl herec samouk.

Osobní život.

Společně se svojí manželkou se velmi intenzivně věnoval charitativní činnosti. Jejich dcera Linda byla zdravotně postižená a proto se věnovali především postiženým dětem. Jeho žena Odette Lecomte v roce 1987 obdržela za svoji charitativní činnost Řád čestné legie.  Zemřel náhle v roce 1987 na infarkt. Je pohřben na hřbitově ve francouzské obci Le Val-Saint-Germain.

Lino Ventura, rodným jménem Angiolino Giuseppe Pasquale Ventura (14. července 1919, Parma – 22. října 1987, Saint-Cloud), byl francouzsko-italský filmový herec a sportovec italského původu, mistr Evropy v zápase ve volném stylu pro rok 1950 ve střední váze, muž sveřepého vzezření a citlivé duše.

Angiolino Giuseppe Pasquale Ventura (14 July 1919 – 22 October 1987) was an Italian actor who grew up in France and starred in many French films. Born in Italy, he was raised in Paris by his Italian mother. After a first career as a professional wrestler was ended by injury, he was offered a part as a gang boss in the Jacques Becker film "Touchez pas au grisbi" (1954) and rapidly became one of France's favourite film actors, playing opposite many other great stars such as Bourvil, Jean Gabin, Alain Delon, Claude Rich, Bernard Blier, Jacques Brel, Michel Serrault, Jean-Paul Belmondo, and working with other leading directors such as Louis Malle, Claude Sautet, Claude Miller, and the great script writer Michel Audiard. Usually portraying a tough man, either a criminal or a cop, he also featured as a leader of the Resistance in the Jean-Pierre Melville directed "Army of Shadows" ("L'armée des ombres", 1969). Having a daughter born handicapped, he and his wife founded a charity Perce-Neige (Snowdrop) which aids disabled children and their parents. Though he never renounced his Italian citizenship, he was voted 23rd in a poll for the 100 greatest Frenchmen.


Historie.

Historie "OSGi" sahá až do roku 1998, kdy započaly práce na první verzi specifikace. Původně bylo "OSGi" cíleno na potřeby systémů pro chytré domácnosti. Díky tomuto původnímu zaměření je "OSGi Framework" velmi kompaktní. Plná implementace aktuální verze "R4" může být jediný jar s velikostí kolem 250KB (Knopflerfish ). K nárůstu pozornosti kolem OSGi došlo s úspěchem platformy Eclipse, jež ve verzi 3.0 vyměnila proprietární modulární systém za vlastní implementaci "OSGi" Equinox. Další oblastí, kde došlo k rozšíření "OSGi", na poli aplikačních serverů – je základem nových verzí serverů WebLogic, Websphere, JBoss, GlassFish, JOnAS a dalších.  V poslední době se "OSGi" pomalu začíná využívat na poli enterprise aplikací, které jsou tradičně doménou Java EE. Zatím se jedná spíše o první pokusy, než masovou adopci "OSGi Frameworku" pro tvorbu enterprise aplikací. Mnoho vývojářů považuje vývojový model "OSGi" za příliš komplikovaný oproti "Java EE" a nevidí dostatek přínosů vyvažujících přidanou komplexitu zejména u malých a středních aplikací. Hlavní silou prosazující OSGi na poli enterprise aplikací se vedle dodavatelů jednotlivých implementací stala společnost SpringSource stojící za úspěšným Spring Framework. V případě SpringSource dm Server není "OSGi" využito pouze vnitřně v infrastruktuře serveru, ale je i základní jednotkou nasazení (deploymentu).

Architektura.

Podívejme se podrobněji na architekturu "OSGi Frameworku" a její jednotlivé vrstvy.

Execution Environment.

"OSGi Framework" je použitelný na široké škále virtuálních strojů včetně široké škály implementací v mobilních zařízeních. "Execution Environment" je abstrakcí JRE definující dostupné balíčky v daném prostředí. Každý modul přitom může uvést požadovaný minimální "Execution Environment" (množinu Java balíčků) potřebný k jeho běhu. Modul uvádějící jako požadovaný "Execution Environment" J2SE-1.5 tak půjde nainstalovat například do "OSGi" kontejnerů běžících nad Javou 5 či Javou 6, ale ne do kontejneru běžícího nad Javou 1.4, či virtuálním strojem podporujícím pouze Javu ME.

Moduly.

Jednotkou modularity v "OSGi" je takzvaný bundle (dále pouze modul, i když korektnější pojmenování by bylo balík, což by se ovšem pletlo s Java balíčky). Jedná se o běžný jar archiv s několika speciálními hlavičkami v manifestu. Každý modul má za běhu speciálně vytvořený zavaděč tříd (classloader), který vidí pouze "Java" balíčky a zdroje (obrázky, konfigurační soubory a další) definované v modulu samotném, části standardní knihovny odpovídající specifikovanému "Execution Environment" a balíčky z ostatních modulů, které explicitně importuje. Níže je MANIFEST.MF soubor jednoduchého modulu. Bundle-ManifestVersion: 2 Bundle-SymbolicName: org.example.bundle Bundle-Version: 1.0.0 Bundle-Name: Ukázkový bundle Bundle-Activator: org.example.bundle.Activator Export-Package: org.example.bundle.package;version="1.0.0";uses:=" org.example.utility.package" Import-Package: org.example.utility.package;version="[1.4.0, 2.0.0)" Require-Bundle: org.example.otherbundle;version="[1.2.1, 2.0.0)" Význam jednotlivých hlaviček je následující:  codice_1 Indikuje verzi "OSGi" hlaviček v manifestu  codice_2 Jedinečný identifikátor modulu. Měl by dodržovat konvenci pro pojmenovávání balíčků v "Javě" a v ideálním případě být shodný s identifikátorem balíčku nejvyšší úrovně v daném modulu. Jedná se o jedinou povinnou hlavičku.  codice_3 Verze modulu skládající se ze tří číselných částí a volitelně jedné textové. Pokud není uvedena, uvažuje se verze codice_4. Každý modul by však měl specifikovat verzi.  codice_5 Člověkem čitelné pojmenování modulu například pro potřeby řídících systémů, kde se může zobrazit namísto či spolu se symbolickým jménem.  codice_6 Třída implementující rozhraní codice_7 definující metody volané v rámci životního cyklu modulu. Definuje 2 metody ("start" a "stop"), ve kterých je jako parametr předáván codice_8 – objekt umožňující interakci s okolím (vyhledávání a získávání služeb, registrace vlastních služeb, získávání informací o ostatních modulech a jejich stavech, možnost měnit stav ostatních modulů, programová instalace nových modulů a další). Aktivátor je volitelný.  codice_9 Jednotkou závislosti mezi moduly je jeden "Java" balíček. Tato hlavička říká, že balíček codice_10 obsažený v našem ukázkovém modulu má být přístupný ostatním modulům. Dále uvádí verzi exportovaného balíčku (ta je v praxi často stejná, jako verze modulu, ale musí být u každého exportovaného balíčku explicitně uvedena). Nakonec je uvedena ještě "uses" direktiva, která říká, že třídy v balíčku codice_10 využívají tříd z importovaného balíčku codice_12. Tato direktiva zaručí, že kterýkoli jiný modul importující balíček codice_10 a zároveň codice_12 uvidí stejnou verzi codice_12 jako tento modul. Vhodný nástroj (například Eclipse PDE) dokáže tyto direktivy automaticky počítat.  codice_16 Exportováním balíčku dává modul možnost ostatním modulům využívat třídy definované v daném balíčku. Aby je však ostatní jiný modul mohl využívat, musí je explicitně importovat. Tato hlavička říká, že tento ukázkový modul využívá balíček codice_12. Pokud v "OSGi" kontejneru není přítomný žádný modul exportující daný balíček s potřebnou verzí, nebude možné tento modul použít. Verze je v tomto případě uvedená rozsahem (od codice_18 včetně do codice_19 vyjma). Verze codice_18 je zřejmě verzí, proti které byl ukázkový modul vyvíjen a jeho autor zároveň vyjadřuje důvěru, že až do verze codice_19 daného balíčku bude použité API zpětně kompatibilní. V případě více dostupných verzí bude pro tento modul viditelná nejvyšší verze balíčku vyhovující rozsahu a zároveň nezpůsobující konflikty s ostatními importy a omezeními.  codice_22 Zatímco importování balíčku nevytváří „tvrdou závislost“ na jakémkoliv jiném konkrétním modulu (je jedno, který modul potřebný balíček v dané verzi exportuje), tato hlavička udává přímou závislost na konkrétně uvedeném modulu. Dochází k importu všech exportovaných balíčků uvedeného modulu. Doporučuje se pokud možno používat pouze codice_23 hlavičky, kterými lze udržet minimální rozsah závislostí a předcházet tak konfliktům.

Životní cyklus.

Každý "OSGi" modul prochází dobře definovaným životním cyklem. Pokud není "Frameworkem" spravován, nachází se ve stavu "uninstalled", po instalaci do "Frameworku" se nachází ve stavu "installed" a je učiněn pokus o uspokojení jeho závislostí definovaných hlavičkami codice_23 a codice_25. Pokud jsou tyto závislosti uspokojeny, přechází modul do stavu "resolved", ve kterém jsou již jím exportované balíčky dostupné ostatním modulům. Pokud závislosti modulu nelze v dané chvíli uspokojit, zůstává ve stavu "installed" a po instalaci dodatečných modulů může být zopakován pokus o uspokojení jeho závislostí.  Ze stavu resolved může být modul nastartován – je zavolána metoda "start" jeho aktivátoru, pokud nějaký definuje. Při zpracování této metody se nachází ve stavu "starting". Pakliže metoda nevyhodí žádnou výjimku, dostává se do stavu "active", ve kterém zůstává až do doby jeho zastavení voláním metody stop aktivátoru. O startování a zastavování modulů se může starat jednak "Framework" sám, jednak může být vyvoláno (stejně jako ostatní operace životního cyklu) z konzole a mohou je iniciovat ostatní moduly (pokud to umožňuje bezpečnostní nastavení).  Operace "update" může být použita k aktualizování modulu na vyšší verzi či zopakování procesu uspokojení závislostí, stejně jako operace "refresh", která navíc způsobí update všech modulů závislých na daném refreshovaném modulu.

Služby.

Importy a exporty balíčků definují statické závislosti mezi moduly. "OSGi" navíc nabízí vrstvu služeb, které tvoří dynamické závislosti. Služba v "OSGi" je libovolný POJO objekt. Může být zaregistrován kdykoliv je modul ve stavu "starting" nebo "active". Registrace se provádí pod názvem jednoho či více rozhraní, které daný objekt implementuje, a libovolného počtu atributů klíč-hodnota pro odlišení služeb stejného typu. Po registraci může být služba nalezena ostatními moduly v registru na základě názvu rozhraní a LDAP filtru přes další atributy. Modul může zaregistrovat posluchače codice_26 na službu, která zatím není dostupná a čekat na její registraci.  V průběhu času mohou přicházet nové služby s tím, jak se do kontejneru instalují nové moduly. Existující služby mohou být také odregistrovány – děje se tak buď programově, nebo automaticky při zastavení modulu, který je zaregistroval. Toto dynamické chování klade specifické nároky na klientský kód, který služeb využívá. Správné použití služeb přes nativní "OSGi" API je poměrně složité a obnáší množství opakujícího se kódu. K dispozici je několik nadstaveb usnadňující práci se službami – například knihovna "Spring Dynamic Modules", která umožňuje definovat pro každý modul springový aplikační kontext, deklarativně exportovat beany jako služby a importovat libovolnou službu jako Spring bean. Vytvořený bean je proxy objektem k požadované službě, umožňujícím například dynamickou záměnu za ekvivalentní službu, pokud je původní služba odregistrována.

OSGi Service Platform (dále "OSGi Framework", nebo jen "Framework") je specifikace dynamického modulárního systému pro programovací jazyk Java. Standard je definován a udržován mezinárodním konsorciem "OSGi Alliance" (původně "Open Services Gateway initiative", dnes se již nepoužívá). "OSGi" umožňuje instalaci a odebírání modulů za běhu, definuje životní cyklus modulu a nabízí infrastrukturu pro spolupráci modulů skrze služby. V současné době je "OSGi Framework" považován za nejvyspělejší modulární systém pro "Javu". Zakládají se na něm například nové verze téměř všech velkých aplikačních serverů.

The OSGi Alliance, formerly known as the Open Services Gateway initiative, is an open standards organization founded in March 1999 that originally specified and continues to maintain the OSGi standard.


Mládí.

Arnošt se narodil jako nejstarší syn Františka Sasko-Kobursko-Saalfeldského a Augusty Reuss Ebersdorf. Jeho mladší bratr Leopold byl později zvolen prvním králem Belgičanů.  10. května 1803 byl Arnošt prohlášen za dospělého, protože jeho otec vážně onemocněl, a on byl potřebný k účasti na vládě vévodství. Když jeho otec v roce 1806 zemřel, stal se Sasko-kobursko-saalfeldským vévodou jako Arnošt III. Nicméně nemohl okamžitě převzít formální vládu své země, protože vévodství bylo obsazeno Napoleonovým vojskem a bylo pod francouzskou správou. Následující rok, po Tylžském míru (1807) bylo Sasko-kobursko-saalfeldské vévodství opět spojeno a navráceno Arnoštovi. To se stalo díky ruskému tlaku, protože Arnoštova sestra Juliana byla manželkou bratra ruského cara.

Manželství a potomci.

3. července 1817 se Arnošt v Gothe oženil s Luisou Sasko-Gothajsko-Altenburskou. Měli spolu dvě dětiː  Manželství bylo nešťastné, protože manželé byli podobně promiskuitní. Jak řekl životopisec Lytton Strachey: „Vévodský dvůr nebyl znám přísnou morálkou; vévoda byl galantní muž a vévodkyně následovala manželova příkladu. Byly tam skandályː mluvilo se o jednom z dvorních komorníků, okouzlujícím a kultivovaném muži židovského původu. Nakonec mezi manželi došlo k oddělení a nakonec k rozvodu.“ Arnošt a Luisa se rozešli v roce a oficiální rozvod se uskutečnil 31. března 1826. Jakožto dědici Koburgu musely děti zůstat s otcem. Sedm měsíců po rozvodu, v říjnu 1826, se Luisa tajně provdala za jednoho ze svých milenců. Zemřela v roce 1831.  23. prosince 1832 se Arnošt v Coburgu oženil se svou neteří Marií Württemberskou, dcerou své sestry Antonie. Marie se tímto sňatkem stala nevlastní matkou svých bratranců. Děti s Arnoštem neměla.  Arnošt měl tři nemanželské dětiː

Úmrtí.

Arnošt zemřel 29. ledna 1844 a byl nejdříve pohřben v Morizkirche, později byl však přesunut do nově vybudovaného mauzolea "Friedhof am Glockenberg".

Arnošt I. Sasko-Kobursko-Gothajský (též Ernest I.; 2. ledna 1784 – 29. ledna 1844) byl posledním svrchovaným vévodou Sasko-Kobursko-Saalfeldska (jako Arnošt III.) a od roku 1826 prvním svrchovaným vévodou Sasko-Kobursko-Gothajska (jako Arnošt I.). Byl otcem prince Alberta, manžela britské královny Viktorie, a je tak praprapradědem královny Alžběty II. Bojoval proti Napoleonovi a prostřednictvím svých stavebních projektů a zřizováním dvorních divadel zanechal velkou stopu na svém sídelním městě, Coburgu.

Ernest I (; 2 January 178429 January 1844) was the last sovereign duke of Saxe-Coburg-Saalfeld (as Ernest III) and, from 1826, the first sovereign duke of Saxe-Coburg and Gotha (as Ernest I). He was the father of Albert, Prince Consort, who was the husband of Queen Victoria. Ernest fought against Napoleon Bonaparte, and through construction projects and the establishment of a court theatre, he left a strong imprint on his residence town, Coburg.


Život.

Byla dcerou burgundského krále Rudolfa II. a jeho manželky Berty Švábské. Jejím bratrem byl burgundský král Konrád a prvním manželem italský král Lothar II., kterému byla zasnoubena již v dětství a za kterého byla provdána roku 947 – snad ve věku 16 let. Lothar II. byl však již po třech letech manželství otráven a Adéla jako dosud mladá žena ovdověla.  Po ovdovění ji markrabí Berengar z Ivrey (možná zodpovědný za Lotharovu vraždu) držel v zajetí na hradě Garda, neboť ji chtěl provdat za svého syna Adalberta a dosáhnout tak skrze ni italské královské koruny (podle langobardské právní tradice mohla Adéla designovat následníka). Královna však spolu s dcerou Emmou uprchla na hrad Canossa a požádala o pomoc německého krále Otu I., který Berengara porazil a sám se roku[951 v Pavii s Adélou oženil. Tento sňatek také přinesl Otovi právní nárok na italskou korunu.  2. února 962 byla Adéla spolu s manželem v Římě korunována na císařovnu. V italské i říšské politice měla na manžela velký vliv a od její doby dochází také k nárůstu intervencí římských královen v královských a císařských listinách. Doprovázela manžela i na italských taženích v letech 961–965 a 966–972.  Adéla se výrazně podílela na výchově svého syna Oty II. a i v jeho dospělém věku na něj měla velký vliv, a to do druhé poloviny 70. let, kdy bylo její postavení zastíněno postavením Otovy manželky Theofano a Adéla se vzdálila od císařského dvora. V letech 975–980 pak pobývala převážně v Itálii a v Burgundsku. Po synově smrti roku 983 jí spolu s její snachou Theofano a mohučským arcibiskupem Willigisem připadlo poručnictví nad nezletilým dědicem říše Otou III. Pro neshody s Theofano sice nakrátko opět opustila dvůr, po její smrti roku 991 však znovu převzala regentství. Poté, co Ota III. dosáhl roku 994 plnoletosti, se však znovu stáhla do ústraní a v posledních letech života pobývala v benediktinském klášteře Selz, který okolo roku 991 sama založila. Adéla byla vzdělaná a velmi sečtělá žena, ovládala čtyři jazyky.  Již její současníci, například Gebert z Aurillacu (pozdější papež Silvestr II.), ji nazývali ""mater regnorum"" (""matka království""). Adéla se angažovala také v clunyjském hnutí, roku 1097 byla svatořečena papežem Urbanem II.

Adéla Burgundská (uváděná též jako "Adelaida", "Adelheid"; 931, Burgundsko – 16. prosince 999, klášter Selz) byla druhou manželkou císaře Oty I. Velikého a jednou z nejvýznamnějších středověkých římských císařoven.

Adelaide of Italy (; 93116 December 999 AD), also called Adelaide of Burgundy, was Holy Roman Empress by marriage to Emperor Otto the Great; she was crowned with him by Pope John XII in Rome on 2 February 962. She was regent of the Holy Roman Empire as the guardian of her grandson in 991–995.


Vytvoření Svaté aliance.

Svatá aliance byla ustanovena smlouvou podepsanou v Paříži 26. září 1815 zástupci Rakouska, Ruska a Pruska po porážce francouzského císaře Napoleona. Spojenci se ve smlouvě zavázali bránit v Evropě šíření liberálních a sekulárních myšlenek.

Kongresy aliance.

Kongres v Cáchách 1818.

Kongresu, který se uskutečnil od září do listopadu 1818 v Cáchách se zúčastnili panovníci, ministři a diplomaté z Pruska, Rakouska, Ruska, Spojeného království a Francie. Během kongresu bylo rozhodnuto o předčasném stažení okupačních vojsk z Francie, která tak byla zařazena zpět mezi mocnosti a stala se rovněž členem Svaté aliance. Na kongresu se dále řešila také práva židovského obyvatelstva a obchod s otroky.

Kongres v Karlových Varech 1819.

Na kongresu konaném v roce 1819 v Karlových Varech byly účastníky řešeny studentské a národní manifestace v Německém spolku. Došlo k vydání tzv. Karlovarských dekretů, které zakázaly nacionalistické studentské spolky a utužily cenzuru.

Kongres v Opavě 1820.

Popudem pro svolání opavského kongresu, který se konal od října do prosince 1820, byl napjatý revoluční vývoj v Neapoli, Španělsku a Portugalsku. Na pozvání knížete Metternicha se jej účastnili monarchové a diplomaté z Rakouska, Ruska, Pruska, Velké Británie a Francie. Kvůli neshodám mezi mocnostmi byl kongres v prosinci 1820 přerušen s tím, že se diplomaté dohodli na pokračování jednání v Lublani.

Kongres v Lublani 1821.

Lublaňský kongres v roce 1821 představoval pokračování předcházejícího opavského kongresu, který byl z důvodu vzájemných neshod předčasně ukončen.

Kongres ve Veroně 1822.

V roce 1822 se konal kongres zástupců pěti velmocí v italské Veroně. Důvodem pro konání kongresu bylo především jednání o francouzské intervenci do Španělska, kde byl král po povstání armády přinucen přijmout ústavu a kde se rozhořela občanská válka. Dalším z tématů jednání byla situace v Řecku, kde vypuklo povstání proti osmanské nadvládě.

Rozpad aliance.

Narůstající neshody mezi mocnostmi vedly k postupnému rozvolňování spojenectví již od poloviny 20. let 19. století. Ránu pro Svatou alianci představovala smrt ruského cara Alexandra, kterého na trůnu nahradil jeho bratr Mikuláš I. Pavlovič. Spojené království a Francie se proti sobě stavěly především kvůli neshodám v otázce sjednocení Itálie a rovněž kvůli problémům s hroutící se Osmanskou říší. Poté, co ve Francii v roce 1830 došlo k revoluci a ustanovení tzv. Červencové monarchie, zůstaly na obranu hodnot aliance znovu pouze Rakousko, Prusko a Rusko. Těmto monarchiím se revoluce v roce 1848 nakonec podařilo vojensky potlačit, avšak protichůdné zájmy na Balkáně proti sobě záhy obrátily dřívější spojence Rakousko a Rusko. Definitivní konec Svaté aliance znamenala krymská válka v letech 1853 až 1856, kdy Rakousko nepodpořilo proti Osmanské říši svého ruského spojence a vyhlásilo neutralitu.

Svatá aliance bylo spojenectví tří států Ruska, Rakouska a Pruska vytvořené v roce 1815, v reakci na napoleonské války a francouzskou revoluci. Mělo dohlížet na dodržování tradičního řádu na základě "„"křesťanské solidarity"“" (nehledě na to, že Romanovci byli pravoslavní, Habsburkové katolíci a Hohenzollernové luteráni). V roce 1818 se na základě rozhodnutí z kongresu v Cáchách připojila ke Svaté alianci i Francie. Jelikož tvůrcem politiky rovnováhy byl do značné míry kníže Klemens Wenzel von Metternich, mluví se někdy také o Metternichovském systému. Revoluční myšlenky však nezapadly a již v roce 1848 musely velmoci Svaté aliance čelit vzpourám s ideály francouzské revoluce na svém vlastním území. Navíc i protichůdné zájmy a neshody mezi velmocemi brzy poté vedly k rozpadu aliance, za jejíž definitivní konec bývá považována krymská válka (1853–1856), kdy se Francie postavila proti Rusku v jeho boji s Osmany. Celkový ráz mezinárodní politiky, která fungovala v Evropě od Vídeňského kongresu v podstatě až do první světové války, se označuje také jako Koncert velmocí.

The Holy Alliance (;, "Svyashchennyy soyuz"; also called the Grand Alliance) was a coalition linking the monarchist great powers of Austria, Prussia, and Russia. It was created after the final defeat of Napoleon at the behest of Emperor Alexander I of Russia and signed in Paris on 26 September 1815. The alliance aimed to restrain liberalism and secularism in Europe in the wake of the devastating French Revolutionary Wars and the Napoleonic Wars, and it nominally succeeded in this until the Crimean War. Otto von Bismarck managed to reunite the Holy Alliance following the unification of Germany in 1871, but the alliance again faltered by the 1880s over Austrian and Russian conflicts of interest with regard to the dismemberment of the Ottoman Empire.


Biografie.

V roce 1655, ve věku 9 let, byl prohlášen princem následníkem. V 18 letech obdržel místo v Královské radě (jež ovšem neměla velkého vlivu, neboť monarchie již byla absolutistická).  14. května roku 1667 se v Nykøbingu oženil s Šarlotou Amálií Hesensko-Kasselskou, dcerou lankraběte Viléma VI. Hesensko-Kasselského.  V roce 1670 zemřel král Frederik III. a podle "Královského zákona" z roku 1665 se Kristián stal druhým absolutním monarchou Dánska a Norska. Protože nastoupil na trůn podle následnictví a ne volbou, nebyl korunován, byl pouze pomazán v kostele zámku Frederiksborg, a to 9. února 1670.  Jedním z jeho prvních činů bylo, že ke dvoru v roce 1671 přivedl svou šestadvacetiletou oficiální milenku Žofii Amálii Moth, čímž těžce potupil královnu. Žofie Amálie Moth se 31. prosince roku 1677 stala hraběnkou ze Samsø a žila v prostorách paláce v Kodani.  Pro své velké osobní kouzlo a mimořádnou přívětivost byl Kristián V. velmi populární, což snad částečně hrálo roli při jeho snahách omezit vliv šlechty zapojením nešlechticů, jimž uděloval tituly baron a hrabě, do veřejných záležitostí.  Pod vedením Kristiánova kancléře Petra Griffenfeldta Dánsko zažilo krátké období příležitosti obsadit svou starou pozici velké mocnosti v regionu. Avšak tísněn obavami ze svých protivníků Kristián kancléře odvolal a obětoval tak jeho skvělé vedení, čímž vlastně přivodil velké škody prestiži monarchie. Státní prostředky byly promrhány v neúspěšné válce proti Švédsku (známé jako Norská válka, 1675–1679) ve Skåne, staré dánské provincii, již Dánsko ztratilo ve prospěch Švédska v důsledku smlouvy z Roskilde a již chtělo získat zpět. Chtělo rovněž zvovupřipojit pod dánskou svrchovanost vévodství Holstein-Gottorp, spojené se Švédskem, avšak po zásahu Francie bylo vévodství uznáno na Dánsku nezávislým.  Dvacet příštích mírových let znamenalo mnoho pro vnitřní rozvoj země. Řada pozitivních aspektů již byla zmíněna, k dalším patří vytvoření "Dánského zákona (Danske Lov)" v roce 1683, který představuje první právní kodex platný pro celé Dánsko. Byl formulován i "Norský zákon (Norske Lov)", podobný dánskému. Jiným důležitým počinem bylo v roce 1688 zavedení registru pozemků, kdy šlo o stanovení jednotné ceny pozemků v monarchii, vedoucí k spravedlivým odhadům.  Třebaže král se o vědu a kulturu příliš nezajímal, i zde lze hovořit o "zlatém věku", např. díky práci astronoma Ole Rømera.  Za jeho panování vznikla "Dánská západoindická společnost" (1671), založená pro objevy, využívání a kolonizaci karibských ostrovů, dnešních Panenských ostrovů. Její činnost se v roce 1680 rozšířila do dnešní Ghany v Africe.  Kristián V. zemřel 25. srpna 1699 na následky zranění utrpěného při nehodě na lovu. Je pochován v katedrále v Roskilde, místě posledního odpočinku dánských králů.

Manželství a děti.

Kristián měl osm dětí se svou manželkou a dalších šest se svou milenkou.  Děti Šarloty Amálie:  Děti Žofie Amálie Moth:

Kristián V. (15. dubna 1646 Flensburg – 25. srpna 1699, Kodaň) byl v letech 1670–1699 král Dánska a Norska. Syn Frederika III. a jeho ženy Žofie Amálie Brunšvické.

Christian V (15 April 1646 25 August 1699) was king of Denmark and Norway from 1670 until his death in 1699. Well-regarded by the common people, he was the first king anointed at Frederiksborg Castle chapel as absolute monarch since the decree that institutionalized the supremacy of the king in Denmark-Norway, he fortified the absolutist system against the aristocracy by accelerating his father's practice of allowing Holstein nobles but also Danish and Norwegian commoners into state service.


Grafické akcelerátory.

FireGL.

Profesionální grafika pro náročné grafiky, kteří potřebují přesné zobrazení barev a podporu. Stojí deseti tisíce korun, protože má certifikace na grafické programy (3DMax, Photoshop,4D Cinema a další). Podporu 24 hodin na pomoc při potížích s programy. Staví na jádře Radeon, ale má upraven BIOS.

GPU pro servery.

Dále existovaly GPU RAGE XL, Radeon 7000 a Radeon 7000-M.

ATI ES1000.

ES1000 je další generace GPU do serverového segmentu.

Čipsety.

V roce 2008 vydala řadu 700, do které spadají čipsety Northbridge 740, 740G/740V, 760G, 770, 780E, 780G/780V, 790GX, 790X, 790FX a Southbridge SB700, SB710, SB750, SP5100 a SB750S, V roce 2009 vyvíjí ATI čipsety už pouze pro AMD platformu.  Pro Intel platformu vydala čipsety Northbridge ATI CrossFireTM Xpress 3200, ATI RadeonTM Xpress 1250, ATI RadeonTM Xpress 1100, ATI RadeonTM Xpress 200 a Southbridge ATI SB600 Series.

Historie.

Historie AMD V 80. letech 20. století nebyly grafické akcelerátory standardní součástí počítače. V dané době přišla ATI Technologies se svým prvním grafickým akcelerátorem Graphic Solution. Jak pokračovala doba dál, ATI Technologies uvedla postupně na trh nové grafické akcelerátory. Druhým grafickým akcelerátorem byla karta s grafickým jádrem EGA Wonder, které umožňovalo akcelerovat grafiku až v rozlišení 640×350 pixelů se 16 barvami. Po roce od uvedení EGA Wonder přišla ATI Technologies s novým grafickým akcelerátorem, který nesl grafické jádro VGA Wonder. Tento grafický akcelerátor byl už technologicky vyspělejší než jeho předchůdce. Jeho maximálním rozlišení bylo 1024×768 pixelů s 256 barvami.

2D akcelerátory.

Po dalším roce přišla ATI Technologies se svým prvním 2D akcelerátorem s jádrem MACH 8, který se od předešlého grafického akcelerátoru odlišoval jen tím, že podporoval 2D akceleraci. Dalším 2D akcelerátorem byla grafická karta s jádrem MACH 32, která byla vyspělejší než její předchůdce. Podporovala rozlišení až 1280×1024 pixelů v 16-bitové barevné hloubce. Dalším pokračovatelem 2D akcelerátorů od ATI Technologies byl 64-bitový grafický akcelerátor s jádrem MACH 64, který byl uvedený v roce 1994. Posledním 2D akcelerátorem byl MACH 64VT (VT2, VT4). Tyto deriváty MACH 64 byli postupně představené v letech 1996 – 1997. Výhodou těchto 2D akcelerátorů bylo, že mohly video v rozlišení 320×240 pixelů zobrazovat plynule na celé obrazovce v rozlišení 800×600 a nebo až 1024×768 pixelů.

3D akcelerátory.

Prvním 3D akcelerátorem od ATI Technologies bylo grafické jádro 3D Rage (1996). Po nevelkém úspěchu těchto karet bylo rychle vydané grafické jádro Rage II. Toto jádro nezlepšovalo ani tak rychlost grafických výpočtů, ale zato vylepšovalo kvalitu zobrazení. ATI Technologies uvedla ještě několik derivátů jádra Rage II, až nakonec v roce 1997 přišlo jádro Rage PRO. Tento grafický čip byl jedním z prvních, který plně podporoval AGP 1.0. Při tomto grafickém čipu začala mít ATI Technologies problémy s ovládači, které se vyřešily až v roce 2001. Dalším grafickým jádrem bylo Rage PRO GL, které plně podporovalo standardy OpenGL. Po tomto jádře přišla ATI Technologies s vylepšeným jádrem Rage 128PRO, které zlepšovalo práci 16-bitového renderingu a plně podporovalo AGP 4×. V roce 1999 přišla ATI Technologies se speciálním vydáním grafické karty s Rage 128PRO. Speciální byla tím, že na jedné kartě byla dvě speciálně upravená grafická jádra Rage 128PRO. Tato karta se nazývala ATI Rage Furry MAXX, ale díky neodladěným ovládačům se tato karta velmi neujala.

Detailnější popis.

Dalším novým grafickým jádrem s podporou 3D akcelerace byl R100 (toto bylo kódové označení grafických jader Radeon DDR), které obsahovalo například technologii HyperZ, která ulehčovala grafickému jádru výpočty. Další novou technologií byla podpora grafického rozhraní DirectX 7.0. I když bylo toto jádro papírově slabší než grafická jádra konkurence (GeForce 2), tak díky technologii HyperZ mohla těmto kartám konkurovat.  Další generací grafických jader Radeon bylo jádro s kódovým označením R200, uvedené v roce 2001, obchodní název byl Radeon 8500. Oproti svému předchůdci přinášelo vylepšení technologie HyperZ (pojmenovaná HyperZ II, podporu API DirectX 8.1, současné zobrazení obrazu na dvou monitorech (SmoothVision). U těchto grafických jader ATI Technologies konečně doladila ovladače svých grafických karet.  V roce 2002 ATI Technologies uvedla nové jádro R300, tedy Radeon 9700. Toto jádro si zachovávalo všechny dobré vlastnosti předcházejících grafických jader Radeon a k tomuto ještě přidalo technologie HyperZ III a podporu API DirectX 9.0. Tato grafická jádra byla nejlepší grafická jádra pro stolní počítače, a tak si získala velkou oblibu. Malým vývojem těchto jader byly Radeony 9800 (R350), které přinášely jen malé změny a to HyperZ III+.  Jako další grafické jádro mělo na trh přijít R400, ale z důvodů neuzavření specifikací DirectX 10, ATI Technologies musela toto jádro předělat a tak vyšlo R420, tedy Radeon X800, které v sobě skrývalo technologie HyperZ HD, SmoothVision HD, a bezztrátovou kompresi textur. Toto jádro podporovalo DirectX 9.0b (která má podporu Shader Model 2). Na konkurenci to bylo málo, neboť GeForce 6800 podporovala už DirectX 9.0c (která má podporu Shader Model 3). Malé oživení těchto karet přineslo vylepšené jádro R480, tedy Radeon X850, ale ani toto jádro nepodporovalo API DirectX 9.0c.  Na jaře roku 2005 ATI Technologies představila nové jádro R520 alias Radeon X1800. Toto jádro v sobě neslo velice mnoho nových technologií. Tou hlavní je podpora DirectX 9.0c, paměťový řadič RingBus, Dispatch Procesor, který zefektivnil práci pixel shaderů. Jádro R520 obsahuje 16 pixel shaderů a také 16 pixel pipeline, což se může zdát oproti konkurenci málo, ale díky novým technologiím jich využívá velmi efektivně. Zatím nejnovějším jádrem je R580 tedy Radeon X1900, které se představilo 24. ledna 2006. Oproti předchozímu jádru má až 48 jednotek pixel shaderů (a pixel pipeline má 16, stejně jako předchozí jádro), novější Dispatch Procesor.  Koncem roku 2007 ATI započala novou řadu grafických karet Radeon 2000series, začátkem roku 2008 je možné zakoupit už i Radeony 3000series, které mohou nabídnout i například dvou-jádrovou grafickou kartu HD 3870 X2. Takty pamětí DDR4 některých Radeonů 3000series se pohybují kolem 2,5 GHz.  25. června 2008 uvedla ATI novou generaci HD 4000, která používá stále 55 nm, na čip RV770 se vejde až 800SP (160 unifikovaných shaderu v 10 SIMD blocích). Paměti se používají až GDDR5.  V 1Q 2009 ATI uvedlo nový čip RV740 na 40 nm, bude použit na grafických kartách HD47x0.  22. 1. 2008 vydala AMD plnou specifikaci čipu R300 a R500, což umožní zlepšit práci těchto jader v alternativních operačních systémech. Jednalo se o ojedinělou věc v oblasti grafických čipů, jelikož konkurenční NVIDIA i předtím samostatná ATI (před převzetím AMD) toto udělat odmítaly. 12. června 2008 pak byla vydána i specifikace k čipům řady R600.

Technologie.

ATI Stream.

Prostředí pro využití GPU jako výpočetní jednotky. Někdy známý taky jako akcelerace pomocí GPU.

Zaměření.

Po spojení s AMD vývojové týmy ATI pokračují na této práci:

ATI Technologies, Inc. byla jedním ze dvou největších výrobců grafických karet. Dále se zabývala výrobou v oblasti videa a multimédií. Společnost byla založená 20. srpna 1985. První název této společnosti byl Array Technologies Inc., ale v roce 1985 se zkrátil na ATI Technologies Inc. 24. června 2006 společnosti ATI Technologies, Inc. koupila společnost AMD, ta dále rozvíjí výrobky pod vlastní značkou.

ATI Technologies Inc. (commonly called ATI, later known as Radeon Technologies Group) was a semiconductor technology corporation based in Markham, Ontario, Canada, that specialized in the development of graphics processing units and chipsets. Founded in 1985 as Array Technology Inc., the company listed publicly in 1993. Advanced Micro Devices (AMD) acquired ATI in 2006. As a major fabrication-less or fabless semiconductor company, ATI conducted research and development in-house and outsourced the manufacturing and assembly of its products. With the decline and eventual bankruptcy of 3dfx in 2000, ATI and its chief rival Nvidia emerged as the two dominant players in the graphics processors industry, eventually forcing other manufacturers into niche roles.


Život.

Arcangelo Corelli se narodil ve Fusignanu v dnešní provincii Ravenna. O jeho dětství není mnoho známo. Učil se na housle u Giovanni Battisty Bassaniho a kompozici u proslulého zpěváka papežské kapely Mattea Simonelliho.  První velký úspěch zažil již v osmnácti letech v Paříži, a ten mu otevřel dveře do Evropy. Strávil nějaký čas u svého přítele skladatele a houslisty Cristiana Farinelliho, který byl strýcem proslulého kastráta Farinelliho. Nějaký čas v roce 1681 pobýval také na dvoře bavorského prince.  V roce 1685 byl v Římě, kde řídil hudební produkce pro královnu Kristinu Švédskou. Jeho velkým příznivcem se stal kardinál Pietro Ottoboni (příbuzný jiného Pietra Ottoboniho, který se stal v roce 1689 papežem Alexandrem VIII.). V letech 1689 a 1690 pracoval v Modeně pro vévodu modenského. Vrátil se však do Říma a žil v paláci kardinála Ottoboniho. V jeho paláci pravidelně organizoval pondělní koncerty, na nichž uváděl nejen díla svá, ale i díla svých současníků.  Corelli zemřel v Římě ve věku 59 let a je pochován v římském Pantheonu. Zanechal po sobě nejen značný majetek, ale i rozsáhlou a velmi kvalitní sbírku obrazů.

Dílo.

Corelli byl vynikající houslista, a proto nejen samotné kompozice, ale i způsob interpretace znamenal výrazný pokrok ve vývoji hry na housle. Tuto stránku jeho uměleckého talentu dále rozvíjeli i jeho žáci, např. Francesco Geminiani nebo Pietro Locatelli.  Největší význam Corelliho pro dějiny hudby však spočívá v rozvoji formy concerto grosso, kterou sice převzal od Alessandra Stradelly, ale dal jí jméno a dovedl ji k formální dokonalosti, takže se stala vzorem pro díla takových skladatelů jako byl Antonio Vivaldi, Johann Sebastian Bach nebo Georg Friedrich Händel

Arcangelo Corelli (17. února 1653 Fusignano – 8. ledna 1713 Řím) byl italský barokní hudební skladatel a houslista. Působil v několika evropských městech, nakonec zakotvil v Římě. Jeho přínos spočívá zejména v rozvoji barokního instrumentálního koncertu concerto grosso a ve zdokonalení techniky houslové hry.

Arcangelo Corelli (,,, ; 17 February 1653 – 8 January 1713) was an Italian violinist and composer of the Baroque era. His music was key in the development of the modern genres of sonata and concerto, in establishing the preeminence of the violin, and as the first coalescing of modern tonality and functional harmony.


Život.

Michael Haydn se narodil v roce 1737 v dolnorakouském městečku Rohrau poblíž maďarských hranic. Jeho otcem byl kolář Mathias Haydn, který pracoval také jako "Marktrichter“, což je úřad podobný starostovi. V roce 1745 Michael Haydn vstoupil do sboru katedrály Sv. Štěpána ve Vídni, kde jeho bratr Joseph působil jako sopránový sólista už od roku 1740. Podle nařízení sbormistra v kostele, Johanna Adama Karla Reuttera byl Joseph pověřen, aby hudebně vzdělával svého bratra. Společně byli ve sboru tři roky. Když Josephův hlas zmutoval, Michael za něho nastoupil jako sólista a zůstal ve svatoštěpánském sboru až do roku 1755.  V roce 1757 byl povolán do Velkého Varadína (Grosswardein, dnes rumunské město Oradea) do služby arcibiskupa Sigismunda jako sbormistr, v roce 1762 přijal místo vedoucího orchestru u arcibiskupa Hieronyma v Salzburgu, později se stal ještě varhaníkem v kostele sv. Petra v Salzburgu, který patřil benediktinům. Během prvních let své služby nevykonával podle mínění zaměstnavatele svou práci dostatečně, a proto byli přijati i další hudebníci, mezi nimiž byli i Leopold Mozart a jeho syn Wolfgang. Díky své manželce Marii Magdaleně Lipp změnil Haydn později svůj laxní přístup a začal se práci plně věnovat.

Dílo (výběr).

Haydn psal téměř ve všech hudebních formách, od komorní hudby přes orchestrální, ale jeho zálibou bylo skládat hudbu církevní na liturgické texty. Hudebnímu doprovodu těchto textů nepochybně věnoval největší úsilí. Michael Haydn měl averzi k tisku svých děl, a tak většina jeho skladeb zůstala v rukopise. Kompletní sbírka nepublikovaných prací Michaela Haydna je nyní uchovaná v knihovně benediktinského kláštera sv. Petra v Salzburgu.

Johann Michael Haydn (14. září 1737 Rohrau — 10. srpen 1806 Salzburg) byl rakouský hudební skladatel a mladší bratr Franze Josepha Haydna. Složil 24 mší, 2 rekviem, 114 graduále, 67 offertorií, 30 symfonií, mnoho oratorií a několik oper. Byl také učitelem Carla Maria von Webera a Antona Diabelliho.

Johann Michael Haydn (; 14 September 173710 August 1806) was an Austrian composer of the Classical period, the younger brother of Franz Joseph Haydn.


Život.

Scarlatti se narodil na Sicílii, podle některých pramenů v Trapani, podle jiných v Palermu.  Již jako chlapec toužil se živit hudbou a proto odešel z rodné Sicílie do Říma. Tady přizpůsobil své původní příjmení Scarlata novým poměrům a přiženil se do muzikantské rodiny.  Zpravidla se uvádí, že byl žákem Giacoma Carissimiho, ale zřejmě musel mít i nějaké vazby na severní Itálii, neboť v jeho raných dílech lze vysledovat zřetelný vliv Alessandra Stradelly a Giovanniho Legrenzi.  Již v 19 letech pak slavil první úspěch se svou operou "„Gli Equivoci nel sembiante“" (1679). Ta získala pozornost královny Kristiny Švédské, která v té době žila v Římě a skladatele jmenovala svým dvorním kapelníkem. Věnoval jí mimo jiné operu "„Il Pompeo“" (1683).  V únoru 1684 se stal kapelníkem místokrále v Neapoli. Zde zkomponoval řadu oper ve stylu opera seria, které dosáhly mimořádné obliby. Komponoval i četná oratoria a hudbu k rozmanitým státním příležitostem.  V roce 1702 Scarlatti Neapol opustil a vrátil se až když byla španělská nadvláda vystřídána rakouskou. Mezitím se těšil přízni Ferdinanda III. Medicejského a komponoval opery pro jeho soukromé divadlo ve Florencii. Kromě toho se stal kapelníkem kardinála Ottoboniho v Římě a na jeho přímluvu i kapelníkem jednoho z nejdůležitějších římských chrámů chrámu sv. Marie Větší.  Po krátkém pobytu v Benátkách a Urbině se vrátil v roce 1708 do Neapole, kde zůstal až do roku 1717. Tehdy se zdálo, že Neapol je již unavena Scarlattiho hudbou a na závěr svého života se Alessandro vrátil tam, kde jeho hudební dráha začínala, do Říma. Zde vytvořil své nejslavnější opery: "Telemaco", 1718; "Marco Attilio Regolò", 1719 a "La Griselda", 1721 a mnoho nádherné chrámové hudby.  Poslední, byť nedokončenou prací byla serenáda ke svatbě prince Stigliana. Alessandro Scarlatti zemřel v Neapoli 24. října 1725.

Dílo.

Scarlattiho dílo tvoří důležitý přechod mezi raně barokním vokálním stylem 17. století, jehož centry byly zejména Florencie a Benátky a klasickou hudbou 18. století, která vyvrcholila Wolfgangem Amadeem Mozartem.  Scarlatti kladl zejména důraz na hudební složku s využitím arie da capo a lyrickým charakterem melodií bez triviálních či jen tanečních názvuků. Následovníky a žáky měl nejen v Neapoli (Leonardo Leo, Leonardo Vinci, Nicola Porpora), ale po celé Itálii. Principem koncertantního pojetí sólového hlasu zejména v kantátách a mešních skladbách ovlivnil i mladého Georga Friedricha Händela a k jeho žákům se na sklonku jeho života počítali i další němečtí skladatelé Johann Adolf Hasse a Johann Joachim Quantz.  Scarlatti je autorem více než 60 oper, z nichž většina náleží k typu opera seria; jeho první opera buffa Il Trionfo dell’onore pochází až z roku 1718. Napsal několika desítek větších a přes 700 drobných kantát pro jeden až dva hlasy, s doprovodem cembala případně i dvojice houslí.  Údajně zkomponoval na 200 mší. Z nich však mimořádnou pozornost zasluhuje jediná: "„Mše k poctě svaté Cecilie“" (1721), která je důstojným předchůdcem velkých mší Johanna Sebastiana Bacha a Ludwiga van Beethovena.  Instrumentální tvorbu reprezentuje cyklus dvanácti symfonií, cembalové tokáty a sedm sonát pro flétnu a smyčce z roku 1725, jež mohly být určeny jeho tehdejšímu žáku Quantzovi.

Alessandro (Pietro Gaspare) Scarlatti (2. května 1660 Sicílie – 24. října 1725 Neapol) byl italský barokní skladatel, zakladatel neapolské operní školy. Otec dvou neméně slavných skladatelů: Domenica a Pietra Filipa.

Pietro Alessandro Gaspare Scarlatti (2 May 1660 – 22 October 1725) was an Italian Baroque composer, known especially for his operas and chamber cantatas. He is considered the founder of the Neapolitan school of opera. He was the father of two other composers, Domenico Scarlatti and Pietro Filippo Scarlatti.


Historické prameny.

Král Ermanarich je zmiňován ve dvou římských pramenech, v písemnostech Ammiana Macellina a v "Getice", díle gótského historika Jordana ze 6. století. S odkazem na Ammianovo dílo, byl Ermanarich "nejbojovnější král", který pravděpodobně spáchal sebevraždu poté, co nedokázal zastavit agresi Hunů, kteří jeho území napadli v 70. letech 4. století. Jeho království bylo zničeno a jeho lid upadl na 75 let do hunského poddanství.  Podle Jordana zase Ermanarich vládl zemi zvané Oium. Dále zmiňuje zabití mladé ženy jménem Sunilda ušlapáním koňmi za to, že byla Ermanarichovi nevěrná. Na to její dva bratři, Sarus a Ammius, krále vážně zranili a nechali ho nezotaveného čelit hunských hordám. Různé verze a variace tohoto výkladu lze nalézt v pozdější středověké germánské literatuře, např. v anglické a skandinávské (Jonakrovi synové). Jordanes napsal, že Ermanarich úspěšně vládl Gótům až do své smrti, kdy mu bylo 110 let.  V mnoha germánských příbězích je Ermanarich vystaven útokům Bickeho, Bikky nebo Sifky, který chtěl odplatu za znásilnění jeho ženy. Také v některých příbězích o Dietrichu Bernském vystupuje Ermanarich jako jeho strýc, který mu ukradl království.

Ermanarichova jména.

Ermanarichovo jméno v jeho přirozeném jazyce, gótštině znělo pravděpodobně "Aírmanareiks". Protože však byl velmi frekventovanou postavou germánské literatury již od 13. století, je možné se setkat s různými tvary jména v latinském a germánském jazyce. V Jordanově "Getice" je uváděna latinská podoba jména "Ermanaricus". Ve staroanglickém eposu "Beowulf" je uváděna germánská podoba jména, "Eormenric". Germánská podoba jména je i ve středověké němčině jako "Ermenrich". Mimo tato jména je známe také jako Hermanarich, Erminrich, Emmerich, Ermanrik apod. Protože také jméno "Heiðrekr" je synonymem k Ermanarichovi, může být král identickou postavou s Heiðrekrem Ulfhamrem ze ságy Hervarar, řečeným vládcem Gótů na dlouhé časy.

Ermanarich (gótsky Aírmanareiks, Ermanaricus, staroanglicky Eormenric, staronorsky Jǫrmunrekr) (3. století - 376) byl král germánského kmene Gótů, přezdívaný gótský "Alexandr". Vládl gótskému kmeni Greutungů na území Skýtie, která se nacházela na území dnešní Ukrajiny. Hranice jeho království nejsou zcela zřetelné. S největší pravděpodobností je tvořily řeky Dněstr s Donem. Moderní historici předpokládali, že vládl říši sahající od Baltského moře k Černému moři, na východ říše sahala až k pohoří Ural.

Ermanaric (; or "Hermanaricus"; ; ; died 376) was a Greuthungian Gothic King who before the Hunnic invasion evidently ruled a sizable portion of Oium, the part of Scythia inhabited by the Goths at the time. He is mentioned in two Roman sources; the contemporary writings of Ammianus Marcellinus and in "Getica" by the 6th-century historian Jordanes.


Historie.

Mayen byl již v časech Římanů významným ekonomickým centrem. Od konce 3. století až do středověku se zde obchodovalo především s keramikou, a to do celé střední Evropy. V prehistorických dobách se v okolí města těžila ložiska čediče. Samotné jméno "Mayen" pravděpodobně vzniklo z původního názvu "Megina". Toto jméno bylo pro město používáno již od roku 847 a pravděpodobně se jednalo o upravené keltské slovo "Magos", volně přeloženo jako "pole". V 8. století ve městě Mayen sídlil vévoda Siegfried Falcký. Mayen byl oficiálně uznán obcí v roce 1041, status města mu byl udělen až roku 1291 a to Rudolfem I. Habsburským. V tu dobu status města od Rudolfa získaly i obce Bernkastel, Welschbillig, Montabaur a Saarburg.  Během druhé světové války, zejména během spojeneckých náletů 12. prosince 1944 a 2. ledna 1945, bylo zničeno téměř 90 % města. Po skončení války obyvatelé v referendu rozhodli, že za zbývající peníze město přestaví. Až do roku 1973 tvořil Mayen samostatný zemský okres (registrační značka MY), po tomto roce byla ale zemská správa přesunuta do blízkého města Koblenz a zemský okres byl přejmenován na Mayen-Koblenz a nová registrační značka byla MYK. Koblenz si ale držel a stále drží vlastní značku KO.

Části města.

Po komunálních reformách v roce 1970 byly čtyři vesnice z okolí Mayenu sloučeny s tímto městem. Oficiálně se tedy nacházejí v katastru města a většina polí a zemědělských ploch patří právě k těmto čtyřem obcím.

Infrastruktura.

Město má výhodou pozici mezi silnicemi A 61 (Kolín nad Rýnem → Ludwigshafen) a 48 (Trier → Koblenz). Možné je i vlakové spojení a z Andernachu, Neuwiedu a Koblenzu navíc jezdí každou hodinu do Mayenu autobusy.  V Mayenu lze také najít obchodní centra, několik supermarketů a obchody se známými obchodními řetězci. Je zde kino, několik čerpacích stanic... Většina větších obchodů a nákupních center se nachází v nákupní zóně na okraji města směrem na Koblenz. Samotné centrum města je vzhledem atraktivní a vede zde kvalitní pěší zóna. Město má také vlastní nemocnici se záchranou službou.

Škola.

V Mayenu se nachází několik škol, mimo jiné odborná škola pro veřejnou správu, dvě gymnázia, přičemž jedno z nich je zaměřeno na ekonomii, reálka, odborná škola, základní školy a také školy se zaměřením na postižené děti. V místních kasárnách se nachází také škola "Bundeswehru", kde se vojáci připravují především na psychologické a teoretické záležitosti vojenství. V Německu se jedná o jedinečnou školu.

Známé osobnosti.

Mezi nejznámější osobnosti, které jsou, nebo byly, s Mayenem spojeny patří:

Partnerská města.

Mayen podepsal smlouvy o spolupráci s těmito městy:

Mayen je město v německé spolkové zemi Porýní-Falc, v zemském okrese Mayen-Koblenz. K městu patří i okolní obce Alzheim, Kürrenberg, Hausen-Betzing, Hausen a Nitztal. Ke 31. prosinci 2014 mělo město 18 626 obyvatel. Městem protéká říčka Nette, která se vlévá do Rýna. V Mayenu se zpracovává čedič, břidlice a vyrábí se zde lepenka.

Mayen is a town in the Mayen-Koblenz District of the Rhineland-Palatinate Federal State of Germany, in the eastern part of the Volcanic Eifel Region. As well as the main town, additional settlements include Alzheim, Kürrenberg, Hausen-Betzing, Hausen and Nitztal. Mayen is the administrative centre of the Vordereifel ‘Collective Municipality’, although it is not part of the municipality.