Pozadí vzniku.

Stavba nové třídy ponorek, nahrazující dosavadní patnáctičlennou třídu "Kobben", byla objednána roku 1982. Realizace projektu přitom byla společným norsko-německým projektem (v Německu ponorky nesou označení typ "210"). Stavba ponorek probíhala v loděnicích Thyssen Nordseewerke v Emdenu, přičemž část jejich komponentů byla vyrobena v Norsku. Stavba první jednotky byla zahájena v roce 1987 a v letech 1989–1992 do služby vstoupilo šest ponorek této třídy, pojmenovaných "Ula" (S300), "Utsira" (S301), "Utstein" (S302), "Utvær" (S303), "Uthaug" (S304) a "Uredd" (S305). Opce na dva další kusy nebyla využita.  Jednotky třídy "Ula":

Konstrukce.

Převážná část trupu a pohonný systém jsou německého původu, vlastní vybavení je směsí francouzských, německých a norských systémů. Norský je systém řízení palby a velitelský systém je typu Konsberg MSI-90U (je používán i na německých ponorkách typu "212A"), francouzská společnost Thomson-CSF dodala nízkofrekvenční boční pasivní sonarové pole a německá firma Atlas Elektronik dodala útočný sonar CSU 83. Navičační radar je typu Kelvin Hughes 1007.  Výzbroj ponorek tvoří osm 533mm torpédometů, do kterých je neseno 14 dvouúčelových, vodičem naváděných, torpéd Atlas Elektronik DM2A3 Seehecht. Torpéda mají dosah až 28 km. Pohonný systém tvoří dva diesely MTU 16V 396 SB83 a jeden elektromotor Siemens. Výkon pohonného systému je 6 000 shp. Nejvyšší rychlost ponorek je 11 uzlů na hladině a 23 uzlů pod hladinou.  V roce 2006 byl zahájen program modernizace třídy "Ula", který má zajistit jejich efektivní provoz alespoň do roku 2020. Úpravy budou prováděny s pomocí loděnice Howaldtswerke-Deutsche Werft (HDW), přičemž modernizováno má být na 60 systémů každé z ponorek. Ponorky budou vybaveny novými radary, sonarem, periskopy, komunikačními a elektronickými systémy.

Třída Ula je třída diesel-elektrických ponorek norského královského námořnictva specializovaných pro operace při pobřeží Norska. Třída byla vyvinuta jako společný norsko-německý projekt a patří mezi nejtišší a nejobratnější ponorky na světě. Postaveno bylo šest jednotek, které jsou všechny v aktivní službě. Životnost ponorek má skončit ve 20. letech 21. století. Nahradit je mají čtyři ponorky odvozené od německého typu 212.

The "Ula" class is a Norwegian submarine type which was assembled in Germany in the late 1980s and early 1990s. The class, consisting of six vessels, is currently the only submarine type in service with the Royal Norwegian Navy.


Princess Maria Carolina of Bourbon-Two Sicilies (1822–1869)

Život.

Mládí a sňatek.

Marie Karolína se narodila 26. dubna 1822 ve Vídni jako jediné přeživší dítě Leopolda ze Salerna a jeho manželky (a neteře) Marie Klementiny Habsbursko-Lotrinské, dcery Františka I. Rakouského.  Princezna, už od narození přezdívaná "Lina", trávila první roky života pod dohledem své matky u rakouského císařského dvora ve Vídni, kde byla také oficiálně uvedena do společnosti. Jako dospívající dívka se vrátila s rodinou do Neapole.  Ve 30. a 40. letech 19. století nebylo mnoho evropských princezen na vdávání, a tak měla Marie Karolína hned několik nápadníků. Volba nakonec padla na vévodu Jindřicha z Aumale, syna francouzského krále Ludvíka Filipa a Marie Amálie Neapolsko-Sicilské, který na ni zapůsobil během svého pobytu v pláci jejího otce v Neapoli. Manželská jednání začala ke konci srpna 1822 a už 17. září bylo v "Revue de Paris" oficiálně oznámeno jejich zasnoubení. Svazek byl cokoliv, jen ne z lásky. Jindřich Orléanský popsal svou manželku v dopise svému učiteli Alfredu-Augustovi de Cuvillier-Fleury jako "nemilou, ale ne nepříjemnou". Cuvillier-Fleury s ním souhlasil a dodal, že má také "dokonalý vzhled". Jindřich s manželstvím souhlasil až po silném nátlaku rodičů.  Svatba se konala 25. listopadu 1844 na ženichovu žádost v Neapoli. Nevěsta přijala věno v hodnotě 517.000 zlatých franků. Na oslavu svatby se konaly bály, recepce, lovy a divadelní představení déle než dva týdny. Marie Karolína však už 2. prosince 1844 s manželem odplula do Toulonu.

První roky manželství.

Během prvních měsíců roku 1845, plných slavností, bálů, divedelních představení nebo setkání se šlechtou, měli Marie Karolína s manželem konečně možnost se lépe poznat. Dospěli k vzájemnému respektu a po celý život byla "Lina" věrnou a oddanou manželkou. Svými okouzlujícími způsoby, jemností a laskavostí si získala lásku manželovi rodiny. Současníci ji popisovali jako laskavou a zábavnou. V květnu 1845 se manželé přestěhovali do zámku Chantilly, který Jindřich nechal znovu vybudovat a zmodernizovat.  Marie Karolína zůstala po manželově boku i poté, co byl v září 1847 jmenován generálním guvernérem Alžírska a jeho přítomnost v této zemi byla proto nezbytná.

Exil v Anglii.

Po únorové revoluci v roce 1848 byla rodina nucena opustit Francii a prchnout do Anglie. Marie Karolína se s manželem usadila v Claremont House. Aby mohli žít na úrovni, prodala princezna část svých drahých šperků.  Marie Karolína se brzy stala blízkou přítelkyní královny Viktorie, která jí a její rodině darovala "Orléans House" v Twickenhamu. Do nového domova se z Claremontu přestěhovali 16. dubna 1852. Po dlouhé cestě po Evropě v srpnu 1864 trávila princezna čas nejraději ve "Wood Norton Hall" ve Worcestershire.  Nečekaná smrt nejstaršího syna Ludvíka Filipa, knížete z Condé, v roce 1866 vrhla Marii Karolínu do hluboké deprese, z níž se nikdy plně nezotavila. Po šesti týdnech nemoci Marie Karolína 6. prosince 1869 zemřela na infekční tuberkulózu.  O čtyři dny později, 10. prosince 1869, byla pohřbena v katolické kapli Weybridge, kde její ostatky zůstaly do roku 1876, kdy byly jejím manželem převezeny do Francie a pohřbeny v Královské kapli Dreux. Jindřich zůstal až do vlastní smrti v roce 1897 vdovcem.

Marie Karolína Salernská (26. dubna 1822 – 6. prosince 1869) byla princeznou Bourbon-Obojí Sicílie narozením a sňatkem s princem Jindřichem, vévodou z Aumale, princeznou Bourbon-Orléans.

Princess Maria Carolina Augusta of Bourbon-Two Sicilies (26 April 1822 – 6 December 1869) was a Princess of Bourbon-Two Sicilies by birth and a princess of the House of Orléans through her marriage to Prince Henry of Orléans, Duke of Aumale.


Historie.

Počátky existence Coroner se datují k roku 1983, kdy Marquis Marky a Oliver Amberg hráli hudbu ve stylu Mötley Crüe. V roce 1985 se sestava rozpadla a byla obnovena o několik měsíců později v obměněném složení. Bubeník Marquis Marky (vl. jménem Markus Edelmann) přibral do kapely baskytaristu Rona Royceho (vl. jménem Ronald Broder) a kytaristu Tommyho T. Barona (vl. jménem Thomas Vetterli). Oba měli vazby na slavnější krajany Celtic Frost, dělali jim bedňáky na koncertech. Tom G. Warrior z Celtic Frost trojici dokonce vypomohl jako hostující vokalista na demu "Death Cult" z roku 1986. Díky demu kapela podepisuje smlouvu s německým vydavatelstvím Noise Records ze Západního Berlína. Šestipísňové demo později vyjde i na CD. V březnu 1987 kapela nahraje v berlínském studiu Music Lab za asistence Harrise Johnse své debutní studiové album "R.I.P.", které vyjde o několik měsíců později. V té době poměrně originálním prvkem je užití introdukcí před více skladbami (bylo zvyklostí použít intro před úvodní skladbou). Následuje koncertní turné na podporu desky v roli předskokanů např. Celtic Frost. Na turné se začíná pomalu tvořit materiál na další řadové album. Druhé album "Punishment for Decadence" (česky "trest za dekadenci") je nahráno v květnu 1988 pod dohledem Guye Bidmeada v jiném berlínském studiu Sky Trak, kromě něj je zde znovu nahrána starší skladba "Arrogance in Uniform" pro první díl firemní kompilace "Doomsday News". Na albu je přítomna i coververze skladby "Purple Haze" od Jimi Hendrixe. Opět následuje koncertní šňůra v Evropě a také v Americe. Po návratu z koncertů kapela nahrává ve studiu Sky Trak (tentokrát pod producentskou taktovkou Pete Hintona, dohled nad finální zvukovou podobou Scott Burns) třetí desku "No More Color". Změn doznaly např. texty, objevily se v nich sociálně kritická témata. Album vychází v roce 1989. Následuje enormní koncertní aktivita vrcholící vystoupením v Berlíně po pádu Berlínské zdi, z něhož bylo pořízeno video "No More Color Tour '90 – Live in East Berlin". Čtvrtá dlouhohrající deska je nahrána v létě 1991 za asistence producenta Toma Morrise a obsahuje coververzi od Beatles "I Want You (She's So Heavy)". Následuje obvyklé koncertní turné a poté odmlka, Vetterli se věnuje producentské činnosti. Páté studiové album "Grin" nahrané v dubnu 1993 ve studiu Greenwood Studios ve Švýcarsku je otevřeno široké škále experimentů. Je kladně hodnoceno kritikou, avšak nezaznamená přílišný posluchačský ohlas. Po krátké koncertní šňůře je aktivita kapely utlumena, což přiživuje spekulace o jejím rozpadu. Ty vyvrací po dvou letech (1995) vydaná kompilace "Coroner" bilancující desetiletí tvorby skupiny. Vydání se realizovalo díky vlivu Noise Records, tou dobou byla skupina de facto „mrtvá“, zanikla kvůli nedostatečnému prosazení na trhu a vzájemným neshodám členů. V roce 1996 vychází ještě audiokazeta "The Unknown Unreleased Tracks 1985–95", která tematicky navazuje na předchozí kompilaci "Coroner", přináší dříve nevydané raritní skladby. Následně se každý z členů věnuje svým aktivitám, Vetterli působí ve svém hudebním projektu Clockwork, později nahraje jedno album s německými Kreator. Edelmann usedne za bicí soupravu v nové kapele Apollyon Sun svého mentora Toma G. Warriora.  V roce 2005 uvažovali členové Coroner o znovusjednocení kapely, k čemuž ale tehdy nakonec nedošlo. Od roku 2010 je skupina opět aktivní.

Coroner je švýcarská metalová skupina z města Curych. Skupina začala hrát thrash metal, později začala koketovat s progresivními, ale hlavně se silně technickými vlivy, pocházející z jazzu a progresivního rocku (někteří hudební kritici jim dali přezdívku "Rush thrash metalu"). Právě tímto novým přístupem vedle kapely Mekong Delta později ovlivnili velké množství hlavně death metalových skupin. Od skupiny Mekong Delta se liší hlavně vokály.

Coroner is a Swiss thrash metal band from Zürich. They garnered relatively little attention outside of Europe. Formed in 1983, the band broke up in 1996, but reformed 14 years later. The band has performed at multiple live venues and festivals around the world since 2011, and plans to release a new album in 2020 or 2021. Coroner's music combines elements of thrash, classical music, avant-garde music, progressive rock, jazz, and industrial metal with suitably gruff vocals. With their increasingly complex style of progressive rock-infused thrash, they have been called "the Rush of thrash metal". Coroner's sound then progressed and the production became more refined, resulting in the more progressive albums "No More Color" (1989), "Mental Vortex" (1991) and "Grin" (1993).


Biografie.

Narodil se v Přerově v německé rodině, jeho otec však brzy zemřel a matka se poté provdala za gymnaziálního profesora Józefa Tojnara, působícího v haličském Jasłu a později ve Stryji, jenž Rudolfa vychoval v polské kultuře. Po gymnaziálních studiích nastoupil Rudolf Weigl na lvovskou univerzitu ke studiu přírodních věd. Promoval v roce 1907 a v roce 1913 se habilitoval v oboru zoologie, srovnávací anatomie a histologie. Jako soukromý docent se věnoval zkoumání buněčné stavby a otázkám transplantací.  Za první světové války byl povolán do sanitní služby rakousko-uherské armády a začal se věnovat výzkumu epidemických nemocí. Byl průkopníkem v laboratorním chovu vší, jež jsou přenašečem tyfu, a vyvinul postup získávání jejich protilátek. V této práci pokračoval i po skončení války ve vojenské laboratoři v Przemyślu, roku 1920 se pak vrátil na lvovskou univerzitu. V meziválečném období vybudoval při lvovské univerzitě výzkumné pracoviště a získal si mezinárodní věhlas. Za aplikaci jeho vakcín v belgických katolických misiích v Číně získal papežský řád sv. Řehoře.  V září 1939, při vypuknutí druhé světové války se nacházel na studijní cestě v Habeši, rozhodl se pro návrat do Sověty obsazeného Lvova, kde rozšířil produkci očkovacích látek. Po německém obsazení Lvova 30. června 1941 bylo 25 profesorů zdejší univerzity zastřeleno, mezi nimi i její rektor, matematik Kazimierz Bartel. Weigl navzdory ohrožení života ohlásil ochotu pokračovat ve své práci, při tom však odmítl podepsat Volkslistu. Pro svůj ústav, který byl považován za válečně důležitý, si vymohl pravomoc samostatného výběru pracovníků, jež mohl ochránit před transportem do Říše. V ústavu byli najati mnozí polští univerzitní profesoři, jako Stefan Banach, Bronisław Knaster a Władysław Orlicz, kteří byli chránění před represí, díky vydaným průkazům totožnosti. Tak zachránil mnoho životů, mezi nimi i Židů. Zaměstnanci ústavu dávali vlastní krev ke krmení vší, z nichž se získávaly protilátky.  Po válce pokračoval ve výzkumu v Krakově a v Poznani, komunistickým režimem byl obviňován z kolaborace. Ve třicátých letech a opět v roce 1948 byl navrhován na ocenění Nobelovou cenou, kterou však nezískal. V roce 1951 byl penzionován, zemřel o šest let později. Jeho význam byl oceněn teprve po roce 1989, v roce 2003 získal in memoriam ocenění jeruzalémského památníku Jad Vašem Spravedlivý mezi národy.

Rudolf Stefan Jan Weigl (2. září 1883, Přerov – 11. srpna 1957, Zakopane, Polsko) byl biolog, jenž vyvinul očkovací látku proti skvrnitému tyfu.

Rudolf Stefan Jan Weigl (2 September 1883 – 11 August 1957) was a Polish biologist and inventor of the first effective vaccine against epidemic typhus. He founded the Weigl Institute in Lwów (now Lviv), where he conducted vaccine research.


Život.

Franz Kruckenberg pocházel ze staré obchodnické rodiny z Hamburku. Jako diplomovaný inženýr v oboru stavby lodí konstruoval v období před první světovou válkou bojová letadla a vzducholodě. Už v této době kritizoval vzducholodě. Důvodem bylo jejich plnění explozivním vodíkem. U letadel těžších než vzduch byly zase pro civilní využití příliš velké náklady na palivo a provoz.  Po válce si Franz Kruckenberg otevřel konstrukční kancelář v Heidelbergu. Nejprve navrhl projekt visuté dráhy – monorailu, ten však pro nedostatek kapitálu nedovedl ani do stadia prototypu. Později společně s Hermannem Föttingerem založil "Flugbahn-Gesellschaft mbH" pro stavbu „Schienenzeppelinu“ – vozu s vrtulovým pohonem. První testovací jízdy se uskutečnily 25. září 1930 na trati Braunschweig-Paderborn mezi Kreiensen a Altenbeken. 21. června 1931, po mnoha zkušebních jízdách, se jím zkonstruovaný vůz předvedl na první jízdě na trati mezi obcemi Ludwigslust a Wittenberge. Dvounápravový aerodynamický vůz lehké konstrukce poháněný vrtulí dosáhl při této jízdě železničního světového rekordu 230,2 km/h. Tento rekord byl překonán až po více než dvaceti letech (1954). Vozidlo bylo na svou dobu revoluční, jeho koncept – aerodynamický tvar a lehkou konstrukci využívají vysokorychlostní vlaky až do současnosti (ICE, Acela, TGV). Hlavním problémem však byl vrtulový pohon vytvářející hluk a proud vzduchu. Kruckenberg přestavěl „Schienenzeppelin“ na hydrodynamický přenos výkonu. Takto rekonstruovaný vůz s motorem o výkonu 441 kW dosahoval maximální rychlosti 180 km/h.  Další Kruckenbergovou konstrukcí byla prototypová motorová jednotka SVT 137 155. Pohonná jednotka byla ukryta v mohutném aerodynamickém čele. Přenos výkonu byl opět hydrodynamický, jako přenosové médium byla použita voda. Při zkušební jízdě 23. června 1939 dosáhla jednotka na trati Hamburk–Berlín rychlosti 215 km/h. Po druhé světové válce navázala na tento typ Kruckenbergova konstrukční kancelář při vývoji jednotek řady DB VT 10.5 („Senator“ a „Komet“). Kruckenbergovy konstrukce byly inspirací i pro motorovou jednotku DB VT 11.5 známou z nasazení do západoevropské sítě expresních dálkových vlaků Trans Europ Express (TEE) a pro východoněmeckou VT 18.16 známou v Československu především z nasazení na mezinárodní vlaky "Vindobona", "Karlex" a "Karola."

Franz Friedrich Kruckenberg (21. srpna 1882, Uetersen – 19. června 1965, Heidelberg) byl německý strojní inženýr a železniční konstruktér. Byl průkopníkem rychlé železniční dopravy, jeho nejznámější konstrukcí byl Schienenzeppelin, který v roce 1931 dosáhl rekordní rychlosti 230 km/h.

Franz Friedrich Kruckenberg (* 21 August 1882 in Uetersen, Germany; † 19 June 1965 in Heidelberg) was an engineer and pioneer of high speed railway systems. He designed several high speed trains. His most famous design was the Schienenzeppelin.


Život.

Jejím otcem byl kníže Konstantin Josef z Löwenstein-Wertheim-Rosenbergu (1802-1838), prvorozený syn knížete Karla Thomase Löwensteina z hesenské větve Wittelsbachů, rodu Wertheim-Rosenberg. Byl majitelem panství v Hesensku a v západních Čechách na Tachovsku, kde obýval zámek v Boru u Tachova a k Bezdružicku přikoupil po něm nazývané Konstantinovy Lázně. Jeho matka, Adelaidina babička, byla Žofie kněžna Windischgrätzová (1784-1848). Adelaidina matka byla kněžna Marie Agnes Henrietta, zkráceně Anežka Hohenlohe-Langenburská (1804-1835). Za Konstantina se provdala 31. května roku 1829 na zámku Kleinheubach, Adelaida byla jejich první dítě. Zemřela půl roku po narození druhého dítěte, syna Karla Heinricha (1834–1921), a byla pohřbena v Bavorsku, ve františkánském klášteře Engelberg v dolních Frankách.  Adelaida s rodiči žila na zámku v Boru u Tachova, kde ve čtyřech a půl letech přišla o matku v sedmi jí zemřel i otec. Po té ji a bratra Karla převzali do péče prarodiče, kníže Karl Thomas Löwenstein-Wertheim-Rosenberg (1783-1849) a jeho žena Žofie (1784-1848).  24. září 1851 se na zámku Kleinheubach v Bavorsku provdala za bývalého portugalského krále Michaela I., který o trůn přišel v roce 1834. Nevěstě bylo dvacet let, ženichovi téměř 49. Z manželství vzešlo sedm potomků. Michal zemřel v roce 1866, dříve, než jejich děti dosáhly dospělosti. Následující desetiletí Adelaida strávila na svém prosperujícím panství, víceméně úspěšným zajištěním vhodných sňatků pro své děti. Mezi její vnoučata patřila belgická královna Alžběta Gabriela Bavorská, císařovna Zita Bourbonsko-Parmská Marie-Adéla Lucemburská, nebo Felix Bourbonsko-Parmský. Většina z jejích potomků podědila její dlouhověkost.

Úmrtí a hrob.

V roce 1895 oddaná katolička Adelaida vstoupila do kláštera sester Sv. Cecílie z kongregace Sainte-Cécile de Solesmes, a to v jižní Anglii. V tomto anglickém opatství v Apply Rise, v městě Ryde na ostrově Wight ve věku 78 let zemřela 16. prosince 1906. Její ostatky byly převezeny do Portugalska, kde byla pohřbena vedle svého manžela v panteonu dynastie Braganza v klášteře sv. Vincence v Lisabonu.

Odkazy.

Reference.

(částečně)

Adelaida Löwenstein-Wertheim-Rosenberg (3. duben 1831 Kleinheubach – 16. prosinec 1909 Ryde, ostrov Wight, Velká Británie) byla hesenská kněžna, vévodkyně z Braganzy a titulární portugalská královna, manželka Michala I. Portugalského, avšak až po jeho sesazení z trůnu.

Princess Adelaide of Löwenstein-Wertheim-Rosenberg (3 April 1831 – 16 December 1909) was the wife of Miguel de Bragança, former occupant of the Portuguese throne but only following his deposition. As a widow, she secured advantageous marriages for their six daughters.


Historie.

Založení klubu.

V únoru roku 1953 byla Rudá hvězda Brno, tehdy hrající Krajský přebor, rozhodnutím ministra národní bezpečnosti Karola Bacílka posílena, vyčleněna jako sportovní rota ozbrojených složek MNB, spadající administrativně i hospodářsky do RH Praha. Klub byl po dohodě pro sezónu 1953/1954 zařazen do nejvyšší soutěže. Historicky první mužstvo se skládalo z hráčů dvou brněnských klubů – Sokola Zbrojovky Brno I (Bronislav Danda, Slavomír Bartoň, Bohuslav Sláma, Zdeněk Chocholatý, Jiří Zamastil, Arnošt Machovský, Zdeněk Trávníček) a Sokola GZ Královo Pole (Vlastimil Bubník, Ladislav Olejník a František Vaněk). Dále to pak byli hráči z Plzně (Čeněk Liška a Stanislav Sventek), z Budějovic (Jiří Kolouch), z Ostravy (Zdeněk Návrat) a z Kladna (Bohumil Prošek). Historicky první přátelský zápas sehrála Rudá hvězda se Spartakem Švermou Jinovice. Po dvou brankách Bartoně, jedné Zamastila a Návrata, Rudá hvězda vyhrála svůj historicky první zápas 4:2.

Éra mistrů.

Sezóna 1953/1954.

Rudá hvězda byla v soutěži přiřazena do skupiny B. Postupně se tedy utkala s mužstvy Vítkovic, Tatry Smíchov, Karlových Varů, Plzně a Pardubic. Rudá hvězda odehrála svůj první zápas ve skupině 2. kolem, protože 1. kolo odehrálo až 2. prosince. Jak se již zmiňovalo Rudá hvězda odehrála své první utkání v lize 2. kolem venku v Karlových Varech. Místní Dynamo rozprášila 6:1. 3. kolo již klub odehrál doma Za Lužánkami, kde se postavilo plzeňskému Spartaku, kterého tentokráte rozdrtilo v konečném výsledku 14:3. Dohrávku 1. kolo Rudá hvězda odehrála opět doma, proti Tatře Smíchov. Tu po třech brankách Bartoně, dvou Dandy, jednoho Bubníka a Zamastila porazila 7:2. V dalším kole odjížděla Rudá hvězda do Pardubic. Dynamo sice po první třetině dostalo pouhé dva góly, ale po dalším dvou třetinách odcházeli z domácího ledu s výpraskem 2:8. Historicky první prohra přišla hned v dalším kole, když Rudá hvězda nestačila venku na Vítkovice, prohrála 3:2. Rudá hvězda si ale spravila reputaci hned v dalším kole Za Lužánkami, když v přestřelce s Karlovými Vary vyhrála 8:6. Další kolo klub odehrál v Plzni. Spartak jako by se nepoučil z prvního zápasu, znovu prohrál vysokým výsledkem tentokráte 2:11. Dohrávku 6. kola odehrála Rudá hvězda na domácí půdě Tatry Smíchov. To že po první třetině prohrávala Rudá hvězda 2:1 bylo už samo o sobě překvapení, ale to že v dalších dvou třetinách dostala dalších sedm gólů nemohl před utkáním očekávat ani největší optimista. Tatra Smíchov v konečném součtu vyhrála překvapivě 9:2! O čtyři dny později hrála Rudá hvězda další kolo doma proti Pardubicím. Zde si spravili svoji pokaženou reputaci po vysokém debaklu z minulého kola výhrou 4:1. Poslední kolo ve skupině odehrála Rudá hvězda opět doma, tentokráte proti Baníku Vítkovice. Rudá hvězda po napínavém utkání vyhrála 4:3. Skupinu celkově Rudá hvězda vyhrála s náskokem 4 bodů před Vítkovicemi a v klidu se mohla připravovat na finálovou skupinu o celkové prvenství.  Ve finálové skupině se měla Rudá hvězda postupně utkat s mužstvy Olomouce, Ústředního dómu armády, Českých Budějovic, Vítkovic (společně s Rudou hvězdou postoupily ze skupiny B) a Spartakem Sokolovo Praha. Finále se hrálo turnajovým způsobem jednokolově v Praze a v Brně. První zápas odehrála Rudá hvězda 3. února proti Olomouci. Nad Křídly vlasti, jak se klub jmenoval, vyhrála 5:3. Druhý zápas Rudá hvězda odehrála tentokráte proti pražské ÚDA, nad níž vyhrála 6:4. V třetím zápase se Rudá hvězda připravovala na mužstvo Českých Budějovic, ani oni ovšem nebyli pro Rudou hvězdu rovnocenným soupeřem; vyhrála 4:1. Čtvrtý zápas odehrála Rudá hvězda tentokráte proti známému soupeři ze skupiny – Baníku Vítkovice, Rudá hvězda vyhrála 5:1. Byl to již čtvrtý zápas, který Rudá hvězda vyhrála. V pátém zápase na ni čekal v zápase o mistrovský titul poslední soupeř - Spartak Sokolovo Praha. Napínavý duel skončil remízou 1:1, bohužel pro Rudou hvězdu byl výsledek přijatelnější pro soupeře. Ten díky lepšímu skóre získal svůj druhý titul v nejvyšší soutěži. Rudá hvězda tedy zakončila svoji historicky první sezónu celkovým druhým místem.

Sezóna 1954/1955.

Před začátkem sezóny odešlo z Rudé hvězdy pět hráčů konkrétně Stanislav Sventek a Čeněk Liška do Plzně, kteří se vrátili zpět do mateřského oddílu, Zdeněk Chocholatý do Spartaku ZJŠ Brno, Arnošt Machovský a Zdeněk Kopsa. Přišli František Mašlaň z Prostějova, Jan Kasper z pražského ÚDA, Karel Šůna z Budějovic, Rudolf Scheuer z Králova Pole, Ladislav Chabr z Chomutova a Miroslav Rys z ČH Bratislava. Během sezóny odešel Miroslav Rys do mateřského Kladna.  Rudá hvězda začala ligu ve skupině A, kde se postupně utkala s mužstvy pražské Tankisty, Olomouce, Vítkovic, Králova Pole, Pardubic, brněnské Zbrojovky a ostravského Baníku. Skupinu Rudá hvězda vyhrála s náskokem 3 bodů na pražskou Tankistu. Jediná prohra v celé sezóně přišla na ledě Pardubic. Místnímu Dynamu Rudá hvězda podlehla vysoko 9:4. Finálový turnaj se hrál až po světovém šampionátu v Ostravě. První překvapení přišlo hned prvním zápasem, když Rudá hvězda s Tankistou jenom remizovala 2:2. Za dva dny mělo přijít předčasné finále mezi Spartakem Sokolovo Praha a Rudou hvězdou. Brněnští vyhráli 8:2 a zničili Spartaku sny o obhajobě titulu. Poslední zápas o titul mezi Chomutovem a Brnem se odehrál v pátek 18. března 1955. Chomutov sice prvně vedl 2:1, ale v páté minutě třetí třetiny dává Rudá hvězda dvě branky a otočila zápas ve svůj prospěch. Vítězný gól dával František Vaněk na 4:3. Po zápase mohlo Brno slavit svůj první titul mistra republiky. Většinu branek v sezóně obstarala útočná formace Bubník - Bartoň - Danda.

Sezóna 1955/1956.

Před sezónou z klubu nikdo neodešel, Rudá hvězda posílila svoji útočnou sílu příchodem Jaroslava Pavlů z Plzně. Rudá hvězda opět ovládla skupinu suverénním způsobem, tentokráte ztratila jenom dva body prohrou s Tankistou Praha na svém ledě 1:2. Finále se na rozdíl od minulých ročníků nehrálo turnajovým způsobem v jednom místě konání, ale soupeři se utkali každý dvakrát systémem doma-venku. V prvním kole Rudá hvězda vyhraje nad Chomutovem vysoko 7:1. V druhém kole přijížděla Rudá hvězda na led Spartaku Sokolovo Praha, známého soupeře ze sezón minulých. Rudá hvězda překvapivě vyhrála 5:0 a o titulu se zdálo býti již rozhodnuto. Jenže ve čtvrtém kole prohraje Rudá hvězda venku na ledě Chomutova 2:4 a o titulu se znova muselo rozhodnout v zápase mezi RH a Spartakem Sokolovo. Tentokráte začala Rudá hvězda opět dobře, vedla již po první třetině 2:0. Jenže soupeř se nechtěl jen tak vzdát, dokázal vyrovnat a dokonce se dostat ve 49. minutě do vedení. V 53. minutě opustil led hráč Spartaku Karel Gut a Rudá hvězda jakoby znovu ožila. V posledních sedmi minutách vstřelili její hráči čtyři branky a zvítězili 6:3. Poslední zápas s Vítkovicemi již nemohl zvrátit to, že Rudá hvězda získala již svůj druhý titul mistra republiky. Za zmínku stojí účast klubu na Spenglerově poháru. Sedm let měla československá mužstva zákaz startu v soutěži, ale až v tomto ročníku byla povolena účast jednomu klubu. Rudá hvězda dostala přednost před Spartakem Sokolovo. Prvně porazila Inter Milán vysoko 6:0. Poté se vypořádala s domácím Davosem 8:3 a jako třešničkou na dortu porazila německý Füssen 11:1. Slavný a zároveň nejstarší evropský pohár směřoval po výhře do Brna.

Sezóna 1956/1957.

Před začátkem sezóny klub posílil Václav Pantůček ze Spartaku Sokolovo Praha. V průběhu sezóny do klubu přišel Rudolf Potsch z Králova Pole. Právě Pantůček nahradil v první útočné formaci Slavomíra Bartoně. Rudá hvězda získala již svůj třetí titul mistra republiky, i když ne tak suverénně jako minulý dvě sezóny. Druhý Spartak Sokolovo ztrácel na první místo pouhé dva body. Z 26 zápasů 19 vyhrála, 3 remizovala a 4 prohrála při skóre 155:54 a zisku 41 bodů. Rudá hvězda také byla u nejvyššího výsledku v lize, porazila Spartak Motorlet Praha 17:2. Nejlepším střelcem Rudé hvězdy se stal nováček v týmu Václav Pantůček s 27 brankami.

Sezóna 1957/1958.

Před začátkem sezóny se vrátil do mateřského Chomutova Ladislav Chabr. Do týmu přišel Vladimír Nadrchal z Pardubic, budoucí brankářská hvězda klubu, a z juniorského týmu Karel Skopal s Vladimírem Šubrtem. Rudá hvězda získala svůj čtvrtý titul mistra republiky, ale mezi veřejností se již začínaly objevovat hlasy kritizující její profesorský hokej. Jediná černá kaňka na celkovém výkonu byla vysoká prohra v Chomutově 7:0. Největších vítězství klub dosáhl s mužstvy Spartaku Motorletu Praha a Baníku Ostrava shodně 14:3.

Sezóna 1958/1959.

Z týmu odešli před začátkem sezóny hráči Zamastil a Kolouch, kteří odešli do brněnské Zbrojovky a Bohumil Prošek, který se vrátil zpět do mateřského Kladna. Do týmu přišli odbýt vojenskou službu hráči Černý z Plzně, Ševčík z Vítkovic a Richter z brněnské Zbrojovky. Z juniorské týmu pak přišel Ivo Winkler. Ročník ligy měl velmi nečekaný vývoj. Do vedení se sice v prvních kolech dostal Spartak Sokolovo, ale od 14. kola se dostalo na čelo Kladno a toto místo už nepustilo. Rudá hvězda se připravila o promluvení do bojů nejvyšších ostudnou porážkou 1:9 na Kladně. Poté prohrála i se sestupujícím týmem HC Brnem 1:2. Celkově skončila Rudá hvězda na druhém místě.

Historické názvy.

Zdroj:

Stadion.

Momentálně Kometa trénuje a hraje v DRFG Areně. S nedávnými úspěchy se ale začaly objevovat informace, že by ráda postavila stadion nový, nedaleko parku Lužánky. Dle momentálních plánů by za novým stadionem mohla stát brněnská architektonická kancelář A PLUS, člen skupiny DRFG, tedy jednoho z momentálních vlastníků klubu. Má v plánu ze stadionu udělat nejmodernější stavbu tohoto druhu v České republice. Tento atelier mimo jiné stojí i za projektem Univerzitního kampusu Masarykovy univerzity nebo střediskem CEITEC, stejně jako stála u prvních návrhů pražské O2 arény.  V roce 2015 pak byl zveřejněn první návrh celého areálu.

Statistiky.

Přehled ligové účasti.

Stručný přehled.

Zdroj:

Jednotlivé ročníky.

Zdroj:

Celkový přehled výsledků v nejvyšší soutěži.

Bilance s jednotlivými soupeři v nejvyšší soutěži.

klub se účastní sezony 2020/21.

Účast v mezinárodních pohárech.

Zdroj:

Mistrovské sestavy.

Zdroj:

HC Kometa Brno (celým názvem: Hockey Club Kometa Brno) je klub ledního hokeje z České republiky, sídlící v moravské metropoli Brně. Založen byl v roce 1953 pod názvem TJ Rudá hvězda Brno a zpočátku patřil pod československé ministerstvo vnitra. V roce 1962 se z klubu po přesunu pod firmu ZKL stal civilní tým. Ve své historii získal (jako Rudá hvězda Brno, ZKL Brno a pod dnešním názvem Kometa Brno) celkově 13 titulů mistra Československa (11×) a České republiky (2×), což ho pasuje do pozice nejúspěšnějšího hokejového klubu v zemi. Také na mezinárodní scéně je pak Kometa Brno nejúspěšnějším českým klubem, a to se třemi tituly z Evropského hokejového poháru. HC Kometa Brno odehrává své domácí zápasy v hale Rondo (sponzorským názvem DRFG Arena) s kapacitou 7 700 diváků.

HC Kometa Brno ("Comet" in English) is a professional ice hockey team based in Brno, Czech Republic. They play in the Czech Extraliga. Kometa is the most successful ice hockey club in the Czech Republic with 13 Czechoslovak (and Czech) league championship titles. Holding three European Cup titles, Kometa ranks as the most successful Czech club in international ice hockey. The team HC Kometa Brno has won two Czech championships seasons, capturing the title in both 2016–2017 and in 2017–2018.


Historie.

Tento počítačový program byl vytvořen společností Waterloo Maple Inc., která byla založena v roce 1984. V současné době Maplesoft (Waterloo Maple Inc., http://www.maplesoft.com) vyrábí a prodává celou řadu softwarových produktů, zaměřených na složité matematické výpočty, vizualizace dat a modelování.  První koncept Maple a počáteční verze byly vyvinuty na Universitě Waterloo na začátku roku 1980.  V roce 1990 bylo zavedeno první grafické uživatelské rozhraní pro Windows V. V roce 2003 bylo zavedeno "standardní" uživatelské rozhraní Java verze 9. V roce 2005 přichází verze Maple 10 s "režimem dokumentu" jako součást uživatelského rozhraní. V roce 2007 je zavedena verze Maple 11. Vylepšené “Smart Document” prostředí s cílem usnadnit učení ivatelského rozhraní křivky.  V roce 2008 přichází verze Maple 12 s dalším vylepšením uživatelského rozhraní, parcelování grafů, databází, CAD systémů a novými formami konektivity s Matlab. Tato novější verze zlepšuje a zvyšuje výpočetní a matematické nástroje pro procesy řešení problémů.

Vlastnosti.

Systém Maple je určen pro symbolické výpočty, má zázemí pro numerické řešení diferenciálních rovnic a hledání integrálů. Má také pokročilé grafické funkce. Možnosti pro využití programu Maple při výuce jsou obrovské a jeho pořízení do školy může být velmi přínosné. Lze ho využít pro výuku analytické geometrie, také v diferenciálním a integrálním počtu, ve výuce posloupností a řad, algebry a v dalších částech matematiky. Pomocí Maple softwaru můžete vytvořit silné interaktivní dokumenty. Můžete vizualizovat a animovat problémy ve dvou a třech rozměrech. Můžete řešit složité problémy s jednoduchým “point-and-click” rozhraní nebo snadno upravovat interaktivní dokumenty. Můžete také vypracovat vlastní řešení pomocí programovacího jazyka Maple.

Znaková sada.

Znaková sada Maple se skládá z písmen, číslic a speciálních znaků. Skladba písmen: a b c d e f g h i j k l m n o p q r s t u v w x y z A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z 0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9  K dispozici je také 32 speciálních znaků, které jsou uvedeny v tabulce níže.

Ukázkový kód.

Řešení rovnic a nerovností.

Pro řešení rovnice v Maple je univerzální příkaz solve(eq, x), kde eq - rovnice, x - proměnná. Příklad řešení rovnice:  solve(a*x^2 - b*x - c = 0, x); Příklad řešení nerovnosti:  solve(25*x > 20*x - 15, x); Pro numerické řešení rovnice je funkce fsolve (ekv, x). Příklad:  fsolve(x^4 - 2*x + 6 = 0, x);

Vykreslení grafu funkce.

Pro vykreslení grafu funkce f (x), použijte příkaz plot (f (x), x = a..b, y = c..d, P), kde p - parametry kontroly obrazu. Příklad:  plot(x^3, x = -4..4, color="green");  Graf f (x, y), lze zkonstruovat použitím plot3d (f (x, y), x = a..b, y = c..d, p), kde p - parametr kontroly obrazu. Příklad: Následující kód vypočítá řešení lineární diferenciální rovnice  plot3d(sin(x)+sin(y), x = -4.. 4, y = -4.. 4);

Maple je počítačový software patřící do skupiny programů CAS, tedy Computer Algebra Systems. Je to program pracující se symbolickými výrazy pro numerické výpočty. Může být používán jako nástroj pro výpočty a také jako programovací jazyk, zčásti podobný Pascalu.

Maple is a symbolic and numeric computing environment as well as a multi-paradigm programming language. It covers several areas of technical computing, such as symbolic mathematics, numerical analysis, data processing, visualization, and others. A toolbox, MapleSim, adds functionality for multidomain physical modeling and code generation.


Život.

Alfons se narodil jako jeden z mnoha synů francouzského krále Ludvíka VIII. a Blanky, dcery kastilského krále Alfonse VIII. a byl pokřtěn po svém kastilském dědovi. Otec mu zemřel na tažení proti albigenským již roku 1226 a regentství za nezletilého následníka Ludvíka IX. se ujala královna vdova. Podařilo se jí potlačit rebelie mocných vazalů, v jejichž zájmu nebyla silná monarchie. Na mírovou smlouvu z Vendôme uzavřenou s Petrem Mauclerkem a Hugem z Lusignanu navázala Pařížskou smlouvou z 12. dubna 1229 v níž toulouský hrabě Raimund VII. potvrdil rozdělení svých majetků, vzdal se dvou hejtmanství a své dceři Janě zaslíbené Alfonsovi připsal značné věno. Ke svatbě, která proběhla snad roku 1234 či 1241, bylo zapotřebí získat papežskou dispenz a zrušit předchozí Janino zasnoubení s Hugem z Lusignanu. Na základě otcovy závěti získal Alfons při pasování na rytíře roku 1241 Poitou a Auvergne. A po smrti tchána roku 1249 se stal majitelem nejrozsáhlejšího území ve Francouzském království.  Roku 1248 se připojil ke křížové výpravě svého bratra, krále Ludvíka.  Společně s bratrem králem padl do zajetí, z nějž byl propuštěn po zaplacení výkupného. Roku 1251 se společně mladším bratrem Karlem vrátil domů a ujal se po zemřelé matce správy království. Po návratu vážně onemocněl, dostal obrnu a i po absolvování nejlepší možné léčby zůstal částečně postižený.  Svůj život trávil převážně v Paříži, kde si nechal poblíž Louvru postavit palác a svá panství řídil spíše na dálku. Propagoval právní reformy vytvořené královským aparátem, které rozlišovaly mezi civilním a trestním právem a zaručovaly skutečnost, že nikdo nesmí být zbaven svého práva bez soudního řízení a prokázání viny. Stejně jako Ludvík zastával nesmlouvavý postoj vůči prostitutkám, vzdal se práva na jejich ochranu a prohlásil je za "hlupačky".  Roku 1270 se Alfons společně s manželkou s dalšími příbuznými vydal na křížovou výpravu do Tunisu. Vojsko zdecimovala nákaza tyfu či úplavice, které podlehl i Ludvík IX. Alfons, vášnivý příznivce křížových výprav, se po příjezdu do Itálie pokusil o novou výpravu a nakoupil lodě od Janovanů. Svůj záměr již nestačil uskutečnit, onemocněl a zemřel bezdětný. Manželka Jana jej o den později následovala. Těla zesnulých byla po náležité úpravě přepravena do Francie, Alfonsovy ostatky byly uloženy v bazilice sv. Diviše a Janiny v augustiniánském klášteře Jarcy. Jejich panství připadlo francouzské koruně.  Alfons sponzoroval vitráž s Posledním soudem v kostele sv. Radegondy v Poitiers, kde byl také jako donátor zobrazen a společně s rodinou byl zpodobněn na svorníku v kapli zámku Saint-Germain-en-Laye.

Alfons z Poitiers ( "Alphonse de France", 11. listopadu 1220, Poissy – 21. srpna 1271, Corneto u Sieny) byl hrabě z Poitiers a Toulouse, provensálský markýz a velký přívrženec křižáckých výprav.

Alphonse or Alfonso (11 November 122021 August 1271) was the Count of Poitou from 1225 and Count of Toulouse (as Alphonse II) from 1249. As count of Toulouse, he also governed the Marquisate of Provence.


Život.

Narodil se ve městě Meda, jež leží v okolí Milána. Jako sedmnáctiletý se zapsal na technickou univerzitu v Miláně, studoval zde architekturu. Studium ukončil v roce 1926. Vynikal již jako student. V roce 1925 zúčastnil s Pietrem Lingerim konkurzu na památník padlých v Comu na Hlavním náměstí.  V letech 1926–1927 mu v týdeníku "Rassegna Italiana" vyšly články pokládané za manifest italského racionalismu. Kromě Terragniniho se podepsali Libera, Figini, Pollini, Frette, Larco a Rava. V roce 1926 založil skupinu architektů "Gruppo 7", která měla blízko k italskému fašismu, byla ale zároveň radikálně modernistická. Ve stejném roce si otevřel studio se svým bratrem Attiliem v Come.  Jeho kariéra se začala rekonstrukcí fasády hotelu Metropoli-Suisse v Come. V letech 1927-1929 proběhla realizace jeho projektu budovy Novocomum v Come. Stavba vyvolala skandál a protesty řady architektů. V letech 1928-1932 se zúčastnil první a druhé výstavy racionální architektury v Římě, v Breslave a ve Florencii. O rok později předložil svůj nákres návrhu monumentu padlých v Come. V roce 1932 byl pověřen přípravou sálu „O“, vznikl k desátému výročí fašistické revoluce v Římě.  Na úroveň mezinárodního architekta ho vyvýšil Fašistický dům v Come, který navrhl a byl zrealizován v letech 1932-1936. Roku 1933 spolu s přáteli založili noviny "„Quadrante“", které vycházely pod vedením Piera Bardino a Massima Bontempelliho. Ve spolupráci s Pietrem Lingerim navrhl „Le cinque case“ v Miláně, stavba vznikla v letech 1933-1936. V letech 1938-1940 pracoval na dalších projektech: úprava regulačních plánů v Come, Danteum ve spolupráci s Lingerim, Casa Giuliani Frigerio - jeho poslední mistrovské dílo.  V roce 1940 byl povolán do války. Nejdříve do Jugoslávie, později do Ruska. V roce 1943 se zraněn vrátil do Itálie a zemřel 19. července téhož roku.

Giuseppe Terragni (15. dubna 1904, Meda - 19. července 1943, Como) byl italský architekt, pokládaný za představitele italského racionalismu. Jeho dílo bylo spojeno s italským fašismem.

Giuseppe Terragni (; 18 April 1904 – 19 July 1943) was an Italian architect who worked primarily under the fascist regime of Benito Mussolini and pioneered the Italian modern movement under the rubric of Rationalism. His most famous work is the Casa del Fascio built in Como, northern Italy, which was begun in 1932 and completed in 1936; it was built in accordance with the International Style of architecture and frescoed by abstract artist Mario Radice. In 1938, at the behest of Mussolini's fascist government, Terragni designed the Danteum, an unbuilt monument to the Italian poet Dante Alighieri structured around the formal divisions of his greatest work, the Divine Comedy.


Příčiny.

Po válce o dědictví španělské (1701–1714) byl Filip, vévoda z Anjou, vnuk Ludvíka XIV., uznán za krále Filipa V. Španělského, ale pod podmínkou, že Koruna francouzská se se španělskou nikdy nespojí/nikdy nebudou sjednoceny.  Navíc Španělsko utrechtským mírem ztratilo všechny své državy v Itálii a Nizozemí. Španělské Nizozemí, Vévodství milánské, Neapolsko a Sardinie zůstaly rakouské větvi Habsburků, kteří je připojili k jejich středoevropské monarchii, zatím co Sicílií byl odměněn vévoda savojský. Tyto země byly pod vládou Španělských Habsburků téměř po dvě staletí a jejich ztráta byla vnímána jako velká rána zemi jak podle prestižních, tak podle praktických měřítek.  Přesto byla nejvyšší prioritou Španělska obnova země po třinácti letech války, která se odehrávala z části i na španělském území. Hlavní plánovač těchto činností byl kardinál Giulio Alberoni. Roku 1714 zaranžoval a připravil sňatek ovdovělého Filipa V. s jedenadvacetiletou Italkou Elisabettou Farnese a stal se osobním rádcem nové královny. Roku 1715 se stal prvním ministrem, stabilizoval španělské hospodářství a zreformoval finance. Také dal podnět k přestavbě španělského loďstva (v roce 1718 postaveno 50 lodí) a reformoval armádu.  Královna prosazovala několik dynastických záborů v Itálii a podněcovala tedy italské ambice svého manžela a jeho synů. To podporoval rovněž Alberoni.  Když roku 1715 zemřel Ludvík XIV., stal se následníkem trůnu jeho nezletilý pravnuk Ludvík XV. Španělský král Filip V., jediný přeživší vnuk Ludvíka XIV., a jeho synové byli z nástupnictví na francouzském trůnu vyřazeni utrechtskou mírovou smlouvou. Filip si nicméně nárokoval francouzský trůn pro případ smrti mladého panovníka. Opozice proti Filipovým ambicím vedla Francii (kde byl tehdy regentem Filip II. Orleánský, synovec Ludvíka XIV.), Británii a Nizozemskou republiku k tomu, aby se 4. ledna 1717 spojily navzájem do Trojitého spojenectví.

Vypuknutí války.

Později tohoto roku zvažovaly Británie, Francie a Habsburská monarchie, zda by neměla být Sicílie postoupena Karlu VI., císaři Svaté říše římské, aby tím byla posílena ustanovení utrechtského míru. Přípravy takové dohody popudily Španělsko, které toužilo získat ostrov zpět.  V srpnu 1717 začal Filip podnikat akce nepřátelské proti středoevropské mocnosti – vpadl na ostrov Sardinii v době, kdy Habsburská monarchie měla svázané ruce válkou proti Osmanské říši. Bylo shromážděno loďstvo o stu transportních lodí, chráněné patnácti válečnými koráby, převážející 9 000 mužů pod velením markýze z Lede. Plavilo se z Barcelony na Sardinii, která invazi podlehla v listopadu 1717.  Počáteční reakce Habsburků na tuto invazi byla omezená, neboť její nejvyšší velitel, generalissimus princ Evžen Savojský se chtěl vyhnout větší válce v Itálii, dokud pokračoval konflikt na Balkáně, který odsával habsburské jednotky a zdroje. Když však 21. července 1718 požarevacký mír ukončil válku s Osmanskou říší, došlo 2. srpna k utvoření tzv. čtverné aliance a císař se tak připojil k trojitého spojenectví.

Širší konflikt.

V červenci 1718 Španělé s vojskem o 30 000 mužích opět pod vedením markýze z Lede napadli také Sicílii, která byla v držení savojského vévody. 7. července obsadili Palermo a své vojsko rozdělili do dvou částí. Markýz de Lede sledoval linii pobřeží, aby oblehl Messinu mezi 18. červencem a 30. zářím, zatímco Montemar dobýval zbytek ostrova.  Francouzi, Rakušané a Britové nyní požadovali, aby se Španělé stáhli ze Sicílie a Sardinie. Postoj Viktora Amadea II. Savojského byl obojaký, neboť přijal Alberoniho návrh jednat o vytvoření protihabsburského spojenectví.  V bitvě u mysu Passaro 11. srpna britské loďstvo, vedené Sirem Georgem Byngem, účinně eliminovalo loďstvo španělské, nasazené kolem sicilského pobřeží. Tyto akce byly na podzim následovány přistáním malé habsburské armády (shromážděné v Neapoli habsburským místokrálem, hrabětem Wirichem Daunem) poblíž Messiny, aby ji osvobodila z obléhání španělskými silami. Císařští byli poraženi v první bitvě u Milazza 15. října a udrželi jen malé předmostí kolem Milazza.  Francouzi, Britové a i císařští oficiálně vyhlásili válku Španělsku až 17. prosince 1718. Nizozemci se k nim připojili ještě později, v srpnu 1719.

1719.

Po odhalení cellamarského spiknutí nařídil vévoda orleánský francouzské armádě vedené vévodou z Berwicku, aby v dubnu 1719 vpadla do baskických provincií Španělska. Tato armáda se setkala jen s minimálním odporem, ale byla nucena se stáhnout zpět kvůli těžkým ztrátám způsobeným nemocemi. Druhý útok na Katalánsko postihl stejný osud. V Americe byli Francouzi úspěšnější a obsadili Pensacolu na západě dnešního státu Florida.  Na Sicílii započaly habsburské jednotky vedené hrabětem de Mercym novou ofenzívu. Nejprve utrpěli porážku v bitvě u Francavilly (20. června 1719), ale Španělé byli odříznuti od domovských zemí britským loďstvem a bylo jen otázkou času, kdy se jejich odpor rozpadne, rozdrobí a zhroutí. Potom byl již hrabě de Mercy vítězný - vyhrál druhou bitvu u Milazza, v říjnu obsadil Messinu a oblehl Palermo.  V roce 1719 také zorganizoval irský vyhnanec James Butler, vévoda z Ormonde, výpravu s extenzivní španělskou podporou za účelem invaze do Británie a vyměnění panovníka sesazením krále Jiřího I. a dosazením Jakuba Stuarta, jakobitského pretendenta trůnu. Většina flotily však byla zničena při bouři nedaleko galicijského pobřeží. Jen malá síla tří set španělských vojáků v čele s hrabětem Marischalem se vylodila na ostrově Eilean Donanu, ale byli společně s horaly, kteří je podporovali, poraženi v bitvě u Glen Shielu v červnu 1719 a naděje na povstání brzy zmizely.  V odvetu za tento útok obsadilo v říjnu 1719 britské loďstvo Vigo a invazní síly dále pochodovaly do vnitrozemí na Pontevedru. To způsobilo otřes mezi španělskými hodnostáři (představenými a vůdci), neboť si uvědomili, jak jsou zranitelní obouživelným spojeneckým útokům, navíc když tu existovala možnost otevřít novou frontu od francouzských hranic.  Francouzi dobyli španělské sídlisko Pensacolu v západní části Floridy v květnu 1719, čímž předešli španělskému útoku na Jižní Karolínu. Ačkoliv španělské síly město znovu obsadily v srpnu 1719, ke konci roku padlo opět do rukou Francouzů, kteří město definitivně zničili.  Potom, co místo rozsáhle poplenili, byli nakonec vytlačeni místní milicí.

Mír.

Philip propustil Alberoniho v prosinci 1719 a uzavřel mír s aliancí haagskou mírovou smlouvou 17. února 1720.  Filip V. byl smlouvou přinucen vzdát se všech území obsazených během války. Přesto byl uznán nárok jejich nejstaršího syna na Vévodství Parma a Piacenza po smrti bezdětného Isabellina polobratrance, Antonia Farnese.  Francie vrátila Pensacolu a zbývající nevrácené územní výboje na severu Španělska výměnou za obchodní výhody. Do podmínek mírové smlouvy byla zahrnuta i výměna Sicílie za Sardinii, ke které byl přinucen savojský vévoda. Ten musel vyměnit svůj sicilský trůn za méně významné Sardinské království, které ironií osudu později tak nabylo na významu, že v devatenáctém století dokázalo sjednotit Itálii.

Odkaz.

Tato válka poskytuje jedinečný příklad případu, kdy se ve válečném konfliktu během 18. století ocitly Británie a Francie na stejné straně. Jednalo se o období mezi lety 1716 a 1731, když byly obě země spojenci. Španělsko se pak s Francií spojilo do bloku nazývaného anglicky "Bourbon Compact" a tyto dva státy se tak staly neustálými nepřáteli Britů.  Válka také ukázala rostoucí námořní moc Británie na úspěšném nasazení královského námořnictva ve Středozemním moři.

Válka čtverné aliance (1717–1720) byla výsledkem ambic krále Filipa V., jeho ženy Alžběty a prvního ministra Giulia Alberoniho převzít zpět do španělského vlastnictví italská teritoria a nárokovat si francouzský trůn. Válka skončila porážkou Španělska aliancí Británie, Francie, Habsburské monarchie (součást Svaté říše římské) a Spojených provincií. Později do koalice vstoupilo Savojsko jako pátý spojenec. Ač boje započaly již v průběhu roku 1717, formálně nebyla vyhlášena válka až do prosince 1718. Byla ukončena haagskou mírovou smlouvou roku 1720.

The War of the Quadruple Alliance (1718–1720) was caused by Spanish attempts to recover territorial losses agreed by the 1713 Peace of Utrecht. Primarily conducted in Italy, it included minor engagements in the Americas and Northern Europe, as well as the Spanish-backed 1719 Jacobite Rising. Spain recaptured Sardinia in 1717 without opposition, followed by a landing on Sicily in July 1718. This led to the Quadruple Alliance on 2 August 1718, comprising Britain, France, Emperor Charles VI and the Dutch Republic.


Příznaky a trvalé následky.

Jedním ze základních příznaků EL jsou akutní poruchy spánku, nejčastěji se jednalo o somnolenci, letargii a spánkovou inverzi (rozvrat cyklu den-noc), případně insomnii. Za prodromální fází EL je dodnes považována faryngitida, tj. zánět hltanu, který později vyvolal rozsáhlé autoimunitní reakce v CNS. Během několika týdnů po vymizení faryngeálních příznaků následovala distorze spánkového cyklu, bolesti hlavy, horečnaté stavy, slabost a malátnost. Poměrně časté byly i poruchy chování a psychózy. Mezi motorické příznaky patřily poruchy extrapyramidové soustavy – zejména dyskinéze, svalová rigidita a oftalmoplegie. Úmrtnost při této chorobě je poměrně vysoká (týkala se jedné třetiny nemocných)  Většinu nemocných, jenž pandemii přežili později po velmi rozličném časovém údobí postihla pestrá plejáda trvalých následků, jakými byly organické poruchy osobnosti, myoklonus, chorea, okulogyrické krize, atd. Časté byly i deprese, apatie, fóbie a úzkosti obsedantně-kompulzivního spektra. Mnohé rovněž postihla závažná forma postencefalitického parkinsonismu, jenž budil dojem sochy, katatonie. Vědomí je utlumené, ačkoliv je nemocný stále schopen i poměrně složitých činností, není však schopen řeči, chůze je nejistá a stoj nevyvážený. Roku 1966 se v léčebně pro dlouhodobě nemocné "Beth Abraham Hospital", britský neurolog a psychiatr dr. Oliver Sacks pokusil o léčbu těchto "soch", jež byly personálem i odbornou veřejností považovány za nevyléčitelně nemocné. Během svého výzkumu poté objevil velký terapeutický potenciál účinného antiparkinsonika levodopy, které jim, po řadě nezdarů, podával ve vysokých dávkách – pacienti se skutečně probrali a překvapivě brzy obnovili i svoji schopnost řeči a hybnosti. Nicméně, vzhledem k silně dopaminergním vlastnostem levodopy se u mnoha pacientů rozvinuly mánie a paranoidní psychózy, účinky léku samotného následovně ztrácely na své síle a pacienti opět upadali do stavu akinetické letargie.

Neuropatologie a etiologie.

Rozbory tkáně nemocných prokázaly ohnisko zánětlivých změn v oblasti středního mozku a bazálních ganglií, objeveny byly také nekrotické léze mozkového kmene a neurofibrilární klubka, svými vlastnostmi připomínající histopatologický nález u progresivní supranukleární obrny. Likvorové zkoušky zaznamenaly zvýšenou hladinu bílkovin a itratekální oligoklonální pásy – přítomny při autoimunitním onemocnění. Početné jsou i lymfocytární infiltráty, zejména plazmatické buňky a také protilátky imunoglobuliny.  Někteří lékaři se domnívali, že EL souvisí ze současně vypuknuvší španělskou chřipkou a, že se zde tedy pojednává o neuroinvazi tohoto viru. Prof. von Economo s tímto postojem ovšem nesouhlasil, stejně tak, jako většina tehdejší lékařské obce, pozdější výzkum navíc prokázal nepřítomnost chřipkové RNA v mozkové tkáni nemocných. Dnes převládá stanovisko podle kterého je EL součástí post-streptokokálních autoimunitních reakcí.

Encephalitis lethargica, také von Economova encefalitida, je mozkové onemocnění dosud neobjasněné etiologie, jež se ke konci I. světové války projevilo jako zhoubná pandemie při nejvyšší míře postížení v USA. Ústředními příznaky této choroby byla faryngitida následovaná později akutními poruchami spánku, svalovou slabostí, obrnou okohybného svalstva a prudkými změnami v chování. Jedinci, kteří tuto pandemii přežili byli téměř bezvýhradně postíženi určitou mírou trvalých následků; nejčastěji se jednalo o změny osobnosti, úzkostnost, pokles duševní výkonnosti, v horším případě docházelo k rozvoji těžkého parkinsonismu, jehož podobou byla strnulost, mutismus, útlum vědomí a amnézie.

Encephalitis lethargica is an atypical form of encephalitis. Also known as "sleeping sickness" or "sleepy sickness" (distinct from tsetse fly-transmitted sleeping sickness), it was first described in 1917 by the neurologist Constantin von Economo and the pathologist Jean-René Cruchet.


Popis.

Pěnkava jikavec je zdatný letec, létá vlnovitě, rychle a vytrvale.

Hlas.

Vábení v sedě i za letu „djyp“ („jip“), „gegege“ a „kvék“ až typické široké „kvéih“. Zpěv je nevýrazný, vrzavý, přičemž u nás nezpívá; ozývá se v březnu a dubnu. Táhnoucí hejno se ozývá často opakovaným tvrdým krátkým a mírně nosovým vábením „jek“.

Rozšíření.

Hnízdí v rozmezí od Britských ostrovů a Skandinávského poloostrova po Estonsko a Kamčatku. Zimuje ve střední a jižní Evropě, severní Africe, Pákistánu, Indii, Číně a v Japonsku. Současná evropská populace čítá zhruba 25 000 000–43 000 000 jedinců.

Výskyt v Česku.

Na území České republiky nehnízdí, ale pravidelně tu zimuje v počtu 200 000–400 000 jedinců, ovšem stavy viditelně kolísají. Zdržuje se tu od září do dubna.

Prostředí.

Žije především v otevřených jehličnatých, břízových a bukových lesích, na lesních mýtinách a v plevelnatých lokalitách. Vyskytuje se u nás zpravidla v hejnech, často ve společnosti pěnkav obecných, případně dalších druhů. Na noc zapadá na společná nocoviště v jehličnatých lesích. V zimě se vyskytuje nejčastěji na rudeálních plochách na plevelech, při úrodě bukvic v bučinách. Létá i ke krmítkům.

Rozmnožování.

Hnízdo si staví ve vidlicích větví na stromech, nejčastěji na bříze nebo smrku. Díky maskování lišejníkem a travami je většinou dobře ukryté. Během května až července do něj klade 3–8 bílých vajec s černým skvrněním. Na vejcích sedí po dobu 11–12 dní pouze samice.

Potrava.

Živí se drobným hmyzem a jinými bezobratlými živočichy, přes zimu vyhledává především semena různých bylin a stromů (zvláště pak bukvice). Potravu hledá na zemi, kde chodí a poskakuje.

Pěnkava jikavec (nebo také jíkavec severní či jikavec severní; "Fringilla montifringilla") je malý zpěvný pták z čeledi pěnkavovití. Pěnkava jikavec je velká stejně jako její hojnější příbuzná pěnkava obecná. Má štíhlé tělo, poměrně dlouhý ocas a krátký špičatý zobák, který je v zimě slámově žlutý s černou špičkou, v létě černý. Samec ve svatebním šatě má leskle modročernou hlavu, šíji, ramena a pláštík; hrdlo, hruď a malé křídelní krovky jsou rezavohnědé, bez teček; několik tmavých teček je dole na bocích. Břicho a kostřec bílé. Samce lze od samice spolehlivě rozeznat podle souvisle černého zbarvení po stranách hlavy. V prostém šatě je zbarvený podobně jako samice, která má hlavu a hřbet oranžovou s černým skvrněním. Od pěnkavy obecné rozeznáme jikavce spolehlivě díky oranžové hrudi a tmavému hřbetu.

The brambling ("Fringilla montifringilla") is a small passerine bird in the finch family Fringillidae. It has also been called the cock o' the north and the mountain finch. It is widespread and migratory, often seen in very large flocks.


Historie.

Hrad pravděpodobně nechal zbudovat William, 5. hrabě z Maru v polovině 13. století, pro krále Alexandra II. Hrad byl umístěn na křižovatce hlavních cest z jihu, odkud ubýhaly severně do Moray a Buchanu. Během své historie byl hrad několikrát obléhán, poprvé od srpna do září roku 1306, když sloužil obraně rodiny Roberta Bruce (později byl korunován skotským králem) a následně v roce 1335, kdy ho obléhal David ze Strathbogie. Obránkyní hradu tehdy byla Christina Bruce, sestra Roberta Bruce, které se podařilo útočníky odrazit, dokud jí nepřišel na pomoc její manžel sir Andrew Murray. Za vlády krále Davida II., byl správcem hradu Walter Maule z Panmure. V roce 1374 byla dědička hradu Isobel zajata a provdána za Alexandra Stewarta, který následně vznesl nárok na vlastnictví hradu a titul hraběte z Maru. V roce 1435 hrad společně s titulem hrabat z Maru anexoval král Jakub I., což se dává za příklad jeho politiky, regulující moc šlechty. Měl ovšem také velké dluhy, takže tím i benefitoval z jejich příjmů. Hrad byl v majetku krále, dokud nebyl v roce 1510 udělen Alexandru Elphinstonovi. Na oplátku musel Elpinstone poskytnout „sto jezdců s kopím pro službu v králových válkách a vojenských operacích proti královým nepřátelům, pokud nastanou“. Elphinstone byl společně s králem zabit v bitvě u Floddenu v roce 1513. V roce 1626 získal kontrolu nad hradem klan Erskin, hrabata z Maru. Zůstali věrní králi Jakubovi II. po jeho odchodu do exilu v roce 1688 a stali se známími jakobity. V roce 1715 se John Erskine vrátil na Kildrummy, aby započal povstání na podporu prince Jakuba Františka Stuarta, syna Jakuba II. Po neúspěšném povstání, 22. hrabě z Maru odešel do exilu. Dny hradu jako šlechtického sídla tak skončily a hrad zpustl.

Architektura.

Kildrummy Castle je typickým hradem s uzavřeným opevěným nádvořím postavným na půdorysu ve tvaru písměne D. Hlavní obranou hradu byla impozantní dvojitá branská věž. Čtyři další věže zasazené do rohů nádvoří, propojovala štítová zeď. Hrad byl vybaven kaplí a nacházela se zde tvrz sloužící jako hraběcí rezidence. Tvrz se nazývala Snow tower (Sněžná věž) a byla postavena ve francouzském stylu, podobně jako na hradě Bothwell Castle. Zřítila se v roce 1805. Na obranu hradu byly zbudovány i rozsáhlé valy a suchý příkop.  Většina základů, včetně zdí nižších podlaží, je stále viditelná. Zachovala se část Správcovy věže a zeď kaple se ztrojeným gotickým oknem. Archeologické vykopávky v roce 1925 odhalily dekorativní kamenné podlahy a důkazy o bitvách.

Současnost.

V roce 1951 byl hrad věnován do péče Ministerstva práce. Dnes jej vlastní památkový orgán Historic Environment Scotland. Hradní zahrady v bývalém lomu, kde se těžil kámen pro stavbu hradu, jsou spolu s hradem přístupné veřejnosti.

Kildrummy Castle je zřícenina hradu blízko obce Kildrummy ve správní oblasti Aberdeenshire ve Skotsku. Ačkoli se jedná o zříceninu, jde o jeden z nejrozsáhlejších dochovaných hradů ze 13. století ve východním Skotsku. Hrad byl sídlem hrabat z Maru. Je ve vlastnictví památkového orgánu Historic Environment Scotland, pod kterým je veden na seznamu významných památek. Hrad je přístupný veřejnosti, spolu se zahradami, které jsou uvedeny na se seznamu významných národních a historických zahrad ve Skotsku.

Kildrummy Castle is a ruined castle near Kildrummy, in Aberdeenshire, Scotland. Though ruined, it is one of the most extensive castles dating from the 13th century to survive in eastern Scotland, and was the seat of the Earls of Mar. It is owned today by Historic Environment Scotland and is open to the public as a scheduled ancient monument with gardens that are included in the Inventory of Gardens and Designed Landscapes in Scotland.


Biografie.

Narodil se v Tel Avivu ještě za dob britské mandátní Palestiny (dnešní Izrael) a o hru na housle se poprvé začal zajímat, když slyšel záznam vážné hudby v rozhlase. Před tím než se odstěhoval do USA vystudoval Hudební akademii v Tel Avivu. Ve Spojených státech vystudoval Juilliardovu školu společně s Ivanem Glamianem a Dorothy DeLay. Debutoval v Carnegie Hall v roce 1963 a vyhrál prestižní Leventrittovu soutěž v roce 1964. Krátce poté začal cestovat a vystupovat v zahraničí. Kromě velkého počtu hudebních nosičů také od počátku 70. let často vystupoval jako host v mnohých amerických pořadech. Mimo jiné také mnohokrát vystupoval v Bílém domě.  Když mu byly čtyři roky, prodělal dětskou obrnu. Díky dobré léčbě se naučil chodit s berlemi. Celý život používá berle k pohybu a na housle hraje v sedě.  V roce 1987 se připojil k Izraelské filharmonii při jejích koncertech ve Varšavě, Budapešti a také v dalších zemích východního bloku. Zúčastnil se také turné Izraelské filharmonie na jaře roku 1990, kdy poprvé vystupovala v Sovětském svazu, ve městech Leningrad a Moskva. Znovu se k ní připojil o čtyři roky později při koncertech v Číně a Indii.  Přestože je sólista, vystupuje také často se svým dobrým přítelem a předním izraelským houslistou Pinchasem Zukermanem. Kromě klasické hudby hraje též jazz a klezmer. Jako sólista se podílel na hudbě k mnoha filmům, z nichž mezi nejznámější patří Schindlerův seznam.  V současnosti žije se svou manželkou Toby v městě Shelter Island na východním okraji Long Islandu ve státě New York. Mají pět dětí, Noa, Nava, Leoru, Rami a Arielu.

Jicchak Perlman (: יצחק פרלמן, * 31. srpna 1945) je izraelsko-americký houslista, dirigent, pedagog a několikanásobný držitel cen Grammy. Časopis "Vanity Fair" jej označil za jednoho z nejvýznačnějších houslistů současnosti. V listopadu 2015 se stal teprve čtvrtým Izraelcem oceněným Prezidentskou medailí svobody.

Itzhak Perlman (; born 31 August 1945) is an Israeli-American violinist, conductor, and music teacher. Over the course of his career Perlman has performed worldwide, and throughout the United States, in venues that have included a State Dinner at the White House honoring Queen Elizabeth II, and at the Presidential Inauguration of President Obama. He has conducted the Detroit Symphony Orchestra, the Philadelphia Orchestra, and the Westchester Philharmonic. In 2015, he was awarded the Presidential Medal of Freedom. He has been awarded 16 Grammy Awards and a Grammy Lifetime Achievement Award, and four Emmy Awards.


Děj.

Děj filmu vypráví v podstatě zcela smyšlený příběh o tom jak se Alžběta Bavorská (de facto inkognito a mimo rámec všech přísných dvorních předpisů a předepsaných ceremonií) náhodně seznámí se svým budoucím manželem a bratrancem rakouským císařem Františkem Josefem I. během oslavy jeho 23. narozenin v roce 1853 v rakouském Bad Ischlu.  Děj filmu začíná několik dní před oslavou císařských narozenin na zámku v bavorském zámku v Possenhoffenu, kdy se Alžbětina sestra princezna Nené společně s matkou Ludovikou připravují na cestu do rakouského Bad Ischlu na předem domluvené zásnuby s císařem Františkem Josefem I. Vévodkyně Ludovika obdrží od své sestry rakouské arcivévodkyně Sofie, matky císaře Františka Josefa, dopis s pozvánkou na zásnubní slavnost pořádanou u příležitosti císařových 23. narozenin. Aby před vévodou Maxem utajila pravý důvod své návštěvy (plánované zásnuby) vezme sebou na cestu neplánovaně i Sissi, která je z cesty do Bad Ischlu velmi nadšená, neboť se uvidí opět s arcivévodou Karlem Ludvíkem. Už na rakouském území se během cesty setkají s arcivévodkyní Sofií a Františkovým nejmladším bratrem arcivévodou Karlem Ludvíkem. Nené se v Bad Ischlu společně s matkou chystá na přijetí u císaře (který sem ale ještě nedorazil z Vídně) a Sissi nechají doma a zamknou ji v hotelovém pokoji, to proto aby nezlobila. Ona však vezme rybářský prut a udice a vyleze z hotelového okna ven v 1. patře na střechu a po pergole sleze domů na ulici, uteče pryč z domu ven. Zde jí náhodně spatří místní policejní major Böckl, který ji považuje za zlodějku a možnou nihilistku (pravděpodobnou atentátnici na císaře). Proto Sissi stále sleduje i na poštovní úřad odkud Sissi telegrafuje domů svému otci vévodovi Maxovi (telegram je ale odeslán na nepravou adresu Maxova přítele), s přáním aby za nimi vévoda Max přijel se zbraněmi. Major Sissi stále bedlivě sleduje a pronásleduje, ta odchází do místní říčky chytat ryby nedaleko od příjezdové silnice, kudy má přijet císař František Josef v otevřeném kočáře. Pytel s návnadami a rybářskými potřebami nechá ležet pohozený na silnici. Císařovi koně se pytle leknou a jeho kočár náhle zastaví. V tom Sissi zasekne rybu a svojí nešikovností omylem zasekne rybářským háčkem klopu císařova saka na uniformě. Tak se Sissi zcela náhodně a dost nehledaně setká (toho dne poprvé) se svým bratrancem císařem rakouským Františkem Josefem. Císařovi se Sissi moc líbí, ale neví kdo to je, proto vystoupí z kočáru a jde společně se Sissi kousek pěšky směrem do Bad Ischlu. Sissi se inkognito velmi líbí a císařovi na sebe nic neprozradí. Během procházky se císař se Sissi domluví na krátké lesní schůzce ještě tentýž den večer. Lesní schůzka (druhé setkání toho dne) se však vůbec nevydaří, neboť František Josef Sissi během rozhovoru prozradí, že se má večer zasnoubit s její sestrou Nené, což Sissi také vůbec doposud neví. To ji velmi rozruší a ze schůzky s císařem uteče zpět domů. Doma ji však čeká překvapení, večer nezůstane doma, ale je také pozvána na zásnubní narozeninový bál v Císařské vile. Zdráhá se tam jít. Na bál nakonec přijde a své inkognito císaři prozradí (třetí setkání toho dne). František Josef je ze situace celý zmatený, neboť musí okamžitě požádat o ruku Sissi a né Nené tak, jak si to předem domluvily jejich matky. Rozuzlení se dostaví na konci slavnosti kdy se tančí cotilion. K překvapení všech přítomných hostí (někteří z nich již tuší o co zde dnes půjde) nepožádá o ruku princeznu Nené, ale princeznu Sissi. Následuje spojovací pasáž příprav a loučení se svobodou, poté slavnostní přesun po Dunaji lodí do Vídně. Snímek končí v dubnu 1854 svatbou ve Vídni.

Exteriéry.

Část filmu se odehrává na zámku v Possenhoffenu na Starnberském jezeře, největší další část pak v Bad Ischlu v Císařské vile.

Sissi je rakouský romanticko-historický film režiséra Ernsta Marischky s Romy Schneiderovou v hlavní roli z roku 1955. Dále hrají Karlheinz Böhm, Magda Schneiderová, Uta Franzová, Gustav Knuth, Vilma Degischerová a Josef Meinrad. Jde o první díl ze známé filmové trilogie filmů o rakouské císařovně Alžbětě Bavorské zvané Sissi.

Sissi is a 1955 Austrian film directed by Ernst Marischka and starring Romy Schneider, Karlheinz Böhm, Magda Schneider, Uta Franz, Gustav Knuth, Vilma Degischer and Josef Meinrad. "Sissi" is the first installment in the trilogy of films about Empress Elisabeth of Austria, who was known to her family as "Sisi" (with one s and therefore a long /i:/). It was followed by "The Young Empress" and "Fateful Years of an Empress".


Popis.

Kolopejky jsou převážně vytrvalé dužnaté až sukulentní keře a polokeře, řidčeji jednoleté nebo dvouleté byliny, případně nevelké stromy nebo i epifyty (např. madagaskarský druh "Kalanchoe uniflora"). Listy jsou vstřícné, křižmostojné, výjimečně střídavé, přeslenité nebo uspořádané v růžici. Zpravidla jsou ploché a celistvé se zubatou, pilovitou nebo vroubkovanou čepelí, mohou být však i na průřezu okrouhlé nebo dřípené či složené ze 3 až 5 lístků. U některých zástupců, zejména ze sekce "Bryophyllum", se na listech tvoří hlízky, z nichž vyrůstají dceřiné rostlinky. Květy jsou čtyřčetné, vzpřímené nebo převislé, uspořádané v chocholičnatých nebo latovitých květenstvích, někdy redukovaných jen na několik květů. Kališní lístky jsou volné, srostlé nebo tvoří dlouhou, někdy i nafouklou kališní trubku. Koruna je obvykle jasně zbarvená, s dlouhou trubkou a kratšími korunními cípy. Tyčinek je 8 ve dvou kruzích a jsou přirostlé na bázi až v polovině korunní trubky. Mohou být zanořené nebo vyčnívat z květů. Gyneceum je tvořeno 4 volnými nebo na bázi srostlými plodolisty. Plodem je souplodí měchýřků obsahujících mnoho drobných semen.

Rozšíření.

Rod kolopejka zahrnuje asi 125 až 144 druhů a je rozšířen v Africe, na Madagaskaru a v tropické Asii. Převážná většina druhů roste na Madagaskaru a v jižní a východní Africe. Několik druhů zasahuje na Arabský poloostrov, druh "Kalanchoe faustii" roste v jižním Maroku a na Západní Sahaře. Vývojové centrum rodu je ve vlhčích oblastech Madagaskaru, odkud se posléze rozšířil i na suchý madagaskarský jih a do východní Afriky. Druh "Kalanchoe pinnata", pocházející z Madagaskaru, se jako invazní rostlina rozšířil v tropech téměř celého světa. V Číně rostou 4 původní druhy, z nichž 2 jsou endemity Tchaj-wanu.

Ekologické interakce.

Většina, avšak ne všechny druhy kolopejek mají CAM metabolismus, který jim umožňuje přežití v horkém prostředí s nedostatkem vláhy. Čistě CAM metabolismus mají silně sukulentní druhy sekce "Eukalanchoe". Druhy zbývajících dvou čistě madagaskarských sekcí jsou v závislosti na podmínkách prostředí schopny CAM i C3 metabolismu. U nedužnatých druhů sekce "Kitchingia" převažuje C3 metabolismus.  Druhy ze sekce "Bryophyllum" jsou známé rozmnožováním dceřinými rostlinkami, které se tvoří z hlízek na listech. V Asii žijí na listech kolopejky housenky půvabného modráskovitého motýla "Talicada nyseus".

Taxonomie.

Rod "Kalanchoe" náleží mezi taxonomicky složité rody a jeho taxonomie není dosud dořešena. Je rozčleňován do 3 sekcí:

Význam.

Kolopejky jsou vesměs snadno pěstovatelné i množitelné rostliny. Jako pokojová rostlina se často pěstuje kolopejka vděčná. Do kultury byla zavedena okolo roku 1930 a bylo vypěstováno nepřeberné množství okrasných kultivarů s květy v celé paletě různých barev. Existují také plnokvěté kultivary. Půvabné květy má epifytní druh "Kalanchoe uniflora", pěkné stříbřité olistění "Kalanchoe pumila". Druh "Kalanchoe glaucescens" je pěstován i v pestrolistých kultivarech, Druh "Kalanchoe carnea" má vonné květy a je pěstován v kultivarech s květy různých barev. Velmi pěkné olistění má "Kalanchoe tomentosa". Listy jsou hustě chlupaté, šedozelené, s nápadně rezavě hnědě naběhlými okraji čepele. "Kalanchoe marmorata" má listy téměř okrouhlé, vroubkované, šedozelené a purpurově kropenaté. Zajímavý liánovitý druh s úzkými listy je "Kalanchoe beuauverdii" (syn. "K. scandens"). Někdy je pěstován i velkolistý, stromovitý druh "Kalanchoe beharensis". Poměrně často jsou pěstováni také živorodí zástupci sekce "Bryophyllum", zejména "Kalanchoe laetivirens", "Kalanchoe daigremontiana", "Kalanchoe pinnata" nebo úzkolistá "Kalanchoe tubiflora". Byly vypěstovány též zajímavé hybridy, např. "Kalanchoe" 'Pink Butterflies' s růžově zbarvenými dceřinými rostlinkami na okrajích sivozelených listů.  Druh "Kalanchoe pinnata" je v sušších oblastech tropů téměř celého světa invazní rostlinou. Vytváří husté porosty na narušených půdách a rychle se šíří. Je obtížnou rostlinou např. i na Floridě nebo na Havaji.

Pěstování a množení.

Kolopejky vyžadují podobně jako většina jiných sukulentů slunné až polostinné stanoviště, dobře propustnou půdu a přiměřenou zálivku. Na pěstování nejsou nijak náročné, pokud se jim zajistí bezmrazé přezimování. Při pěstování uvnitř nejlépe prospívají na plném slunci, zatímco při pěstování venku (v teplé části roku) je vhodný lehký polostín. Kolopejka vděčná je nezřídka pěstována jen jako letnička, která se vysévá již v zimě. Ostatní druhy se množí stonkovými či listovými řízky, druhy sekce "Bryophyllum" také dceřinými rostlinkami.

Kolopejka ("Kalanchoe"), česky též kalanchoe, je rod rostlin z čeledi tlusticovité. Jsou to převážně dužnaté až sukulentní keře a polokeře s jednoduchými vstřícnými listy a čtyřčetnými květy. Rod zahrnuje přes 120 druhů a je rozšířen zejména na Madagaskaru a v Africe, v menší míře i v tropické Asii. Do rodu "Kalanchoe" byl vřazen dříve samostatný rod "Bryophyllum", známý pod českým jménem naduť.

Kalanchoe, or kal-un-KOH-ee, or kal-un-kee, also written "Kalanchöe" or "Kalanchoë", is a genus of about 125 species of tropical, succulent flowering plants in the family Crassulaceae, mainly native to Madagascar and tropical Africa. Kalanchoe was one of the first plants to be sent into space, sent on a resupply to the Soviet Salyut 1 space station in 1971.


Dlouhodobé příčiny občanské války.

V Tádžikistánu se za jednu z hlavních příčin považuje regionalismus, který stál v pozadí sporu mezi jednotlivými skupinami. Příslušnost k rodoklanovým strukturám má i v dnešním Tádžikistánu velmi významnou roli. Jednotlivá společenství se hlásí k rodovým občinám - "avlodům". Uvnitř těchto tradičních uskupení panují stále silné vzájemné vztahy, navzdory tomu, že sovětská politika se je snažila potlačit. Důraz na místní (regionální) příslušnost je také příčinou poměrně nízkého národního uvědomění. Průměrný Tádžik sám sebe v první řadě považuje například za Garmánce a obyvatele z ostatních tádžických regionů má za konkurenty. Tak Tádžikové zůstávají spojeni spíše na základě administrativních mechanismů než kvůli sdíleným kulturním hodnotám či pocitu národní sounáležitosti a identity.  Pro období před občanskou válkou byla typická nespokojenost. Za hlavní důvod bylo označováno uzurpování moci funkcionáři, kteří až na výjimky pocházeli z Leninabádu (jedno z hlavních center průmyslu a zemědělství nacházející se ve Ferganské kotlině) a z města Kuljab, které je situováno jižně od Dušanbe. Nespokojenost projevovali hlavně představitelé z Garmu, Kurgan-Tjube a Horského Badachšánu, kteří se cítili být na politické scéně odsunuti na okraj.  Příčinnou války bylo také vyhrocení situace kvůli střetu dvou či tří ideologických směrů. Jeden z nich usiloval o nastolení islámského chalífátu, druhý o pokračování socialistického státu a třetí o vytvoření systému, který by se podobal západním demokraciím.

Krátkodobé příčiny občanské války.

V únoru 1990 proběhlo v Dušanbe několik demonstrací vedených proti arménským uprchlíkům, které brzy přerostly v pogromy, jejichž oběťmi se stali i ruští vojáci a ženy, které se oblékaly v evropském stylu. Roznětkou nepokojů se stala mylná informace, že Arméni dostávají zdarma městské byty.  Demonstrace byly cíleny i proti nově zvolenému prezidentu Kacharu Machkamovi, který byl brzy ze své funkce odvolán. Únorové události ukázaly, že se v zemi objevila nová politická síla, která byla připravena vyzvat sovětskou elitu.  Prezidentem se stal Kadreddin Aslonov, který měl i podporu opozice a který vydal dekret o zákazu Socialistické strany Tádžikistánu (dříve Komunistická strana Tádžikistánu). Tento akt se ale nesetkal s pochopením Nejvyšší rady, která nechala Aslonova odvolat a jeho nástupcem se na podzim 1991 stal první tajemník komunistické strany Rachmón Nabíjev.  Na konci března 1991 se rozbuškou dalších nepokojů stalo odvolání všech členů vlády, kteří pocházeli z oblasti Pamíru, respektive Horského Badachšánu. Od této doby se demonstranti, organizovaní Stranou islámské obrody a financovaní z íránských peněz, natrvalo usadili před budovou Nejvyšší rady. Ve snaze o rozsáhlejší autonomii Horského Badachšánu byla vyhlášena Pamírsko-badašchánská autonomní republika. Začalo téměř dvouměsíční období nazývané "dušanbské jaro". Jako odpověď se prezident Nabijev pokusil svolat protidemonstrace, na které byli svezeni demonstranti z prezidentova rodného Kuljóbu. Když se ani takto Nabijevovi nepodařilo přečíslit opoziční demonstranty, jeho stoupenci rozdali radikálně naladěným Kuljóbcům zbraně. Na to druhá strana odpověděla vytvořením domobrany.  Opozice začala požadovat, aby předseda Tádžické Nejvyšší rady Kendžajev odstoupil a předložila vládě ultimátum, po jehož vypršení hodlala na budovu Nejvyšší rady zaútočit. 5. května 1992 byl vyhlášen výjimečný stav, byly zakázány všechny opoziční strany i jejich shromáždění. Občanská válka začala.

Začátek občanské války.

Vyhlášení výjimečného stavu situaci ještě více vyhrotilo, vyvolalo několik střetů a na ulicích Dušanbe se začali objevovat první mrtví. Opozice obsadila prezidentský palác, televizní stanici a letiště. 7. května 1992 vláda přistoupila na požadavky opozice a sesadila nejvíce viditelné představitele protiopoziční politiky. To však k uklidnění nepomohlo a 10. května 1992 se jednotky KNB (Výbor národní bezpečnosti) a ruské 201. motostřelecké divize snažily zabránit demonstrantům dostat se do budovy KNB. Povstalci tuto obranu pochopili jako vměšování se států SNS do vnitrotádžických záležitostí a objevil se nový požadavek - odchod cizích vojsk z území Tádžikistánu. Nepříznivá situace donutila Nabijeva podepsat smlouvu o vytvoření koaliční "Vlády národního usmíření.", ve které by opozice měla třetinovou účast. Opozice navíc získala podporu nejen islámských zemí ale i v Evropě, která ji považovala za "bojovníka proti komunismu".  Klid však netrval dlouho. Bezprostředně po nástupu k moci začaly islámské oddíly likvidovat ozbrojené skupiny v Kuljóbu a v Kurgan-Tjube. Kuljóbci na svou obranu vytvořili tzv. Národní frontu pod vedením bývalého kriminálníka Sangaka Safarova, zastánce tvrdého postupu proti islamistům. V létě 1992 propukly krvavé střety mezi opozičními skupinami a Kuljóbci, kteří bojovali za zachování politických privilegií vlastního klanu.

Eskalace konfliktu.

Situace se ještě zhoršila po atentátu na generálního prokurátora Nurulló Chuvajdullójeva z leninobódského regionu, který zmobilizoval do té doby víceméně pasivní severní klany. V Dušanbe se začali shromažďovat radikálně naladění uprchlíci z jihu, z oblasti Kuljóbu, kteří požadovali odstoupení Nabijeva. Brzy byli doplněni radikálními studenty, kteří se po prázdninách vraceli do škol. Poslední srpnový den vzali demonstranti útokem prezidentský palác. Nabijev uprchnul, 7. září byl ale dopaden a donucen podepsat svou rezignaci. Zároveň s touto akcí úspěšně na jihu proběhla operace islamistů, kdy se podařilo získat kontrolu nad jižním městem Kurgan-Tjube. Koncem září 1992 přišel v bojových operacích zlom, kdy kuljobské oddíly získaly Kurgan-Tjube zpět a díky ruské podpoře se jim podařilo proniknout i do centrálních oblastí.  Islamisté a jejich spojenci z Demokratické strany kvůli faktickému kolapsu státu a pokračování násilí ztratili předchozí širokou podporu obyvatelstva, což posloužilo k upevnění moci jednotek Národní fronty. Zlomovým okamžikem se ukázala být schůze Nejvyšší rady, která se udála 16. listopadu 1992 ve vesnici Arbób blízko města Chodž. Předsedou vlády se stal představitel severních klanů z Ferganské kotliny Abdumalikov Abdulložanov a předsedou Nejvyššího rady Kuljóbec Emómali Rahmónóv. Tím byla vytvořena kuljobsko-chodženská severo-jižní koalice proti východnímu Tádžikistánu, který ovládala opozice. Postup koalice byl dovršen 10. prosince 1992, kdy Dušanbe, hlavní opora opozice, padlo do rukou Safarova.  V první polovině roku 1993 Národní fronta pokračovala v provádění čistek v centrálních a jižních oblastech, které odtud vyháněly desetitisíce uprchlíků (pouze v sousedním Afghánistánu jich bylo podle různých zdrojů 60-100 tisíc). Opozice navíc zahájila mohutnou protiofenzivu, během které vytlačila vládní vojska z východních oblastí země.  V průběhu roku 1993 pokračovalo upevňování pozic Kuljóbců v centrálních orgánech země a postupné vytlačování leninobódských zástupců z mocenských struktur státu. Vztahy mezi těmito dvěma klany rozhodně nebyly jednoduché a leninobódská administrativa stále častěji hovořila o vyhlášení nové, severní autonomní oblasti. V prosinci 1993 byl do severotádžického Chodžentu proveden vojenský výsadek, který měl podobné úvahy utnout. Následkem této akce "dobrovolně" odstoupil premiér-Leninobódec Abdullodžonov a byl nahrazen jiným, konformnějším Leninobódcem Abdudžalólem Samadovem. Sám Abdullodžonov se během let 1995-96 pokoušel spojit s opozicí, avšak bez zásadnějšího výsledku.  V rámci nové severo-jižní koalice měli Leninobódci pod kontrolou ekonomická ministerstva, kdežto Kuljóbci ovládali silové složky.

První mírové rozhovory.

První mírové rozhovory se konaly až v dubnu 1994 v Moskvě pod záštitou OSN. Projednávala se především otázka uprchlíků, odzbrojování a ukončení nepřátelských akcí. Radikální křídla obou stran konfliktu ale jakoukoliv dohodu odmítala a to vedlo k vzájemnému obviňování z nedodržování dohod. Obzvláště těžká byla pozice vůdce opozice Núrího, protože jádrem území ovládaného opozicí byla hluboká, těžko kontrolovatelná údolí Pamíru, která byla plná partyzánských uskupení jednajících na vlastní pěst. V květnu 1994 byla předložena nová ústava, která je založena na bázi prezidentského systému s jednokomorovým parlamentem. 6. 11. 1994 se konaly prezidentské volby, ve kterých byl potvrzen ve funkci prezident Rahmónov.  Při parlamentních volbách v únoru 1995 nedošlo k podstatnějším změnám v rozdělení moci. Opozice si stěžovala, že jsou stále zakázány její nejdůležitější strany (Demokratická strana a Islámská strana obrody) a že nebyla zrušena cenzura. Nakonec do parlamentu usedli jenom dva zástupci opozice ze Strany lidové jednoty. Nevraživost proti režimu byla ještě více vyhrocena.

Válka pokračuje.

Navzdory mírovým rozhovorům probíhaly tvrdé boje se střídavými úspěchy pro obě strany. Nejčastěji se bojovalo v oblasti centrálního Tádžikistánu (Garm, Tavildara) a v oblastech při hranici s Afghánistánem (kolem řek Amudarja a Pjandž). Scénář obvykle vypadal tak, že s tajícím sněhem opoziční gerilové skupiny atakovaly pozice vládních vojsk, získaly některá území a na podzim se opět stáhly. Kromě toho se opozice soustředila na atentáty na vysoké vládní představitele v Dušanbe. Občas ze svých pozic v Afghánistánu ostřelovala pohraniční vládní a ruské pozice. Území teoreticky ovládaná opozicí byla fakticky řízena konkrétním polním velitelem a plnění rozkazů opozičních vůdců záleželo na jeho libovůli.  Fragmentace moci na vlastním tádžickém území způsobila rozmach obchodu s narkotiky, který se pro místní obyvatelstvo často stal jediným zdrojem příjmu. Brzy bylo vytvořeno několik významných struktur, které na nelegálním obchodu vydělávaly ohromné peníze. Jedním z nejvíce významných byl badašchánský "opiový král" Leše Gorbo, zastřelený v roce 1994.  Vlastní velení opozičních sil se nacházelo v Afghánistánu, opozice sama sebe nazývala exilovou vládou. Vůdcem opozice se stal významný islámský činitel Saíd Abdulló Núrí. Podporu opozice dostávala především od Afghánistánu a Íránu, ale navázala i kontakty s nejvyššími představiteli v Rusku, USA a Evropě.  Vládní prezident Ráhmónóv se ke konci války začal zbavovat zastánců nejtvrdší linie, často bývalých kriminálníků. Tato snaha vedla k dalšímu rozkolu a k faktickému otevření další fronty. Západ a jihozápad země (včetně města Kurgan-Tjube a strategické hliníkárny ve městě Tursunzóde) ovládl odbojný plukovník Mahmud Chudojberdyjev, podporovaný Uzbekistánem a spojený s některými kriminálními živly Národní fronty. Jeho elitní, I. zvláštní brigáda ministerstva obrany byla de facto v systému vládních vojsk autonomní jednotkou. Na rozdíl od zbytku tádžické armády byla dobře vycvičená a vyzbrojená, což dávalo Chudojberdyjevovi silnou politickou pozici a on se ji nezdráhal využít.  V říjnu 1996 se v Alma-Atě sešli představitelé Ruska, Uzbekistánu, Kyrgyzstánu a Kazachstánu, aby prodiskutovaly problém vítězícího Talibanu v Afghánistánu. Obávali se, že talibský režim poskytne tádžických povstalcům výraznou podporu. Kdyby se Tádžikistánu Talibové zmocnili, vzniklo by tak nebezpečí konfliktu, který by mohl zachvátit celý středoasijský region, a tak výrazně otřást statem quo. Proto bylo rozhodnuto posílit ruské jednotky dislokované na afghánsko-tádžické hranici na 20 000 mužů. Rusové bojovali proti tádžické opozici nejen v Tádžikistánu, ale podnikali i výpady na afghánské území ve snaze zničit rebelské základny.  Za souhlasu Talibanem sesazeného prezidenta Rabbaniho byla vytvořena bezpečnostní zóna široká až 25 km, která umožňovala pronásledovat povstalce do afghánského vnitrozemí. S ruskou armádou spolupracovaly zbytky afghánských netalibanských jednotek formované v "Severní alianci".  Po ovládnutí Kábulu Talibanem Rusové změnili taktiku a začali na tádžického prezidenta Rachmonova tlačit, aby se s povstalci nějak domluvil.

Další fáze občanské války.

Rachomonovy snahy dospět k příměří ale byly sabotovány z jeho vlastních řad. Došlo ke střetu mezi 1. a 11. brigádou vládního vojska. Plukovník Chudojberdyjev se zmocnil kasáren v Kurgan-Tjube a pak se svou armádou obklíčil Dušanbe. Jednak chtěl získat kontrolu nad jižními oblastmi, jednak chtěl zabránit vstupu 450 opozičních ozbrojenců, kteří měli chránit povstalecké delegáty během dušanbských mírových rozhovorů.  Podepsání mírové dohody bylo neustále ohrožováno akcemi různých ozbrojených skupin, které se nechtěly vzdát kontroly nad ekonomickými zdroji a kontroly nad cestami, kterými proudily afghánská narkotika.

Konečný mír.

Představitel opozice Núrí se 11. 12. 1996 sešel s prezidentem Rachmonovem v severním Afghánistánu, kde podepsali příměří, které ale nepřineslo reálné výsledky. "Všeobecná dohoda o ustanovení míru a národním usmíření" byla nakonec podepsána v Moskvě 23. 12. 1996 Rachmonovem, Núrím, a Gerd-Dietrichem Merrem, zmocněncem OSN pro Tádžikistán. Ceremonie se účastnil např. ruský prezident Jelcin, představitelé Íránu a dalších zemí zapojených jako pozorovatelé do procesu mírových rozhovorů. Formálně sice byla válka ukončena, ale někteří polní velitelé (např. právě Chudojberdyjev ) s příměřím nesouhlasili, a tak ještě v létě 1997 probíhaly boje mezi vládními a protivládními oddíly. Polní velitel Džumambaj Chodžijev zvaný Namangání se pokusil realizovat v Uzbekistánu, kdy několikrát proniknul do Fergánské kotliny s cílem vyhlásit tam islámský chalífát.  V září 1997 se Núrí vrátil po pětiletém exilu v Afghánistánu a Íránu zpět do Tádžikistánu. Na konci ledna 1998 vyhlásil Rachomov amnestii pro všechny rebely a souhlasil s jmenováním 1. zástupce premiéra z řad islámských vůdců. V dubnu 1997 byla s Ruskem dohodnuta přítomnost jeho vojsk na 25 let a v listopadu 1999 byly vyhlášeny první volby. Strana islámské obrody a Demokratická strana byly legalizovány. Ostatní opoziční strany se mohly voleb účastnit za podmínky, že nasbírají 100 000 podpisů. Dostaly na to ale příliš málo času a navíc jejich snaha byla Rachmonovem sabotována.  Rachomonov získal ve volbách 96,9 % hlasů, přičemž kandidát Strany islámské obrody získal pouhá 2 %. Přes zjevnou manipulaci Núrí s výsledky souhlasil, protože se chtěl vyhnout dalšímu pokračovaní občanské války.  Mírový proces, zahrnující demilitarizaci povstalců, legalizaci opozice a přiznání široké autonomie Horskému Badachšánu jakožto i přítomnost ruské armády významně přispívá ke stabilizaci poměrů.  K další stabilizaci došlo po americké invazi do Afghánistánu, kdy radikální islámské síly přišly o velmi důležitou podporu Talibů. Navíc byla v zemi zřízena vojenská základna, sloužící americkým, indickým a francouzským silám.

Důsledky.

Tádžikistán zůstal po válce v troskách. Zemřelo 50 až 100 tisíc lidí, na milion a půl obyvatel ze země uprchlo. Byla zničena infrastruktura, ekonomika se propadla na samé dno. Obyvatelstvo přežívalo z darů mezinárodních organizací. Ruská menšina, která zastávala funkci intelektuální elity (učitelé, doktoři apod.) ze země odešla, což jenom znásobilo obtíže poválečné obnovy.  Centrální vláda prakticky rezignovala na kontrolu nad územím Horského Badachšánu, který se tak stal důležitým tranzitním regionem pro afghánská narkotika.

Tádžická občanská válka vypukla v květnu 1992 povstáním tadžických klanů z Gharmu a Horského Badachšánu proti vládě Rachmóna Nabíjeva, ve které dominovali představitelé Leninabádu a Kulje. Zprvu roztříštěné povstalecké skupiny byly sjednoceny pod hlavičkou tzv. "Spojené tádžické opozice". Občanská válka byla ukončena s pomocí OSN v červnu 1997.

The Tajikistani Civil War (), also known as the Tajik Civil War, began in May 1992 when regional groups from the Garm and Gorno-Badakhshan regions of Tajikistan rose up against the newly-formed government of President Rahmon Nabiyev, which was dominated by people from the Khujand and Kulob regions. The rebel groups were led by a combination of liberal democratic reformers and Islamists, who would later organize under the banner of the United Tajik Opposition. The government was supported by Russian border guards.


Průběh toku.

Řeka pramení na jihu Kolumbie v Centrální Kordilleře a prvních 100 km má charakter horské řeky. Stéká ze svahů And na rozhraní mezi Centrální a Východní Kordillerou a do města Nape pokračuje severním směrem (640 km) v mezihorské propadlině mezi těmito dvěma hřbety, která je široká 30 až 60 km. Níže se dolina řeky rozšiřuje a pod městem El Banco vtéká řeka do propadliny Momposino s množstvím bažin a jezer. Vytváří zde dvě ramena. Západní vodnější rameno Lobo přijímá levé přítoky (Cauca, San Jorge) a východní rameno Mompos přijímá pravý přítok Sesar (na břehu tohoto říčního ramene leží mimo jiné i město Santa Cruz de Mompox figurující na seznamu světového kulturního dědictví UNESCO). Do Karibského moře se vlévá u významného kolumbijského přístavu Barranquilla. Magdalena je splavná pouze na svém dolním toku. Největším levostranným přítokem je řeka Cauca.

Vodní režim.

Průměrný průtok vody v místech, kde řeka vtéká do Karibské nížiny činí 8000 až 10 000 m3/s. Nejvyšší je od dubna do května a od září do listopadu, kdy jsou zaplavovaná rozsáhlá území na dolním toku. Nejnižší je od prosince do března a od července do srpna.

Využití.

Pravidelná vodní doprava končí na dolním toku u peřejí u města On. Lodě tak jezdí téměř 880 km z Barranquilly do města La Dorada. Další úsek umožňuje dopravu pro lodě s malým ponorem mezi městy Neiva a ústí při velké vodě. Na dolním toku byl vybudován 113 km dlouhý plavební kanál Dique k přístavu Cartagena.

Magdalena () je nejdelší řeka na území Kolumbie, v severozápadní části Jižní Ameriky. Název je odvozen od biblické postavy Marie Magdaleny. Je 1540 km dlouhá. Povodí má přibližně rozlohu 260 000 km2.

The Magdalena River (, ; Less commonly "Rio Grande de la Magdalena") is the principal river of Colombia, flowing northward about through the western half of the country. It takes its name from the biblical figure Mary Magdalene. It is navigable through much of its lower reaches, in spite of the shifting sand bars at the mouth of its delta, as far as Honda, at the downstream base of its rapids. It flows through the Magdalena River Valley.


Život.

Narodil se v litevské vesnici Olkeniki a počátkem 20. století jeho rodina Litvu opustila kvůli narůstajícímu antisemitismu (podle vyprávění jeho synovce Amose Oze bylo důvodem odchodu zdraví jeho babičky) a usadila se v Oděse, kde žilo její nejbližší příbuzenstvo a kde se mu dostalo vzdělání. Pohyboval se ve vědeckých, literárních a sionistických kruzích. Klausner byl zapáleným sionistou a znal se osobně s Theodorem Herzlem.  Roku 1912 poprvé osobně navštívil Palestinu a v roce 1919 se tam přestěhoval. V roce 1925 se stal profesorem hebrejské literatury na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě. Angažoval se v historických výzkumech období Druhého chrámu. Přestože nebyl ortodoxním židem, dodržoval šabat a dietní předpisy. Měl obsáhlé znalosti Talmudu a midrašové literatury.  Josef Klausner náležel ke kruhu ruských sionistických aktivistů v Oděse, kam patřil i Ze'ev Žabotinský a Menachem Usiškin, a přestože nepatřil přímo ke členům strany, byl souputníkem revizionistických sionistů. Klausner se významně podílel na „sionistické výchově“ v hnutí revizionistické mládeže Bejtar, a na mládežnických nacionalistických hnutích vůbec. Jako akademický činitel se znalostí židovské historie byl poněkud netypicky také aktivistou v sionistických polemikách a jen zřídka stál na pozicích většiny sionistického vedení; to mu také vyneslo značnou židovskou nelibost z neúspěchu sionistického establishmentu v Palestině. V červenci 1929 Klausner založil Výbor pro zeď nářků na obranu židovských práv a pro řešení problémů okolo přístupu k Západní zdi. Demonstrace revizionistické mládeže vzešlé z činnosti výboru byly později Shawovou komisí označeny za bezprostřední příčinu nepokojů z roku 1929. Důsledkem následných nepokojů bylo také zničení jeho domu v Talpijotu.  O svém slavném strýčkovi píše Amos Oz ve své autobiografii "Příběh o lásce a tmě" (kap. 9–11).

Dílo.

Doktorát získal Klausner v Německu. Největší ohlas vzbudil svou knihou o Ježíšovi. Kniha "Ježíš Nazaretský" a její pokračování "Od Ježíše k Pavlovi" ho povznesla mezi literární velikány. Klausner zde vysvětluje, že Ježíše je nutno chápat jako Žida a Izraelce, který se pokoušel o reformu náboženství a zemřel jako oddaný Žid. Autor byl kvůli tomu napadán stejně ze strany židů jako křesťanů. Anglikánský kněz Herbert Danby si informační hodnoty díla cenil natolik, že jej přeložil z hebrejštiny do angličtiny, aby informace zpřístupnil anglickým vědcům. Několik duchovních bylo tímto kontroverzním dílem rozhořčeno natolik, že žádali Danbyho odvolání z Jeruzaléma. Později získal katedru židovské historie.  Ačkoli byl zapáleným sionistou, měl Klausner četné spory s Chajimem Weizmannem. Oba kandidovali v prezidentských volbách 1949, prvním izraelským prezidentem se stal Weizmann.

Josef Gedalja Klausner ( יוסף גדליה קלוזנר; žil 20. srpna 1874 – 27. října 1958) byl židovský historik, profesor hebrejské literatury a hlavní redaktor "Hebrejské encyklopedie". Byl zaníceným účastníkem sionistických polemik, podporujícím revizionistickou a náboženskou ideologii, a kandidátem na úřad presidenta v prvních izraelských prezidentských volbách v roce 1949, ve kterých podlehl Chajimu Weizmannovi poměrem 83 ku 15 hlasům.

Joseph Gedaliah Klausner (; 20 August 1874 – 27 October 1958), was a Jewish historian and professor of Hebrew Literature. He was the chief redactor of the "Encyclopedia Hebraica". He was a candidate for president in the first Israeli presidential election in 1949, losing to Chaim Weizmann. Klausner was the great uncle of Israeli author Amos Oz.


Historie a rozšíření.

Ve Finsku se severská chůze rychle vyvinula v lidový sport, jenž se dál rozšířil po celé Skandinávii a napříč věkovými kategoriemi i po střední a jižní Evropě. I v německy mluvících zemích získává tento sport stále větší popularitu. Ze severské chůze se postupem let vyvinula celá řada dalších sportů jako Nordic Blading, Nordic Snowshoeing, Nordic Cruising, Nordic Running, Nordic Winter Walking a další.

Technika a vybavení.

Severská chůze je příjemný druh pohybu, který může vykonávat každý - výkonnostní sportovec i začátečník, mladý člověk i lidé v pokročilém věku. Je možné ji provozovat celý rok, kdekoliv a ve všech věkových a výkonnostních skupinách, protože její úroveň lze lehce přizpůsobit zdatnosti každého. Potřeba jsou jen hole, optimální obuv a ošacení pro delší, intenzivní chůzi. Z klasické chůze se tak stává bez zvláštních nároků na vybavení vysoce účinný trénink celého těla. Posílí se paže, zvětší se rotace ramen proti pánvi, zlepší se koordinace pohybu, zvětší se kloubní rozsahy kyčlí a ramen, což představuje profylaxi kloubních artróz. Hlubší ventilace také posílí bránici, jejíž pohyb rozpružuje bederní obratle a napomáhá elasticitě plotének.  Vrcholoví běžci na lyžích a biatlonisté využívají severskou chůzi k letnímu tréninku. Její technika se totiž blíží technice klasického běhu na lyžích. Tepová frekvence se při severské chůzi nachází v oblasti, ve které se lze dlouhé hodiny cítit dobře, a přesto je spotřeba energie velmi vysoká, stoupá až k 85 % MTF.

Sport.

Českým mistrem Evropy v severské chůzi je Janek Vajčner.

Severská chůze (, doslovně přeloženo chůze o holích; ) je dynamická chůze se speciálními sportovními holemi. Vyvinula se z lyžařského běhu a její kolébkou je Finsko.

Nordic walking is a total-body version of walking that can be enjoyed both by non-athletes as a health-promoting physical activity, and by athletes as a sport. The activity is performed with specially designed walking poles similar to ski poles.


Život.

Pochází z bratislavské Rače. Je dcerou otce německého původu a maďarské matky. Otec se zachránil před odsunem přijetím slovenské národnosti, ale později byl z politických důvodů vězněn.  Studovala na bratislavské konzervatoři, kde byla její pedagožkou Mária Medvecká, a na Vysoké škole múzických umění v Bratislavě. V roce 1968 debutovala ve Slovenském národním divadle v úloze Rosiny v opeře "Lazebník sevillský". Po ukončení studia ale na bratislavské scéně stálé angažmá nezískala a ze studií v Sovětském svazu sešlo kvůli okupaci Československa vojsky Varšavské smlouvy. Zpívala tedy v Banské Bystrici.

Zahraniční angažmá.

V roce 1970 získala první roli ve Vídeňské státní opeře, kde pohostinsky vystoupila poprvé 7. února jako Královna noci v Mozartově "Kouzelné flétně", její výkon jí prakticky okamžitě zajistil ve Vídni stálé angažmá. Kvůli omezování při cestování do Vídně ze strany komunistického režimu se rozhodla Československo 23. března 1971 definitivně opustit.  Královnu noci s úspěchem zpívala v roce 1973 i na festivalu v anglickém Glyndebourne a rok později také v Salzburgu pod taktovkou Herberta von Karajana, ve Vídni ale dostávala spíš menší role. Průlomem pro její mezinárodní kariéru tak byla nová vídeňská inscenace opery Richarda Strausse "Ariadna na Naxu" v roce 1976, v níž pod vedením dirigenta Karla Böhma zazářila v roli Zerbinetty (již před tím roli nastudovala pro starší vídeňskou inscenaci). Následovala vystoupení v newyorské Metropolitní opeře, milánské La Scale, v Královské opeře v Londýně, v Pařížské opeře, Bavorské státní opeře a v řadě dalších. Její první vystoupení v Praze se uskutečnilo již v roce 1979 na festivalu Pražské jaro. K příjezdu původně nedostala vstupní vízum, ale vídeňský soubor pohrozil zrušením celého vystoupení, a tak mohla Zerbinettu předvést i před českým publikem.  V dalších letech doplňovala svůj repertoár, nastudovala na 60 velkých rolí, převážně koloraturních, nejvíce italského repertoáru verdiovského, ale i starších autorů (Donizetti, Bellini aj.), a také mozartovské role. Sama si stanovila hranice svého hlasového oboru hlavní rolí ve Verdiho "Traviatě" nebo Massenetově "Manon", které nepřekročila.  Ke svému původu se hlásila i v době, kdy o ni československý stát zájem nejevil. Při jednom silvestrovském uvedení operety "Netopýr" Johanna Strausse mladšího, vysílaném v 70. letech televizí, přednášela ona i další pěvkyně slovenského původu (Lucia Poppová) dialogy nikoli německy, ale v „bratislavském dialektu“. Po pádu komunistického režimu opakovaně koncertovala v Československu a po jeho rozpadu i v obou nově vzniklých státech.  Ve Vídni, kde ztvárnila více na 45 rolí a vystoupila ve více než 600 představeních, je čestnou členkou operního souboru. V současnosti tam i ve světě s největší oblibou zpívá v koncertních provedeních oper, kde může publiku "„lépe zprostředkovat soustředění na hudbu“", od kterého při jevištních uvedeních často odvádí pozornost scéna či režie.  Věnuje se také interpretaci písní (mj. koncert na festivalu Pražské jaro v květnu 2006).  Kariéru operní pěvkyně ukončila v březnu 2019. Po svém posledním představení měla padesátiminutový potlesk. Dále se věnuje koncertnímu zpěvu a výuce.

Soukromý život.

Edita Gruberová žije v současnosti v Curychu, odkud se ale nezřídka vrací na návštěvy do Bratislavy. Má dvě dcery, jejím prvním manželem byl hudební vědec Štefan Klimo. Později byl jejím životním partnerem rakouský dirigent a klavírista Friedrich Haider, se kterým často spolupracovala při operních představeních, koncertech a písňových recitálech.

Edita Gruberová (* 23. prosinec 1946, Bratislava) je slovenská operní pěvkyně. Jedná se o celosvětově proslulou koloraturní sopranistku, čestnou členku Vídeňské státní opery. Aktivní operní kariéru ukončila v březnu 2019.

Edita Gruberová (born 23 December 1946) is a Slovak coloratura soprano. She had enjoyed huge success in roles such as Zerbinetta in "Ariadne auf Naxos" and Queen of the Night in "The Magic Flute". In her later career, she explores heavier roles in the Italian bel canto repertoire, such as the title role in "Lucia di Lammermoor", Elvira in Bellini's "I Puritani", or Elisabetta in Donizetti's "Roberto Devereux".