Počátky samostatnosti.

Původní obyvatelstvo oblasti bylo ugrofinské, oblast byla ale od 10. století kolonizována Slovany. Počátky rostovsko-suzdalského knížectví sahají k přelomu 10. a 11. století, kdy se konstituovalo jako dílčí útvar Kyjevské Rusi kolem významných center Rostova a později Suzdalu. Dalšími důležitými městy byly Běloozersk a Jaroslavl.  Po rozpadu staroruského kyjevského státu ve 12. století se toto knížectví stalo jedním z nejvýznamnějších státních útvarů, které na jeho bývalém území vznikly. Mělo výhodnou geografickou polohu, která ho ochraňovala před náhlou agresí kočovníků, pohybujících se v jihoruských stěpích. Do krajů, chráněných před nepřátelskými vpády hlubokými lesy a bažinami, se stěhovali obyvatelé z jihodněperské oblasti, sužované téměř neustále nájezdy kočovných Pečeněhů a později Polovců.

První období rozkvětu.

Severovýchodní Rus byla vzdálená od Kyjeva, a proto i méně závislá na centrální moci kyjevského knížete. Politická váha a význam rostovsko-suzdalského knížectví rychle stoupaly po osamostatnění za vlády Jurije I. Dolgorukého, syna kyjevského knížete Vladimíra II. Monomacha (1125–1157), a Jurijova syna Andreje Bogoljubského (1157–1174). Tito vládcové upevnili knížecí moc a snažili se dostat do závislosti další ruské země, především Kyjev, což se jim několikrát podařilo. Jurij ho dobyl roku 1154, přijal titul kyjevského knížete a přesídlil ze Suzdalu do Kyjeva.  Andrej odešel roku 1155 na severovýchod a usídlil se v Bogoljubovu poblíž Vladimiru nad Klazmou, kde si nechal vybudovat výstavné sídlo. Roku 1169 se Andrejovi bojovníci zmocnili Kyjeva a kníže přijal titul kyjevského vládce jako jeho otec. Nicméně zůstal sídlit v Bogoljubovu a do Kyjeva dosadil jako místodržícího svého bratra Gleba. Proto považují mnozí historici rok 1169 za symbolické datum zániku Kyjevské Rusi a přenesení politického centra Rusi z Kyjeva do Vladimiru. Andrej se pokusil podmanit si také Novgorod Veliký, ale jeho výprava byla v roce 1170 odražena. Posílení moci vladimirského knížete vyvolalo nespokojenost rostovských a suzdalských bojarů, kteří se proti knížeti spikli a v roce 1174 ho zavraždili.  Andrej chtěl dodat sídelnímu Vladimiru lesku, jímž oplývalo dřívější hlavní město Kyjev. Podle kyjevských vzorů tady nechal vystavět honosnou Zlatou bránu a kostely, například chrám Zesnutí přesvaté Bohorodičky ("Uspenskij sobor") nebo Pokrovský chrám na břehu řeky Něrli. Důležitou roli ochránkyně města a knížectví sehrála byzantská ikona Matky Boží, známá jako Vladimirská Bohorodička, kterou s sebou kníže přinesl z jihoruského Vyšgorodu.  Andrejův nástupce, jeho téměř o dvě generace mladší bratr Vsevolod III. Velké hnízdo, (1176–1212) dokázal vrátit knížecí moci dřívější význam. Za jeho vlády dospělo vladimirsko-suzdalské knížectví k největšímu rozkvětu a kontrolovalo rozsáhlé území na severovýchodě Rusi mezi řekami Okou, Volhou a Severní Dvinou.

Mongolská expanze a její důsledky.

Slibný rozvoj přerušil v zimě na přelomu let 1237 až 1238 ničivý vpád Mongolů, vedených Čingischánovými vnuky s čele s Bátúem. Hořela dobytá města, knížecí kremly i chrámy. Obyvatelé měst byli masakrováni, každý pokus o odpor utopen v krvi. Počátkem února 1238 oblehli Mongolové nejdůležitější město knížectví Vladimir. Obležení netrvalo dlouho. Po několika dnech ztekli útočníci vladimirské hradby a obyvatelstvu se nevedlo o nic lépe než v jiných městech. Zahynula celá rodina velikého knížete Jurije II. Vsevolodoviče včetně dětí a vnoučat. Kníže sám byl v této chvíli mimo své sídlení město a sháněl pomoc. Jeho vojsko bylo poraženo Mongoly na jaře 1238 na řece Siti, Jurij II. v této bitvě zahynul.  Obraz tragické zkázy se opakoval na mnoha místech, kde dosud stávala slibně se rozvíjející města, v Suzdalu, Rostovu, Jaroslavli, Gorodci na Volze, Volokolamsku, Tveru. Dobyta byla také zatím bezvýznamná Moskva. Zahynuly tisíce lidí, bojovníků i prostých rolníků a městských obyvatel, kteří často hájili své domovy do zbytku posledních sil. Pohanští Mongolové neušetřili ani kněze a mnichy, smrt zastihla mnoho knížat a jejich rodinných příslušníků, kteří umírali nejen na bojišti, ale také v potupném zajetí.  Na jaře 1238 první mongolské tažení do Evropy skončilo a bylo třeba obnovit, co bylo zničeno. Do Vladimiru byl pozván Jaroslav Vsevolodovič, nejstarší žijící bratr zesnulého velikého knížete Jurije II., který tehdy vládl v Kyjevě. Byl zvolen velikým knížetem a energicky se pustil do odstraňování katastrofických následků mongolského vpádu a obnovy pořádku. Z jeho podnětu se stavěly domy, chrámy, kláštery, mosty i cesty. Jaroslav zval do Vladimiru stavitele z celé Rusi, zvláště vítaní byli tesaři z Novgorodu. Přijímal příchozí z knížectví, která byla rozvrácena Mongoly, a dával jim práci. Letopisy zaznamenávají, že na severovýchod přicházeli lidé z mnohých zemí až od Dněpru, Haličané, Volyňané, Černigovci, Kyjevané, z Minska, Smolensku, Polocku, Rjazaně. Severovýchodní Rus se začala probouzet probouzela k novému životu. Na jaře 1239 zahájil Bátú další, neméně devastující tažení do Evropy, které se tentokrát vladimirskému knížectví vyhnulo. Po jeho ukončení se Bátú usadil na Dolní Volze, odkud chtěl kontrolovat dobytá ruská území. Severovýchodní Rus mohla v klidu obnovovat svoje síly, protože Mongolové ji několik let nechali na pokoji, neboť zatím neměli žádný správní nebo represívní aparát, aby mohli toto území kontrolovat nebo z něj vybírat daně. Vladimirské knížectví, ale ani další ruské země, se nestaly součástí mongolské veleříše ani Bátúovy Zlaté hordy, zachovaly si svoji politickou i sociální strukturu, nedotčeno zůstalo také pravoslavné vyznání obyvatel. Byly však podřízeny Mongolům formálně politicky. Pokud chtěla rurikovská knížata vládnout ve svých zemích, musel je mongolský chán potvrdit v jejich postech zvláštní listinou, tzv. "jarlykem", poté co uznala jeho svrchovanou moc.  Jaroslav, který úspěšně obnovoval vladimirské knížectví, brzy upoutal Bátúovu pozornost a byl roku 1243 jako první z ruských knížat pozván do jeho tábora. Chán ho potvrdil v jeho postu a podřídil mu ostatní ruská knížata.. To vytvořilo precedens zvláštního podmanění ruských knížat Mongolům, v jehož rámci měl veliký kníže vladimirský zastupovat jejich zájmy na Rusi.  Jaroslavův syn Alexandr Něvský (1252–1263) se snažil jako veliký kníže vladimirský zaujmout postavení představitele Zlaté hordy na rozdrobené Rusi. Na jedné straně se snažil chránit své země před pustošivými mongolskými nájezdy (po 13letém klidu bylo vladimirské knížectví strašlivě zdevastováno v roce 1252 trestnou výpravou náčelníka Něvruje, jejíž následky byly souměřitelné s rokem 1238) a nepřiměřenými požadavky Hordy na rekruty pro mongolskou armádu, na druhé straně je pomohl začlenit do tatarského daňového systému.  Veliké knížectví vladimirské bylo od roku 1276 největším v severovýchodní Rusi, představovalo značný ekonomický potenciál a pro svého vládce také jistý nárok stát se nominální hlavou zdejších knížat. Alexandrovi následníci však nedokázali udržet politickou kontinuitu a velkoknížecí hodnost začala po roce 1263 rychle ztrácet svoji reálnou hodnotu. Projevem slábnoucí moci velikého knížete byla skutečnost, že se vzdal možnosti přesídlit po svém nastolení do Vladimiru, ale zůstával ve svém dědičném knížectví. Titul velikého knížete vladimirského, na který bylo nezbytné získat mongolský "jarlyk" začal být chápán pouze jako prestižní přídavek k vládě v dědičné údělu, nikoliv jako nárok na vládu ve velikém vladimirském knížectví. Přesto o něj vedli místní rurikovská knížata urputné boje.

Boj Moskvy a Tveru o veliké knížectví vladimirské.

Na přelomu 13. a 14.století se na severovýchodní Rusi zformovalo několik knížectví, z nichž nejvýznamnější byly Tver a Moskva. Obě země měly výhodnou polohu na průsečíku obchodních cest, vedoucích po vodních tocích, i z hlediska strategického. Před nájezdy kočovníků ze stepí je chránily hluboké lesy i velká vzdálenost, což přivádělo na jejich území početné kolonisty z jižních oblastí. Počátkem 14. století se moskevská a tverská knížata, která byla blízkými příbuznými, stala vážnými konkurenty v boji o získání "jarlyku" na titul velikého knížete vladimirského, jenž v sobě zahrnoval jistý nárok na vládu nad celou Rusí. To vyhovovalo chánům Zlaté hordy, kteří se podněcováním konfliktů mezi Rurikovci snažili zabránit rozšiřování jejich domén a upevňování moci. Zápas mezi knížaty tverským Michailem Jaroslavičem (1271–1318, od 1304 veliký kníže vladimirský) a moskevským Jurijem Danilovičem (1303–1325, veliký kníže vladimirský 1317–1322) skončil násilnou smrtí obou. Michail byl popraven na chánově dvoře, Jurij později zavražděn jeho synem Dmitrijem (1318–1325, veliký kníže vladimirský 1322–1325).  V polovině 14. století začala moskevská knížata chápat veliké vladimirské knížectví jako svoji ""votčinu"", to znamená majetek zděděný po otci, s nímž mohou volně disponovat, a přestala žádat o potvrzení jeho držení ("jarlyk") tatarské chány. V tomto duchu odkázal Dmitrij Donský ve své závěti synům nejen moskevské knížectví, ale také veliké knížectví vladimirské. Obě knížectví se stala součástí jednoho státního celku a Dmitrijův nástupce Vasilij I. již používal titulaturu veliký kníže moskevský.

Vladimirsko-suzdalské knížectví ( ', původně rostovsko-suzdalské (Rostov Veliký byl starším centrem severovýchodní Rusi), později veliké knížectví vladimirské, byl historický státní útvar, který se ve středověku rozkládal na severovýchodní Rusi.

Vladimir-Suzdal (, "Vladimirsko-Suzdal'skaya"), also Vladimir-Suzdalian Rus', formally known as the Grand Duchy of Vladimir (1157–1331) (; ), was one of the major principalities that succeeded Kievan Rus' in the late 12th century, centered in Vladimir-on-Klyazma. With time the principality grew into a grand duchy divided into several smaller principalities. After being conquered by the Mongol Empire, the principality became a self-governed state headed by its own nobility. A governorship of principality, however, was prescribed by a Khan declaration (jarlig) issued from the Golden Horde to a noble family of any of smaller principalities.


Děj.

Film začíná v říjnu 1971, kde vidíme záběr na mladou zuboženou dívku utíkající z nějaké blíže neurčené vysloužilé továrny. Když dívka konečně doběhne do bezpečí, není schopna říct co se jí stalo. Během vyšetřování je zjištěno, že dívku někdo uvěznil v továrně a z neznámého důvodu jí tam týral. Nikdo neví jak dlouho trvalo než utekla. Při lékařském vyšetření přišli na to, že nebyla vůbec nijak sexuálně zneužitá. Vykazovala pouze známky dlouhodobé dehydratace, podvýživy a řezných ran, z čehož vyplývá, že ji dotyční pachatelé mučili. Dívka jménem Lucie je sirotek, proto je umístěna do sirotčince, kde se skamarádí s jinou dívkou Annou.  Přestože Lucie si nemůže vzpomenout, co se jí stalo, nebo nechce, jsou na ní patrné důsledky dlouhodobého mučení. Lucie trpí halucinacemi. Neustále vidí znetvořenou ženu, která na ní útočí a pokouší se jí zabít. Po 15 letech vidíme záběr na běžnou rodinnu v honosné vile u snídaně, kam zničehonic vtrhne o 15 let starší Lucie a vystřílí puškou všechny její členy. Po chvíli zavolá Anně, že našla své trýznitele, a že je zabila.  Anna přijíždí do vily, má strach, aby Lucii nezavřeli do vězení za vraždu. Pokouší se s Lucií mrtvoly pohřbít. Přijde však na to, že jedna z nich, matka, je stále naživu. Rozhodne se jí pomoct, když tu náhle zčistajasna vtrhne Lucie a ubije matku kladivem. Tvrdí, že jí ubližovala, a že si jí všimla v novinách, v nichž je vyfocená s manželem, synem a dcerou, která vyhrála cenu v plavání na 100 m. Lucii se nadále zjevuje přelud znetvořené ženy, jejíž tvář si Lucie pamatuje z dob, kdy byla terorizována. Když se jí podařilo uniknout z cely, objevila jinou ženu v jiné místnosti a nechala ji tam. Od té doby ji neustále pronásleduje její zjevení, přestože Lucie osoby odpovědné za jejich trýznění už potrestala. Během noci spáchá sebevraždu.  Následující den objeví Anna ve skříní tajný vchod do podzemí, v jehož útrobách najde zbídačenou dívku s prapodivnou kovovou konstrukcí na hlavě. Dívku odvede do koupelny a konstrukci ji sundá z hlavy. Dívka ji však uteče a začne se sama pořezávat kuchyňským nožem, když tu najednou vtrhnou do vily neznámí lidé v černém a dívku zastřelí. Anna je zajata lidmi a odvlečena do podzemí. Po chvilce k ní přijde prapodivná starší žena s černým turbanem na hlavě. Řekne Anně, že ona a ostatní jsou součástí jakési tajné uzavřené společnosti, která se léta snaží zjistit, jak vypadá život po smrti pomocí mučedníků neboli martyrů. Věří, že na světě existuje několik jedinečných osob, kteří dokážou překonat veškeré bolesti a utrpení na světě, a když se dostanou na hranici život a smrti, kdy je od smrti dělí jediný vlásek, transcendují. Vidí tudíž posmrtný život ještě před smrtí. Ukáže Anně několik fotografií žen v poslední fázi života a většina z nich byla ještě živých, i když by měly být dávno mrtvé. Sdělí Anně, že právě ona je pro ně nejvhodnější, protože transcendence jsou schopné převážně mladé ženy.  Anna je zavřená v cele v podzemí. Několik měsíců je bita, mlácená a ponižována. Jediný co jí drží naživu je hlas její mrtvé kamarádky Lucie, která se jí snaží dodávat sílu. V přímém důsledku se Anna podá a začne násilí ignorovat. Tím pokročila do poslední etapy, kdy je odvezena na zdejší operační sál a zaživa stažena z kůže. Celý proces zázrakem přežije a opravdu dojde k tomu, že transcenduje a vidí posmrtný život. Poté k ní přijde vůdce společnosti, žena s černým turbanem, a zeptá se jí, co viděla. Pak přijíždí všichni ostatní členové a čekají až jim bude sděleno, co Anna viděla. Jediný, kdo ví něco o posmrtném životě je Anna, která přestala komunikovat, a žena s turbanem, která se krátce po Annině sdělení zastřelila. Na konci snímku se dozvídáme, že slovo "Martyr" neboli "Mučedník" vychází z řeckého slova "Marturos", což v překladu znamená svědek.

Mučedníci ( "Martyrs") je francouzský hororový film natočený v roce 2008. Jedná se o jeden z filmů, které byly dočasně cenzurovány kvůli brutalitě mediální komisí.

Martyrs is a 2008 horror film written and directed by Pascal Laugier and starring Morjana Alaoui and Mylène Jampanoï. It premiered at the 2008 Cannes Film Festival at the Marché du Film, and was released theatrically in France on 3 September 2008.


Historie.

Samotné jméno tohoto psího plemene napovídá, odkud pochází; z hrabství Norfolk. Jedná se o poměrně staré psí plemeno, o jehož původu nemáme žádné informace. Přesto se podle vzhledu dá soudit, že jejich předci byli cairn teriéři a dandie dinmont teriéři. První zmínky o norfolk teriérovi se začaly objevovat okolo roku 1800. V té době byl norfolk teriér a norwich teriér ještě bráni jako jedno plemeno a není divu, rozdíly mezi nimi jsou opravdu jen malé. V té době se tito psi často vyskytovali v okolí univerzity Cambridge, kde podobné psy také používaly jako krysaře. V roce 1932 pak tato dvě plemena uznal United Kennel Club, rozdělení se tato dvě plemena dočkala až za dlouhou dobu, konkrétně v roce 1964.  V Česku toto plemeno zastřešuje Klub chovatelů teriérů. Oficiální zkratka používaná v tuzemsku je NRT. Jedná se zde o poměrně známé a oblíbené plemeno, které je možné běžně potkat na veřejnosti. Existuje zde již více než deset chovatelských stanic.

Vzhled.

Jedná se o jednoho z nejmenších teriérů. Má dobře osvalené tělo a kostru spíše těžšího formátu. Ideální výška v kohoutku se pohybuje okolo 25 cm. Hmotnost je 5 až 6 kg. Srst, která pokrývá celé tělo, je středně dlouhá, na dotek tvrdá, drátovitá a zároveň rovná. Těsně přiléhá k tělu, které chrání před vodou i chladem. Nejběžnější je pšeničná barva, vyskytuje se ale i černotříslová nebo rezavá.  Mozkovna je široká, málo zakulacená. Stop je dobře vyznačený. Uši jsou umístěny daleko od sebe, malé až střední velikosti a ve tvaru písmene V. Je to poznávací znamení norfolků: jediný rozdíl mezi nimi a norwich teriéry je to, že norwichové mají uši vztyčené, zatímco norfolkové je mají volně spadající podél hlavy. Oči jsou oválného tvaru, hluboko uložené, duhovky tmavě hnědé nebo černé. Výraz ostražitý, bystrý a inteligentní. Pysky přiléhavé, chrup musí být nůžkový. Krk dobře osvalený, středně dlouhý. Srst na něm může být mírně delší než na zbytku těla. Hřbet je krátký a široký. Ocas je dlouhý, dříve se kupíroval, avšak v současnosti už tomu tak není. Nohy jsou krátké, svalnaté, zakončené kulatými tlapkami.

Povaha.

Povahově se nejedná o pravé teriéry: nejsou nepřátelští vůči jiným psům ani uštěkaní a bojovní. Jedná se o přátelské, milé, hravé a nekonfliktní psy, kteří dokáží velmi dobře spolupracovat s jinými psy. Je pozorný, odvážný a ostražitý, vůči cizím není agresivní, ale spíše jen odtažitý. Vůči své vlastní rodině je milující, přátelský a mnohdy je na ní i fixován. Není to "pes jednoho pána", dokáže respektovat více lidí včetně dětí. Co se týče jeho vztahu právě s dětmi, pak s nimi nemá špatný vztah, ale dobře si pamatuje, kdo mu dříve (třebaže omylem) ublížil. S jinými zvířaty nevychází příliš dobře, hlavně co se týče hlodavců, které má sklony lovit. Větší domácí zvířata většinou ignoruje, ale za těmi lesními se neváhá pustit. Přestože neimponuje velikostí, je to dobrý hlídač: na každého kolemjdoucího hlasitě upozorní a v případě ohrožení je schopný bezhlavě bránit rodinu i její majetek.

Norfolk teriér, počeštěle též norfolský teriér (anglicky: "Norfolk terrier"), je malé psí plemeno původem původem z Anglie. Jedná se o přátelského a hravého společníka, který se dříve využíval jen jako krysař. Mezinárodní kynologická federace (FCI) toto plemeno uznává a řadí jej do skupiny teriéři, sekce malí teriéři. Číslo oficiálního standardu je 322.

The Norfolk Terrier is a British breed of dog. Prior to gaining recognition as an independent breed in 1964, it was a variety of the Norwich Terrier, distinguished from the "prick eared" Norwich by its "drop ears" (or folded ears). Together, the Norfolk and Norwich Terriers are the smallest of the working terriers.


Historie.

Benediktinský klášter, založený kolem 6. století, byl přestavěn v době Karla Velikého na opatství "Saint-Pierre-les-Nonnains", které se stalo nejbohatší náboženskou institucí v Lyonu. Na počátku středověku sloužil klášter urozeným jeptiškám z vysoké šlechty a byl uváděn jako “Monasterium sancti Petri puellarum”. V druhé polovině 17. století byl klášter radikálně přestavěn a na jeho místě vznikl impozantní římský palác, zaujímající delší stranu náměstí Place des Terreaux. Roku 1755 patřil mezi pět nejbohatších opatství ve Francii a do roku 1792 existoval jako "Royal abbaye des Dames de Saint-Pierre".  Za Velké francouzské revoluce byl klášter zrušen a jeden z jeho kostelů (sv. Saturnina) zničen. Druhý, původně románský kostel sv. Petra, se zachoval a je v něm nyní expozice sochařství 19. a 20. století. Palác kláštera byl po revoluci místem, kde se shromáždila umělecká díla konfiskovaná církvi a šlechtě a sloužil jako "Palais du Commerce et des Arts". Později se zde nacházela i archeologická sbírka a přírodovědná sbírka Akademie (Académie des Sciences et des Lettres). Roku 1805 v něm byla založena významná kreslířská škola, která sloužila lyonským manufakturám vyrábějícím hedvábné látky. Tzv. École de Lyon (od r. 1819) byla blízká britským Prerafaelitům a v muzeu je jí vyhrazena zvláštní expozice. Po roce 1860, kdy se z paláce odstěhovala Komerční a průmyslová komora, se celý objekt stal Palácem umění. Po roce 1875 se sbírky významně rozšířily a počátkem 20. století byl Palác přejmenován na Musée des Beaux-Arts. Budova byla od roku 1989 postupně restaurována a svou současnou podobu má od roku 1998. V interiérech jsou zachovány např. nástropní malby v bývalém refektáři nebo schodiště s malbami Pierre Puvise de Chavannes. Přesunutím sbírek současného umění do nové budovy Musée d'Art contemporain de Lyon, která se nachází v Achille-Lignon, získalo muzeum dalších 4 500 m2 výstavních ploch.

Club du musée Saint-Pierre.

Při muzeu byl založen nadační klub filantropů, kteří přispívají soukromými financemi na akvizice vybraných děl do sbírek. Členství v klubu je nejméně tříleté a příspěvek činí až 50 000 euro ročně.

Sbírky.

Malba.

Expozice malby představuje ve 35 místnostech muzea kolem 700 vybraných děl z celkových 2 500 obrazů ve sbírce. V chronologickém pořadí je zde seřazen přehled západního malířství od 14. století do 80. let 20. století. Umělecká tvorba po roce 1980 je prezentována v Musée d'Art contemporain de Lyon.  K pokladům sbírky patří 17., 19. a první polovina 20. století. Díla jsou představena v chronologickém přehledu a různé školy nejsou zobrazeny odděleně jako v Louvru nebo Metropolitním muzeu.

Sochařství.

Sbírka sochařství čítá kolem 1300 děl. Část je instalována v bývalé klášterní zahradě, sochařství devatenáctého století v bývalé kapli. V místnostech v prvním patře jsou vystavena nejstarší díla. Muzeum představuje sochy Mino da Fiesole, množství děl italského sochařství 15.-16. století (Verrocchio, Della Robbia, Donatello, Michelangelo), díla francouzských sochařů - Antoine Coysevox, Antonio Canova, Joseph Chinard, Jean-Baptiste Carpeaux, Auguste Bartholdi, Auguste Rodin (jedna z největších sbírek na světě), Antoine Bourdelle, Auguste Renoir, Ossip Zadkine, Amedeo Modigliani, Pablo Picasso, Henri Laurens, Arman.

Egyptské a antické umění.

V Lyonu má egyptologie dlouhou tradici. Základ sbírky byl převeden z muzea Louvre. Roku 1954 věnovala muzeu 1000 artefaktů rodina egyptologa Victora Loreta. Muzeum vlastní celkem 14.000 egyptských objektů a egyptská sbírka, vystavená v devíti místnostech, představuje velkou část oddělení antiky. V jedné z místností jsou vystaveny dveře chrámů faraonů Ptolemaia III. a Ptolemaia IV. Jedna místnost je zasvěcena starobylému východnímu umění a čtyři místnosti umění Říma, Řecka a Etrusků.

Medaile a mince.

Sbírka má kolem 50 000 objektů, především mincí, medailí a pečetí. Je po Francouzské národní knihovně druhá nejvýznamnější ve Francii a má významné místo i ve světě. V numismatické sbírce jsou francouzské mince od 14. stol., včetně pokladu ukrytého během stoleté války kolem roku 1360 poblíž Terreaux, až do počátku devatenáctého století.

Užité umění.

Sbírka obsahuje předměty od středověku až do dvacátého století. Důležitou součástí sbírky jsou objekty zdobené smalty, pocházející z Limoges, byzantské řezby ve slonovině, renesanční fajáns a majolika, produkty lyonského hedvábnického průmyslu, secesní nábytek a zařízení navržené Hectorem Guimardem.

Grafika.

Sbírka grafického umění, kreseb, pastelů a akvarelů má více než 8000 děl: Filippino Lippi, Albrecht Dürer, Parmigianino, Fra Bartolomeo, Leonetto Cappiello, Nicolas Poussin, Claude Lorrain, Charles Le Brun, François Boucher, Ingres, Théodore Géricault, Eugène Delacroix, Camille Corot, Honoré Daumier, Odilon Redon, Puvis de Chavannes, Edgar Degas, Henri Matisse, Fernand Léger.

Musée des Beaux-Arts de Lyon je hlavní městské muzeum Lyonu a podle "Journal des arts" nejvýznamnější regionální muzeum umění ve Francii. Bylo otevřeno roku 1801, krátce poté, co bylo veřejnosti zpřístupněno pařížské Musée du Louvre. Shromažďuje sbírky malby, sochařství, starověkého umění (egyptské, řecké, římské, římské, etruské a orientální), uměleckých předmětů, medailí a mincí, kreseb a tisků od doby před 5000 lety do současnosti. Nachází se ve starobylém paláci Saint-Pierre, bývalém klášteře ze 17. - 18. století v centru města, na náměstí Place des Terreaux. Má celkem 70 výstavních sálů a celkovou výstavní plochu 14 800 m2.

The Museum of Fine Arts of Lyon (French: "Musée des beaux-arts de Lyon") is a municipal museum of fine arts in the French city of Lyon. Located near Place des Terreaux, it is housed in a former Benedictine convent which was active during the 17th and 18th centuries. It was restored between 1988 and 1998, remaining open to visitors throughout this time despite the restoration works. Its collections range from ancient Egyptian antiquities to the Modern art period, making the museum one of the most important in Europe. It also hosts important exhibitions of art, for example the exhibitions of works by Georges Braque and Henri Laurens in the second half of 2005, and another on the work of Théodore Géricault from April to July 2006. It is one of the largest art museums in France.


Podnikatelská činnost.

Narodil se v sibiřském městě Jalutovsk do bohaté kupecké rodiny a zároveň slavného rodů starověrců. Jeho otec (Ivan Fjodorovič Mamontov) se věnoval stavbě železnic a byl ředitelem Moskevsko-Jaroslavských železic. V osmi letech se rodina Mamontových přestěhoval do Moskvy. V roce 1855 nastoupil do Patrohradského hornického institutu (1854–1855).  Ve svých 19 letech (v roce 1860) nastupuje na právnickou fakultu Moskevské státní univerzity. Svůj čas však nevěnuje studiu zákonů, ale moskevskému divadlu. Mladý Mamontov se úspěšně hlásí do dramatického kroužku. V té době komunikuje s otcem jen prostřednictvím dopisů a s rodinou se téměř nevídá. Přes to všechno ví, že takový stav nemůže trvat dlouho a není v jeho silách dlouho svému otci odporovat. V jednom z dopisů píše Ivan Mamontov svému synu následující:  Bez ohledu na konflikt s otcem debutuje v roce 1862 v divadelním představení „Groza“ v roli Kudrjaši. Na premiéře v přední řadě sedí i otec Savvy. I když mělo představení úspěch, Ivan Mamontov s kariérou divadelního herce nesouhlasí.  Následně jej otec vyslal na stáž do Baku.  V roce 1864 odjel do Itálie (konkrétně do Lombardie), kde se chtěl blíže obeznámit s obchodem s hedvábím. V milánském divadle následně získává angažmá a seznamuje se svou budoucí manželkou Jelizavětou Sapožnikova, dcerou moskevského kupce a obchodníka s hedvábím Grigorije Sapožnikova. Jako svadební dar dostává Savva a Jelizavěta vilu v Moskvě.  Po smrti otce v roce 1869 Savvo Mamontov převzal rodinný obchod a se stal ředitelem Moskvesko-Jaroslavských železnic.  Financoval stavbu dvou železničních tratí: Doněckou uhelnou železnici (1882) a Moskevsko-Jaroslavsko-Archangelskou železnici (1898). Založil Mytiščinský vagonový závod (1897).

Kulturní mecenáš.

Abramcevo.

V roce 1870 koupil od rodiny spisovatele Aksanova za 15 000 rublů usedlost Abramcevo, která se nachází blízko stanice Choťkovo Moskevsko-Jaroslavské železnice. V roce 1872 v moskevské usedlosti umělci vytvořili z iniciativy Mamontova „Mamontovský kroužek“, jehož členy byli umělec a architekt Viktor Gartman, sochař Mark Antokolskij, znalec umění Adrian Prachov, umělci Isaak Iljič Levitan, Nikolaj Nevrev, Ilja Repin, Apollinarij Vasněcov, Viktor Vasněcov, Michail Vrubel, Valentin Alexandrovič Serov, Vasilij Polenov, Konstantin Korovin. Mnohým umělcům Mamontov poskytoval finanční podporu. V letech 1870—1890 bylo Abramcevo centrem uměleckého života v Rusku.

Moskevská soukromá ruská opera.

Na počátku 80. let 19. století začal přemýšlet nad velkými divadelními inscenacemi. Savva Mamontov byl první, kdo se rozhodl rozbít státní monopol v oblasti divadla poté, co 24. března 1885 Alexandr III zákonem umožnil zakládání soukromých divadel v hlavních městech. V roce 1885 se tak rozhodl založil Moskevskou soukromou ruskou operu, která zaujímala důležitou roli v rozvoji umění v Rusku. Savvo Mamontov nechtěl založit jen další operu, ale vytvořit něco absolutně nového. Zpočátku se zaměřovala na propagaci děl italských a ruských autorů. Velmi rychle však přišla změna a opera se začala soustředit výhradně na ruské autory, mezi které patřil Modest Petrovič Musorgskij, Nikolaj Andrejevič Rimskij-Korsakov, Petr Iljič Čajkovskij, Alexandr Sergejevič Dargomyžskij.  Přeložil do ruštiny libretta řady oper, např. Bohéma Giacoma Pucciniho, Perníková chaloupka Engelbertа Humperdinckа.

Proces a smrt.

V září 1899 byl obviněn z nelegálního nakládání s penězi Moskevsko-Jaroslavských drah a následně uvězněn. Po 5 měsících v cele Savva Mamontov onemocněn tuberkulózou a kvůli požadavkům ze strany společnosti i lékařů byl propuštěn do domácího vězení. Dne 23. června začalo v Moskvě soudní líčení. Mezi obviněnými nebyl jen Savva Mamontov, ale i jeho synové – Sergej a Vselovod а bratr Nikolaj. I když byl 30. června shledán nevinným a propuštěn, všechny drážní akcie, které vlastnil, připadly státu a soukromým osobám. Kromě peněz Mamontov přišel i o reputaci, a proto už nebyl schopen pokračovat v podnikatelské činnosti.  Zbytek svého života (skoro 20 let) strávil v Moskvě.  Savva Mamontov zemřel v březnu 1918.

Děti.

Měl celkem 5 dětí. Savva Mamontov nevybíral jména svých dětí podle církevního kalendáře jak bylo zvykem, ale záměrně. Sergej, Andrej, Vselovod, Věra a Aleksandra tvoří slovo „savva“.

Savva Ivanovič Mamontov (rusky Савва Иванович Мамонтов; *, Jalutorovsk, Tobolská gubernie) byl ruský průmyslník, podnikatel a mecenáš. Jde o jednoho z nejslavnějších ruských podnikatelů konce 19. století. Díky svým aktivitám byl známý pod přídomkem „Velkolepý“ nebo také „Moskevský Mediči“ (Lorenzo I. Medicejský).

Savva Ivanovich Mamontov (, ; 3 October 1841 (15 October N.S.), Yalutorovsk – 6 April 1918, Moscow) was a Russian industrialist, merchant, entrepreneur and patron of the arts.


Konkrétní pojetí pojmu funkce.

Louis Hjelmslev a glosematika.

Louis Hjelmslev ve svém díle "O základech teorie jazyka" (1972) pojem funkce využívá jako jeden ze základních a klíčových pojmů své jazykové teorie, kterému vyhrazuje celou vlastní kapitolu pro jeho důsledné vymezení a definici. Funkce je v jeho pojetí mezi čistě matematickým pojetím (tj. vztah závislosti / druh svazku veličiny k jiným veličinám) a pojetím funkce jako vlastnosti této veličiny (tzn. že „... funguje určitým způsobem, [a] plní určitou úlohu,...“). Funkce díky tomuto dvojímu pojetí nabývá konkrétní definice až po specifikaci jejího druhu, kterých Hjelmslev předkládá celkem pět. Pro tuto pětici Hjelmslev předvídá jejich použití v teorii jazyka a důsledně je proto zavádí: Dvě poslední funkce jsou pro teorii jazyka klíčové, protože osvětlují vztah mezi procesem a systémem a jsou důvodem jejich rozlišení vůbec: V procesu se vyskytuje relace, zatímco v systému se vyskytuje korelace. To znamená, že zatímco v procesu (textu) jsou (např.) jednotlivé grafémy již dané a vnímame jen je (tj. jedná se o jejich vzájemnou konjunkci), v systému je naopak umožněn výběr těchto grafémů stylem buď-anebo – pro danou pozici je možné vybrat pouze jeden z možných grafémů. Pro Hjelmsleva je rovněž důležité i nové pojetí jazykového znaku, který definuje jako funkci dvou argumentů: výrazu a obsahu. Mezi těmito dvěma argumenty je vzájemný vztah interdependence (konkrétně pak „solidarita“) a zároveň stejný vztah platí i mezi samotnou funkcí a jejími argumenty. To jednoduše znamená, že jazykový znak dle Hjelmsleva (1) nemůže existovat bez obsahu a výrazu (nebo i bez jedné z těchto dvou složek); a rovněž to znamená, že (2) obsah a výraz vyskytující se zároveň budou mít mezi sebou vždy i znakovou funkci.

Pražský lingvistický kroužek.

Pojem funkce je pro Pražský lingvistický kroužek (dále jen PLK) rovněž klíčovým pojmem, na základě kterého byly již v počátcích vytyčeny jeho cíle, použité paradigma i samotný program. Konkrétně se jedná o tyto dva zásadní body prvních tezí PLK: (1) jazyk bude pojímán jako tzv. „funkční systém“ a (2) při analýze jazyka bude zaujato tzv. „funkční stanovisko“. PLK je pak z důvodu zavedení těchto dvou stěžejních bodů pojímání jazyka a zaujaté metody označena za jednoho z představitelů tzv. funkční lingvistiky. Ačkoliv se ale pojem funkce objevuje již takto zásadně v počátcích PLK, není tento pojem po dlouhou dobu explicitně definován (jako např. v Teorii jazyka Louise Hjelmsleva) a obecně je jejími členy používán jako synonymum či alternativa k některým termínům jazykovědy nebo pouze jako synonymum k běžným obratům jako "úkol, cíl užití, poslání," nebo "význam". PLK však rozlišuje dvě důležité kategorie pojmu funkce, jedná se o tzv. funkce vnější a funkce vnitřní. Svébytnou kategorií je pak termín funkčnost – ta je PLK pojímána pod významem „... hlediska, metodologického postoje, [a] způsobu zkoumání jazyka...“.

Funkce vnější.

Funkce vnější jsou funkce jazyka, řeči, výrazů a sdělení stojící mimo systém jazyka. Základní šestici těchto vnějších funkcí shrnuje Roman Jakobson rozpracováním tzv. komunikativní funkce, která byla dříve představena Mathesiem. Výčet vnějších funkcí dle Romana Jakobsona: PLK uvažuje mimo tuto Jakobsonem vymezenou šestic i jiné vnější funkce: „funkce jazyka spisovného, mateřského; funkce jazykového projevu; komunikativní, sdělná, vyjadřovací, deskriptivní, výrazová, apelová funkce; sémiologická funkce; znázorňovací funkce řeči; obecně sociální funkce mluveného spisovného jazyka; estetická funkce (básnického) jazyka; funkce ‚koiné‘ apod.“ Zde pojem funkce zastupuje významy „úloha/úkol, poslání“.

Funkce vnitřní.

Funkce vnitřní jsou „funkce jazykových jednotek, prostředků vytvářejících jazykový systém ‚zevnitř‘, budující vnitřní strukturu jazyka“ Pro PLK jde dle Svozilové například o funkce „fonému, slova, věty; intenzifikační (zesilující) funkce; gramatická, syntaktická funkce; kongruenční funkce, pádová funkce; funkce vokativu; výrazy ve funkci doplňku;... funkce plurálu inkorporativního; kontextová funkce; funkce otázky v řečnické výstavbě výkladu atd.“ Funkcí je zde míněna „platnost, význam, popř. „úloha/úkol, poslání“

Frege.

Gottlob Frege zasáhl mnoho vědních oborů svým dílem "Begriffsschrift" (1879), ve kterém položil základy moderní logice. Fregeho cílem bylo vytvořit takový formální aparát, pomocí kterého by dokázal analyzovat axiomy a tvrzení tehdejší aritmetiky. Fregeho pojetí funkce je z těchto důvodů obecnější než klasické pojetí funkce v matematice, a to především umožněním práce i s výrazy přirozeného jazyka (namísto omezení pouze na matematické symboly). Samotnou funkci pak Frege definuje tímto odstavcem: Funkce je tedy pro Fregeho (neintuitivně) pouze ta část výrazu, která je neměnná při dosazování (zaměňování) argumentů. Důvodem tohoto tvrzení je triviální fakt, že i přes to, že jsou následující výrazy navzájem určitým způsobem odlišné, tak stále jednoduše dokážeme vypozorovat původní výraz funkce, ze kterých tato trojice vzešla, tj.: „2.x + x“. Symbol x tak slouží pouze jako vynucující vodítko k tomu, že na místa, která zaujímá, je nutné něco doplnit či dodat. Před dodáním vyžadovaných argumentů je funkce označena za „nenasycenou“ (nekompletní), ve stavu nutnosti doplnění. Výsledkem nasycené (zkompletované) funkce je pak její „hodnota“: např. hodnotou funkce „2.x + x“ je pro argument „1“ hodnota „3“. V přirozeném jazyce pak hrají běžnou roli funkčních výrazů predikáty: např. výraz funkce "„otec(x)“" po zkompletování denotuje otce člověka zaměněného za symbol x. Hodnotou funkce "„nejvyšší-hora(světa)“" je "„Mount Everest“". Frege dále zavádí dva důležité pojmy: „koncept“ a „pravdivostní hodnotu“. Pravdivostní hodnota je dichotomie pravda/nepravda. Koncept je pak taková funkce, jejíž výsledek je vždy pouze pravdivostní hodnotou. Mezi klasické příklady konceptu pak patří predikáty jako: "„je větší“, „je menší“, „jsou stejné“, „vyhrál nad“" atd. Konkrétně může jít např. i o větu: "„Caesar dobyl Galii.“", jejíž hodnota je „pravda“. Tuto funkci můžeme rozložit na její části: "„Caesar“" a "„x dobyl Galii“". Zatímco "„Caesar“" je „vlastní jméno“, "„x dobyl Galii“" je nenasycená funkce, která bude pravdivá pouze a jen tehdy, bude-li za argument x dosazena taková osoba, která Galii skutečně dobyla. Nepravdivou pak tato funkce bude, bude-li za argument "x" dosazena osoba, která Galii nedobyla. Tuto větu ale můžeme také rozložit na části: "„Caesar dobyl x“" a "„Galie“". V tomto případě je "„Caesar dobyl x“" výraz nenasycené funkce a "„Galie“" je vlastní jméno. "„Caesar dobyl x“" tak bude analogicky nabývat hodnoty „pravda“ pouze tehdy, bude-li za x dosazeno cokoliv, co Caesar skutečně dobyl.

Pojem funkce obecně zastupuje několik možných významů, které jsou různým způsobem vzájemně vzdálené, komplementární, nebo i zcela disjunktní. Z tohoto důvodu není možné provést jednotnou definici funkce tak, aby odpovídala všem jejím pojetím, kterých nabývá v různých vědních (i nevědních) disciplínách. V lingvistice funkce nabývá mnoha významů díky rozmanitým lingvistickým školám, které tento pojem využívají, avšak často nedefinují a formálně nezavádí. V těchto případech je význam pojmu funkce nutné zjišťovat z kontextu jeho použití. Celkově lze v lingvistice shrnout chápání pojmu funkce do následujících (různě komplementárních) definic: (1) Funkce je úkol, cíl, účel, fungování nějaké entity. (2) Funkce je vzájemný vztah dvou entit. (3) Čistě matematické pojetí funkce (tj. její původní význam) je pak: Jednoznačný vztah entit množiny "A" k entitám množiny "B". Tato různá pojetí funkce jsou aplikována v několika různých rovinách na systém jazyka, text i pragmatickou složku.

Functional linguistics is the approach to the study of language that sees functionality of language and its elements to be the key to understanding linguistic processes and structures. Functional theories of language propose that since language is fundamentally a tool, it is reasonable to assume that its structures are best analyzed and understood with reference to the functions they carry out. Functional theories of grammar belong to structural and humanistic linguistics. They take into account the context where linguistic elements are used and study the way they are instrumentally useful or functional in the given environment. This means that functional theories of grammar tend to pay attention to the way language is actually used in communicative context. The formal relations between linguistic elements are assumed to be functionally-motivated.


Poselství.

Poselství je tvořeno deseti zásadami a je vyryto v osmi různých jazycích na čtyřech velkých svisle umístěných žulových deskách. Každá z osmi stěn obsahuje text v jiném jazyce. Ve směru hodinových ručiček kolem monumentu jsou to tyto jazyky: angličtina, španělština, svahilština, hindština, hebrejština, arabština, čínština a ruština, což odpovídá jazykům, které používá největší počet obyvatel Země.  Na obvodových stěnách svrchního kamene je ve čtyřech starých jazycích (babylonština, starořečtina, sanskrt a egyptské hieroglyfy) vytesáno

Umístění a popis.

Žulový monument se nachází na kopci jehož vrchol je nejvyšším místem regionu "Elbert County" ve státě Georgia. Místo leží asi 140 km východně od Atlanty a zhruba 14 km severně od Elbertonu. Kameny stojí nedaleko od dálnice "Georgia Highway 77", z níž jsou viditelné. Vede k nim cesta označená jako "Guidestones Rd."  Zhruba 6,1 m vysoký monument je tvořen šesti žulovými deskami o celkové hmotnosti zhruba 110 tun. Jedna deska stojí uprostřed, ostatní jsou uspořádány kolem ní. Poloha desek má význam z hlediska astronomie. Otvor vyvrtaný do desky způsobuje, že každý den v poledne mohou sluneční paprsky označit příslušný den v roce.  Pár metrů na západ od monumentu leží v zemi další žulová deska, na níž jsou zaznamenány údaje o velikosti a hmotnosti všech desek. Jsou tam také popsány vlastnosti desek z astronomického hlediska. Je tam datum dokončení stavby a jsou tam i další údaje. Také se hovoří o časové kapsli umístěné pod deskou. Pozice vyhrazená na desce pro datum zakopání pouzdra je ale prázdná, takže není jasné, zda časová kapsle byla vůbec zakopána.

Historie monumentu.

Původ monumentu se zatím nepodařilo zcela objasnit. V červnu roku 1979 si stavbu monumentu u "Elbertonské společnosti pro zpracování žuly" objednal muž, který se představil pod pseudonymem "R. C. Christian". Uvedl, že zastupuje skupinu, která chce lidstvu nabídnout cestu humanity, a že má v úmyslu vybudovat stavbu, která předá lidstvu důležité poselství.  Dodnes se nepodařilo zjistit jeho pravé jméno ani jména těch, které zastupoval. Podle některých hypotéz může být pseudonym odvozen od jména legendárního zakladatele středověkého řádu rosekruciánů Christiana Rosenkreuze.

Spor.

Yoko Ono, vdova po Johnu Lennonovi, pochválila poselství vytesané do žulových desek jako „vzrušující výzvu k racionálnímu myšlení“. Oponenti naopak poselství označili za "desatero Antikrista".  Žulový monument se stal předmětem zájmu konspiračních teoretiků. Jeden z nich, aktivista jménem Mark Dice, požadoval rozbití monumentu na milion kousků. Prohlásil, že monument je satanského původu, a že "R. C. Christian" patří k luciferiánské tajné společnosti, usilující o Nový světový řád.  Konferenciér a moderátor radiových talkshows a filmař tvořící faktografické filmy a dokumenty Alex Jones v dokumentu z roku 2008 nazvaném "Endgame: Elite's Blueprint For Global Enslavement" mj. uvedl, že žulový monument údajně postavili zástupci tajné společnosti "Rosicrucian Order".  V roce 2008 byly žulové desky vandalským způsobem postříkány červenou polyuretanovou barvou. Objevil se mimo jiné nápis „Smrt novému světovému řádu“.

Georgijské poradní kameny (anglicky "Georgia Guidestones", česky též "Americké Stonehenge", ale tento název není jednoznačný) je velký žulový monument, který se nachází na kopci v regionu "Elbert County" ve státě Georgia ve Spojených státech amerických. Do velkých kamenů, které jsou šest metrů vysoké, je v osmi současných jazycích vytesán text, nazývaný „desatero přikázání“ nebo „deset zásad“, popř. stručně „poselství“.

The Georgia Guidestones are a granite monument erected in 1980 in Elbert County, Georgia, in the United States. A set of 10 guidelines is inscribed on the structure in eight modern languages and a shorter message is inscribed at the top of the structure in four ancient language scripts.


Kompresní formát 7-zip.

7-zip používá přednostně kompresní algoritmus LZMA, nabízí však také kompresní algoritmy PPMD, bzip2, Deflate, a „store“, tedy uložení souborů bez komprese. Možné je použít šifrování Rijndael-256 (AES). Velikost slovníku může být u 64bitové verze až 1,5 GB (vyžaduje téměř 35 GB paměti). LZMA má vysoký kompresní poměr, lepší než ZIP, a to až o 70 %. Velké textové soubory (» 1 MB, například zdrojové kódy) lze zkomprimovat více než 10krát. Soubory 7z mají příponu codice_1 a MIME typ codice_2.

Podpora ostatních formátů.

7-zip podporuje několik dalších archivních a kompresních formátů a to: Z, ZIP, RAR, CAB, ARJ, LZH, RPM, deb, gzip, bzip2, tar. Některé umožňuje pouze dekomprimovat, vytvářet lze tyto archivy: 7z, ZIP, TAR, GZ, BZ2, XZ.

7-ZIP file manager.

Produkt 7-ZIP nabízí kromě komprese také jednoduchý správce souborů, který po aktivaci 2 panelů (toto není výchozí) spadá do kategorie zvané „Orthodox File Managers“. Je k dispozici pouze pro „Windows“, ale funguje i ve starších verzích jako Windows 98 a s pomocí rozhraní Wine je snadno instalovatelný v distribucích Linuxu orientovaných na koncové uživatele (jako např. Linux MInt).

Nevýhody a omezení.

7-zip neumožňuje řídit pořadí souborů uvnitř archivu. Stejně tak neumožňuje řídit kompresní metody jednotlivých souborů. To jej činí nepoužitelným pro řadu použití, jako je např. vytváření e-knih ve formátu EPUB. Tento nejrozšířenější formát e-knih je v podstatě ZIP archiv. Podle standardu EPUB musí být prvním souborem v archivu soubor "mimetype", který nesmí být komprimován. Toto 7-zip zařídit neumí, a proto je třeba použít jiný program, např. FBZIP, který je zdarma.

7-Zip je komprimační program určený pro různé operační systémy. 7-Zip je svobodný software, vyvíjený Igorem Pavlovem a distribuován pod licencí GNU LGPL. Je konkurencí k známým programům jako WinZip a WinRAR. Ve formě p7zip (na bázi příkazového řádku) je dostupný na unixových systémech jako je Linux a Mac OS X. 7-ZIP lze použít i v DOSu, buď verzi založenou na p7zip, nebo originální verzi pro Windows s pomocí produktu HX-DOS extender.

7-Zip is a free and open-source file archiver, a utility used to place groups of files within compressed containers known as "archives". It is developed by Igor Pavlov and was first released in 1999. 7-Zip uses its own 7z archive format, but can read and write several other archive formats. The program can be used from a command-line interface as the command p7zip, or through a graphical user interface that also features shell integration. Most of the 7-Zip source code is under the GNU LGPL license; the unRAR code, however, is under the GNU LGPL with an "unRAR restriction", which states that developers are not permitted to use the code to reverse-engineer the RAR compression algorithm.


Životopis.

Narodil se jako syn letničního pastora. Základní a střední školu vystudoval v Bukavu a poté pokračoval na tamějším protestantském institutu Bwindi, který zakončil v roce 1974 s diplomem v biochemii. Dva roky studoval na polytechnické fakultě University v Kinshase, ale posléze se rozhodl věnovat lékařství, které vystudoval na lékařské fakultě Burundské university (1983). Svoji praxi zahájil v nemocnici ve městě Lemera, ležícím na jih od Bukavu.  V roce 1984 dostal nabídku z University v Angers k získání specializace v gynekologii. Přes dobře placené místo ve Francii se v roce 1989 rozhodl vrátit do své vlasti, aby pracoval v nemocnici v Lemeře, kde získal místo ředitele.  Během první války v Kongu (1996) byla nemocnice zničena, mnozí nemocní a zaměstnanci byli zabiti. Doktor Mukwege se zachránil jen shodou okolností a uprchl do Nairobi, Přesto se rozhodl znovu vrátit domů a s pomocí švédské charitativní organizace "Pingstmissionens Utvecklingssamarbete" založil nemocnici Panzi. Na zdejší patologii se věnoval studiu úmyslného poškození ženských genitálií, které vzniklo převážně jako důsledek hromadného znásilňování a bylo využíváno jako jeden z prostředků vedení války. Aby mohl čelit důsledkům těchto zločinů, dobrovolně se specializoval na péči o hromadně znásilněné ženy. Tato péče má široký záběr, zahrnuje fyzickou a psychickou léčbu a řeší rovněž otázky ekonomické a právní. Z lékařského hlediska je doktor Mukwege uznáván jako velký odborník na léčbu píštělí.  25. října 2012 se doktor Mukwege stal obětí zločinu, když byl jeho dům ve středu města přepaden, správce zastřelen, doktor Mukwege spoután a jeho auto zapáleno. Pomohli mu místní lidé, doktor Mukwege poté vyhledal azyl v Belgii, kde strávil několik měsíců, a nakonec se vrátil zpět.

Denis Mukengere Mukwege (* 1. března 1955, Bukavu) je konžský gynekolog a bojovník za lidská práva. V roce 2018 obdržel Nobelovu cenu za mír.

Denis Mukwege (; born 1 March 1955) is a Congolese gynecologist and Pentecostal pastor. He founded and works in Panzi Hospital in Bukavu, where he specializes in the treatment of women who have been raped by armed rebels.


Historie.

Ve třináctém století došlo k změnám kterými se do té doby užívaná karolina vyvinula v gotické písmo (resp. konkrétně gotickou minuskulu). Při ručním psaní, kdy gotičtí písaři psali šikmým perem, kdy bylo potřeba vtěsnat na malý prostor co nejvíce písmen. Jeho charakteristickým znakem je písmeno vysoké, v karolině rovné tahy jsou lámané, písmo je výrazně stínované (objevují se zde silné a vlasové tahy). Typické lámání bylo výrazné zejména v severních oblastech, naopak na jihu (v Itálii) se karolina nelámala tak výrazně a tato oblá varianta gotické minuskuly se označuje rotunda. Tradiční význam Itálie stál za významem tohoto tvaru ve zbytku Evropy (např. zvláštní typ rotundy "littera bononiensis" se užívala v okruhu vlivné boloňské univerzity).  První tisková písma (zvlášť v době prvotisků) kopírovala tvary kreslených písem (tedy nejkaligraičtější písma užívaná pro psaní rukopisů), včetně textury (nejkaligrafičtější lámaná gotická minuskula) a rotundy. Od šedesátých let 15. století se staly Benátky střediskem tiskové rotundy, proto byla dlouhou dobu "rotunda" nazývána "veneta". V roce 1472 byla tištěna v Německu v dílně kolínského tiskaře Johanna Koelhoffa st. V roce 1514 ji použil lipský tiskař Melchior Lotter st. pro tisk latinsko-české učebnice "Libellus grammatices" od humanisty Niccolo Perottiho. Od druhé poloviny 16. století byl v Německu používán švabach.  Do Čech a na Moravu byla rotunda dovezena z Itálie v podobě ručně psaných právnických rukopisů. Tisková rotunda byla hojně používána v tiscích české literatury v Norimberku tiskaři jako Jan Günther, Hieronymus Höltzel, Leonard Milchtaler atd. V roce 1484 ji poprvé použil ve Vimperku tiskař Johann Alacraw, v Brně od roku 1486 požívali rotundu Konrád Stahel a Matthias Preinlein. V Olomouci v letech 1501–1502 to byl Konrad Baumgartem a v roce 1504 Libor Fürstenhain. Jako tiskové písmo byla rotunda na Moravě používána do roku 1504. Nejdéle byla používána tiskařským rodem Hadů do roku 1558.

Rotunda (z lat. "rotundus", kulatý, oblý) je typ gotického písma, které vzniklo v závěru 13. století v Itálii, jižní Francii a Španělsku, z něhož se vyvinulo tiskové gotické písmo používané do první poloviny 16. století.

Karl Tersztyánszky von Nádas (28 October 1854 – 7 March 1921), alternatively written Tersztyánszky de Nádas, was an Austro-Hungarian general who served in World War I.


Předehra.

Provincie Uruzgán sousedí se severními okresy neklidných provincií Kandahár a Hilmand. Z etnického hlediska jde o velmi podobné oblasti – převážně paštunské složení obyvatelstva představuje prostředí, ve kterém je Tálibán schopen aktivně působit. Na straně spojeneckých vojsk došlo k výměně posádek v srpnu 2006, kdy vojska ISAF pod nizozemským velením vystřídala americká vojska. 150 amerických vojáků bylo vystřídáno jednotkou o počtu 1 400 mužů.  Ale ani toto mnohonásobné zvýšení počtu vojáků nemohlo zaručit zcela zvládnutí bezpečnosti, protože provincie se svými téměř 22700 km2 představovala 2/3 území Nizozemska (celá provincie má ale jen cca 315 000 obyvatel). Nizozemci a jim podřízené kontingenty udržovali permanentní kontrolu jen nad třemi největšími populačními centry v provincii. Zbytek území byl monitorován zejména prostřednictvím hlídek a kontrolních stanovišť.  Ve městě Čóra působilo kolem 60 nizozemských vojáků pod velením kapitána Larryho Hamerse, kteří se zaměřovali zejména na pokračování v civilních projektech spuštěných americkými vojsky. Mezi ně patřila stavba mešity či mostu. Kromě nich bylo k dispozici ještě sto afghánských policistů.

Boj.

První náznaky bezpečnostního ohrožení se objevily v pátek 15. června, kdy propuklo v okolí města Čóra několik přestřelek. Srážky vyvrcholily útokem sebevražedného útočníka, který zaútočil na konvoj nizozemských vojáků v hlavním městě provincie Tarín Kót, přičemž zabil jednoho vojáka a několik Afghánců.  Druhý den americké bojové letadlo zpozorovalo skupinu asi 60 mužů blížící se k městu Čóra, ale vzhledem k tomu, že nebylo možné určit o koho jde nebyl útok povolen. Krátce na to se tři policejní stanice (Kalá'í Kala, Níází a Saráw) nacházející se na cestě mezi městy Čóra a Tarín Kot staly terčem koordinovaného útoku povstalců. Podle odhadů nizozemských vojáků se útoku účastnilo až 800 bojovníků Tálibánu, ale obecně je tento odhad považován za přehnaný.  Po propuknutí bojů byli nizozemští vojáci vysláni na pomoc stanicím v Kalá'í Kala a Niazi. Stanice Saráw byla obsazena Tálibánem. Veliteli tamní policejní stanici zabili dva bratry a jeho ženě uťali ruce. Poté, co ho donutili sledovat svou manželku, podřízli krk i samotnému veliteli. Velení nizozemského kontingentu se rozhodlo evakuovat i zbylé dvě policejní stanice. Ty následně obsadil Tálibán.  Nizozemská jednotka v okolí města Čóra se spojila s velitelem kontingentu plukovníkem Hansem van Griensvenem a žádala další rozkazy. Ten jim přikázal zůstat na místě a v případě dalšího útoku Tálibánu mu čelit.  Do akce se zapojilo i letectvo. Průzkum odhalil skupinu asi třiceti bojovníků vedených muži známými jako Kaka a Sadam soustředěnou na farmě u vesnice Kala-je Rág (anglicky Qal'ah-ye Raghu). Bojové vrtulníky Apache vypálily na farmu dvě rakety Hellfire. Mezi oběťmi bylo několik civilistů a jak se později ukázalo, i několik zahraničních bojovníků z Bosny.  V případě nastávajícího boje bylo důležité na kterou stranu se připojí místní velitel Rozi Chan, který byl známý častým měněním stran. Nakonec ale sám nabídl svých 150 – 200 bojovníků na obranu města. Podmínkou bylo, že jim musely být poskytnuty zbraně. To vyvolalo jisté obavy, protože tyto zbraně mohly být později použity proti spojeneckým nebo afghánským vojskům, ale nakonec bylo tomuto požadavku vyhověno. Dalším krokem bylo posílení kontingentu v Čóře o dalších nizozemské a australské vojáky. Část australských vojáků byla vyslána do údolí Balúčí, aby zajistila klíčovou silnici spojující města Čóra a Tarín Kót. V oblasti byli ozbrojenci nadále velmi aktivní, o čemž svědčí i raketový útok ve městě Tarín Kót, který si vyžádal život jednoho amerického vojáka.  17. a 18. června se obě strany připravovaly na rozhodující boj. Počet nizozemských vojáků v oblasti se zvýšil na 500 a vrtulníky Chinook bylo přepraveno dalších 50 afghánských vojáků. Na druhou stranu si Tálibán upevňoval kontrolu nad obydlenými oblastmi a nutil civilisty, aby mu v boji pomáhali. Tento fakt vedl k tomu, že při útocích na pozice Tálibánu umíralo i mnoho civilistů.  Letectvo bylo mimořádně aktivní. V některých okamžicích bylo v akci až šest nizozemských stíhaček F-16 útočících na cíle vytipované pěchotou. V noci ze 17. na 18. června zaznamenali holandští vojáci další ztráty. Při palbě z minometu ráže 81 mm došlo k výbuchu v hlavni zbraně, což si vyžádalo život jednoho vojáka a dalších tři zraněné.  Ráno 19. června došlo k neshodám mezi nizozemskými vojáky a vedením NATO, které zastavilo letecké operace v oblasti. Ale nizozemský velitel reagoval rychle a razantně – vyhrožoval, že stáhne svá letadla zpod velení NATO. Tento argument velení stačil a o 10:00 byla spuštěna operace Troy, které se zúčastnili nizozemští a afghánští vojáci spolu se spřátelenými milicemi. Potvrdilo se, že Tálibán nedokáže čelit koaličním vojskům v otevřeném boji a všechny tři policejní stanice se rychle dostali pod kontrolu koaličních vojsk.

Následky.

Nejdůležitějším důsledkem bojů bylo zmaření snah Tálibánu o získání kontroly nad touto významnou oblastí, což mělo dopad i na jeho činnost v jiných regionech. Podle odhadů padlo 71 bojovníků Tálibánu. Spojenecká vojska hlásila smrt dvou nizozemských, jednoho amerického, jednoho australského a šestnácti afghánských vojáků. Vysoký byl i počet civilních obětí, který podle oficiálních statistik dosáhl počtu 65.  Nizozemská armáda v bojích dokázala svou schopnost čelit silným nepřátelským útokům a sladit činnost různých svých složek. Pozemní jednotky měly oporu v dělostřelecké podpoře, kterou poskytovaly samohybné houfnice PzH 2000, jakož i v letecké podpoře kterou jim zajišťovaly letouny F-16.

Bitva o Čóru byla bitva v okolí afghánského města Čóra (3 000 obyvatel) mezi 15. – 19. červnem 2007 mezi silami NATO a povstalci z hnutí Tálibán. Město se nachází v provincii Orúzgán a je zároveň správním střediskem okresu Čóra. Pro Tálibán bylo důležitým cílem, protože představovalo spojení mezi neklidným okresem Gízáw (Gízáb) a provinčním hlavním městem Tarín Kót.

The Battle of Chora took place in and around the town of Chora (3,000 inhabitants), in Afghanistan's Orūzgān Province, during June 15–19, 2007. The fighting was between ISAF and Afghan forces on one side and Taliban forces on the other, for the control of the Chora District centre, regarded by the Taliban as a tactical target because it provides ground access from unsecured Gizab district in the north to the provincial capital of Tarin Kowt. According to some press reports, the fighting was the largest Taliban offensive of 2007 in Afghanistan, and resulted in the death of one American, two Dutch and 16 Afghan soldiers, as well as approximately 58 civilians and 71 Taliban fighters.


Životopis.

Narodil se v Londýně. Jeho matka Anne Elizabeth (rozená Rosebbery) pracuje v hudebním odvětví a jeho otec David Bower pracuje pro Gibson Guitar Corporation. Navštěvoval Bedales School v Hampshire a je bývalým členem National Youth Music Theatre a National Youth Theatre. Od roku 2015 působí v kapele Counterfeit jako zpěvák a kytarista.

Kariéra.

Svoji kariéru herce začal když ho rodinná přítelkyně Laura Michelle Kelly zavedla k jejímu agentovi. Kromě herectví se začal věnovat hudbě. Stal se hlavním zpěvákem skupiny The Darling Buds. Byl součástí modelingové společnosti Select Model Management v Londýně. Zahrál si Rockera ve filmu "RocknRolla" a Jacka ve filmu " Zima za války". V roce 2009 dostal roli Caiuse ve filmu "", což je druhé pokračování úspěšné ságy "Stmívání". Objevil se i ve dvou následujících pokračování. V roce 2010 bylo natočeno sedmé pokračování Harryho Pottera, kde ztvárnil mladšího Gellerta Grindelwalda (temný přítel Albuse Brumbála z mládí). Zahrál si i v osmém filmu "Harry Potter a relikvie smrti." V roce 2011 si zahrál v seriálu Camelot a v roce 2012 si zarhál ve film "" kde si zahrál hlavní roli po boku Lily Collins.. V prosinci 2013 se připojil ke kampani značky Burberry pro jejich kolekci jaro/léto 2014. V roce 2015 získal roli v muzikálu Bend It Like Beckham. Svůj hlas propůjčí pro film "Kung Fu Panda 3" (2016). Od roku 2015 působí v kapele Counterfeit jako zpěvák a kytarista.

Osobní život.

V únoru 2010 potvrdil vztah s herečkou Bonnie Wright, se kterou se potkal na natáčení Harryho Pottera. Později se s ní v dubnu 2011 zasnoubil. Svoje zasnoubení zrušili v roce 2012, rozešli se ale jako přátelé. Od července 2012 do srpna 2013 chodil s herečkou Lily Collins. Dvojice se k sobě nečekaně vrátila v květnu 2015.

Jamie Campbell Bower (* 22. listopadu 1988 v Londýně, Spojené království) je britský herec. Jeho nejznámější role je Anthony Hope ve filmu "," Jace Wayland ve filmu "" po boku Lily Collins a Caius Volturi ve filmu "Twilight sága". V lednu 2019 bylo oznámeno, že si zahraje v prequelu populárního seriálu "Hra o trůny".

James Metcalfe Campbell Bower (born 22 November 1988) is an English actor, singer, and model. He is best known for his roles as Anthony Hope in "", Caius in "The Twilight Saga", the young Gellert Grindelwald in "Harry Potter and the Deathly Hallows – Part 1" and "", Jace Wayland in "" and playwright Kit Marlowe in the short-lived series "Will".


Mládí a první světová válka.

Gustav Krukenberg se narodil 8. března roku 1888 v Bonnu jako syn lékaře a univerzitního profesora. Poté, co odmaturoval, tak nastoupil na univerzitu v Lausanne a později přešel na univerzity ve Freiburgu, Berlíně a Bonnu. Poté, co studoval právo, politickou ekonomii a přírodní vědy, tak obdržel roku 1909 doktorát z práva.  Roku 1907 však vstupuje do armády jako "Fähnrich" (Praporčík) a je zařazen k "6. Wach Feld Artillerie Regiment Nr. 76" (76. strážní polní dělostřelecký pluk) a již v dubnu roku 1909 je povýšen do hodnosti "Leutnant" (poručík). V roce 1912 se žení a se svojí ženou má později dvě dcery.  Od podzimu 1913 až do počátku roku 1914 vyučuje na vojenské škole pro dělostřelectvo v Jüterbogu u dálkových studií. Poté se vrací zpět ke svému domovskému pluku a působí zde jako pobočník velitele a později jako velitel dělostřelecké baterie.  Od listopadu téhož roku je Krukenberg jmenován velitelem roty u výcvikového pěšího pluku a později je převelen ke "3. Wache Division" (3. strážní divize), kde se stává zbrojním důstojníkem. Odsud je však převelen počátkem roku 1915 ke "6. Wache Infanterie Brigade" (6. strážní pěší brigáda), kde působí opět jako pobočník velitele.  Poté, co je v dubnu 1918 povýšen do hodnosti "Hauptmann" (kapitán), tak je rovnéž převelen ke "Generalkommando Nr. 58" (58. hlavní velitelství), kde se stává náčelníkem štábu. V listopadu téhož roku je jmenován proviantním důstojníkem velitelství. Během první světové války byl vyznamenán oběma stupni železného kříže a mnoha dalšími vyznamenánimi (viz níže).

Předválečné období.

Ve službách armády zůstává až do Kappova puče v roce 1920, do té doby slouží na mnoha postech v generálním štábu u III. oblastního armádního velení a nakonec působí jako poradce pro komunikaci s tiskem na ministerstvu obrany. Do státní správy vstupuje již v červnu roku 1920 a stává se vedoucím ministerské kanceláře na řišském ministerstvu zahraničních věcí.  Koncem ledna roku 1922 však odchází do soukromého průmyslu a stává se zástupcem Německé federace průmyslu. V roce 1924 odchází do Holandska, kde se stává ředitelem soukromé německé firmy.  Na této pozici vydrží pouze jeden rok a poté pracuje až do roku 1926 pro říšskou organizaci průmyslu. Následně poté působí jako zástupce německého ocelářského průmyslu v Paříži a to až do roku 1931.  Dne 1. dubna 1932 vstupuje do NSDAP a působí v kabinetech jak Franze von Papen tak Kurta von Schleicher až do 30. ledna roku 1933, kdy se dostává k moci Adolf Hitler.  S Hitlerovým nástupem k moci se Krukenberg stává státním tajemníkem na říšském ministerstvu propagandy Josepha Goebbelse, kde řídí sekci propagandy v Königsbergu až do roku 1935. Rovněž je i čestným pobočníkem prezidenta německého červeného kříže pro Sasko, Coburg a Gothu a je i členem NSKK (Nacionálně-socialistický motoristický sbor).

Poválečný život.

Poté, co je Krukenberg zajat Rudou armádou, tak je odsouzen k doživotnímu trestu, ale v roce 1955 je díky úmluvě spolkového kancléře Konrada Adenauera propuštěn spolu s dalšími desetitisíci spolubojovníků. Až do konce svého života je v blízkém kontaktu s dřívějšími členy SS divize Charlemagne a později se stává i prezidentem jejich veteránské skupiny.  Dr. Gustav Krukenberg umírá dne 23. října roku 1980 ve čtvrti Bad Godesberg v Bonnu.

Dr. Gustav Krukenberg (8. března 1888 - 23. října 1980) byl právník a důstojník Waffen-SS v hodnosti SS-Brigadeführer "und Generalmajor der Waffen-SS" za druhé světové války.

Gustav Krukenberg (8 March 1888 – 23 October 1980) was a high-ranking member of the Waffen-SS and commander of the SS Charlemagne Division and the remains of the SS Division Nordland during the Battle of Berlin in April 1945. After Krukenberg surrendered to Soviet Red Army troops, he was tried, convicted and sentenced to prison by a Soviet court. He was released from prison after serving 11 years and died on 23 October 1980 in Germany.


Název.

Název "Sapsan" (Сапсан) je v ruštině výraz pro sokola stěhovavého.

Konstrukce.

Vysokorychlostní vlak Sapsan je modifikace vlaku Velaro, vyvinutého společností Siemens z jednotky ICE 3 pro německou drážní společnost Deutsche Bahn. Sapsan je postaven na konstrukci Velaro, ale s určitými specifiky provozu na ruských tratích. Jde především o rozchod ruských kolejí, který je proti většině Evropy 1520 mm místo nejčastější míry 1435 mm. Dále jde o specifika trolejového napájení na trati, ale většina moderních rychlovlaků je schopná svým pantografem sbírat napětí jak z nejčastějšího napětí 25 kV 50 Hz (střídavý), 3 kV ss (stejnosměrný) případně 15 kV 16,7 Hz (střídavý). Rusko užívá většinou systém 3 kV ss, který je ale stejnosměrný a není tudíž schopen takových výkonů jako vhodnější a úspornější systém střídavý. Vlaky Sapsan ЭВС2 mohou jezdit na oba v Rusku používané systémy napájení, totiž 3 kV ss i 25 kV 50 Hz (střídavý).  Sapsan je 250 metrů dlouhá souprava 10 vlakových vozů s obousměrným řízením o hmotnosti 667 tun a šířkou 3,26 m. Kapacita cestujících je 604 osob. Vlak užívá specifický ruský zabezpečovací systém železničních tratí KLUB. Vlak je vybaven Wi-Fi, v business třídě zdarma, v ekonomické třídě za poplatek. Sapsan má také zásuvky 230 V a je jedním z velmi mála ruských vlaků, jenž jsou konstruované na přepravu cestujících na vozíku. Maximální rychlost vlaku je 300 km/h, ale na ruských tratích je omezena na 250 km/h.

Výroba a cena.

Vlakové soupravy jsou vyvíjeny i vyráběny v Německu v továrnách firmy Siemens ve městech Erlangen a Krefeld. Cena jedné jednotky je dle kontraktu z 18. 5. 2006 34 500 000 € (276 000 000 € za 8 jednotek ). Dalším kontraktem v hodnotě 300 mil. € zajišťuje Siemens i údržbu souprav na dobu 30 let.

Provoz.

V současnosti je vlak provozován na trati mezi Moskvou a Petrohradem, kde soupravy jezdí zdvojené (s 20 vozy) rychlostí až 250 km/h. Průměrná rychlost vlaku je zde okolo 200 km/h. Obsazenost vlaků byla v roce 2010 dle statistik ruských železnic poměrně dobrá a dosahovala 84,5 %. Přímý vlak bez zastávek z Moskvy do Petrohradu jede 3 hodiny a 40 minut až 4 hodiny 10 minut. V letech 2009-2015 jezdil Sapsan také na trati z Moskvy do Nižního Novgorodu, kde je však maximální rychlost omezena na 160 km/h, vlak ujel 440 km za 3 hodiny a 55 minut. V červnu 2015 byl však Sapsan na této trati nahrazen španělskými rychlovlaky Talgo - Striž (které měly původně obsluhovat trať z Moskvy do Kyjeva), všechny soupravy Sapsan byly poté přesunuty na trať směrem do Petrohradu.

Plány.

Podle vyjádření představitelů Ruských železnic je další rozvoj vysokorychlostní železnice možný pouze na nově budovaných tratích. První takovou tratí měla být nová trať (paralelní k té stávající) Moskva - Petrohrad s provozní rychlostí až 400 km/h, ale podle rozhodnutí z roku 2013 to má být trať Moskva - Nižní Novgorod - Kazaň, s možností prodloužení do Jekatěrinburgu. Úsek do Kazaně by podle původního plánu měl být hotov do roku 2018 k Mistrovství světa ve fotbale v Rusku. Spekuluje se také o vysokorychlostní trati z Pekingu až do Moskvy.

Sapsan (Сапсан) je ruský vysokorychlostní vlak, konstrukční varianta vlaku Siemens Velaro pro Rusko. V letech 2009-2014 obdržely Ruské železnice celkem 16 souprav Sapsan po deseti vozech, označených jako "ЭВС1" (stejnosměrný provoz) a "ЭВС2" (dvouproudový provoz). Sapsan drží i ruský vlakový rychlostní rekord, který je 290 km/h a vlak jej dosáhl 7. května 2009.

The Sapsan (, known as Velaro RUS EVS) is a Russian gauge high speed electric express train. The train is a Siemens Velaro model, known as the Siemens Velaro RUS.


Historie, popis a zánik divadla.

Divadlo nechal v roce 1709 postavit vídeňský magistrát u bývalé Korutanské brány ("Kärtnertor") podle návrhu italského architekta Antonia Beduzzi. Otevřela ho italská divadelní skupina a prvním představením byla italská opera. V letech 1712–1727 je vedl Josef Stranitzky a po jeho smrti pak pozůstalá vdova. Roku 1728 vedení převzali dvorní umělci Borosini a Selliers. Hrálo se zde v italštině a v němčině. Od roku 1742 byl Selliers jediným nájemcem. V roce 1751 převzal divadlo na jeden rok Rocco de Lopresti. Do roku 1752 mělo divadlo císařská privilegia, která však Marie Terezie zrušila, a divadlo opět připadlo vídeňskému magistrátu.  Roku 1761 bylo zničeno požárem. Znovu jej postavil dvorní architekt Nikolaus Pacassi a o dva roky později bylo otevřeno jako „Císařské a královské dvorní divadlo ve Vídni“ ("„Kaiserliches und Königliches Hoftheater zu Wien“"). Až do počátku 19. století se zde hrály jak opery, tak i činohry, později pak výlučně balety a italské a německé opery. Také se zde hrály Mozartovy opery, avšak ne vždy jejich premiéry. Ty se většinou uváděly v premiérovém divadle, kterým byl "Burgtheater am Michaelerplatz". Někdy se ale stejná díla hrála ve dnech po sobě jdoucích nejprve v jednom divadle a pak ve druhém. Například opera Ferdinanda Paëra "Leonora" měla první premiéru 8. února 1809 v Kärntnertortheateru a druhou o den později v původním divadle Burgtheater.  V letech 1811–1814 byl dvorním dramatikem divadla Ignác Franz Castelli. Ve správě divadla nebo jako dramaturgové působili Ignaz Franz von Mosel, Moritz Graf Dietrichstein, ale také Georg Friedrich Treitschke a Joseph Kupelwieser.

Domenicko Barbaja.

Kvůli finančním a organizačním turbulencím v letech 1820 bylo divadlo dvakrát na delší dobu uzavřeno. Domenicko Barbaja byl impresiario divadla Teatro San Carlo v Neapoli. Od konce roku 1821 mu bylo divadlo "Theater am Kärtnertor" pronajato. Jeho zástupcem ve Vídni byl tanečník Louis Duport. Během této doby zde slavil triumfální úspěchy se svými operami Gioachino Rossini. Vrcholem v historii divadla se stal koncert, který tam 7. května 1824 uspořádal Beethoven. Ve vídeňské premiéře tehdy zazněly části "Missy solemnis" a premiéra "deváté symfonie", se sólisty i sborem Dvorního divadla a Vídeňského pěveckého spolku. Později (1828) si divadlo pronajal rakouský skladatel Wenzel Graf von Gallenberg.

V roce 1836 si dvorní divadlo opět pronajali Italové Carlo Balochino a jeho společník Bartolomeo Merelli. Kvůli revolučním událostem roku 1848 ve Vídni, které vyvrcholily rezignací Metternichovy vlády, byl K. K. Hof-Operntheater na nějakou dobu uzavřen. Ačkoli ho 18. března znovu otevřeli, italská sezona plánovaná od 1. dubna musela být zrušena, protože piedmontský král Carlo Alberto vyhlásil 26. března Rakousku válku. Obyvatelstvo se obrátilo proti Itálii, nájemce divadla Balochino obdržel výhružné dopisy a rezignoval.

Franz Ignaz von Holbein.

Vedení divadla převzal výbor, složený z předních umělců Kärntnertortheater. Jeho předsedou se stal ředitel Burgtheateru Franz Ignaz von Holbein. Kärntnertortheater ztratil titul "Hofoperntheater" a stal se prostým, ale privilegovaným operním divadlem s finanční podporou ze státní pokladny. Nová éra divadla se otevřela 29. dubna 1848 představením "Kouzelná flétna" ("Die Zauberflöte"). V ní zazněla poprvé v původní verzi opera Giacomo Meyerbeera, "Hugenoti" ("Hugenotten"). V roce 1849 se divadlo dostalo zpátky pod dvorní správu a dne 1. dubna byl Holbein jmenován ředitelem. Nejprve na dobu jednoho roku, ale pak až do roku 1853. Od 28. února 1850 neslo divadlo opět název „Císařské a královské dvorní divadlo u Korutanské brány“ ("„k. k. Hoftheater nächst dem Kärnthnerthore“"). Dvojitá funkce ředitele Burgtheater a Kärntnertortheater Holbeina příliš namáhala, a proto se na konci prosince 1849 vzdal vedení divadla. Výjimečnou událostí éry Holbein byla vídeňská premiéra opery "Prorok" ("Le prophète"), kterou dirigoval sám Meyerbeer (1850). Hlavním zájmem ředitele Holbeina bylo zachování francouzského repertoáru. Premiéru měly čtyři opery od Aubera, dvě od Adama, jedna od Halévyho. Německou operu zastupovaly premiéry od Nicolaie, Flotowa, Hagera, Dessauera, Fuchse a Ernsta ze Saxe-Coburg-Gotha.  Od roku 1851 byla opět možná italská sezona (pod vedením Merelliho). Většinu nových oper dodal Giuseppe Verdi s osmi premiérami, například "Rigoletto", "Trubadúr" a "La traviata". Verdiho opery "Macbeth", "Rigoletto", "Trubadúr" nebo "La Traviata" byly hrány v němčině. Naproti tomu díla jeho italských současníků (Mercadante, Pacini, Ricci a další) zapadla. Největší úspěchy slavili Italové s díly Mozartovými. "Don Giovanni", "Figarova svatba" a "Così fan tutte" se po desetiletích poprvé hrály v původním jazyce - italsky.

Julius Cornet.

Holbeinovým nástupcem se stal v roce 1853 Julius Cornet. Toto období bylo charakterizováno spíše revitalizací starších děl Luigiho Cherubiniho, Glucka, Webera a Mozarta, než novinkami. Největší úspěch slavil opět Meyerbeer ("Hvězda Severu" – "L’étoile du nord", 1855). Premiéry ostatních skladatelů (Flotow, Thomas, Balfe nebo Dorn) byly na denním pořádku. Wagnerova dramatická díla však byla, navzdory Cornetovu úsilí, z repertoáru Dvorní opery odstraněna. Nicméně v rámci takzvaných "hudebních akademií" zazněly poprvé výňatky z "Lohengrina" a také předehra k "Faustovi". Odchod ředitele Corneta byl neslavný. Jeho chování k zaměstnancům bylo hrubé a jedna zpěvačka jej zažalovala pro urážku na cti. Svůj post proto musel v roce 1857 opustit.

Carl Florian Anton Eckert.

Ředitelem, nejprve provizorně a posléze v listopadu 1858 definitivně, byl jmenován Carl Florian Anton Eckert. Mimořádnou událostí byly pod jeho vedením vzniklé premiéry Wagnerových oper "Lohengrin" (1858), "Tannhäuser" (1859) a "Bludný Holanďan" ("Der fliegende Holländer", 1860). Ostatní novinky byly méně úspěšné, například Lortzingův "Pytlák" ("Wildschütz") nebo Verdiho "Sicilské nešpory" "(Les vêpres siciliennes)". Jeho "Trubadúr", převzatý do německého repertoáru, však byl trvale oblíbený. Eckert, vyčerpaný vážnou nemocí, byl zbaven svého postu v září roku 1860. Na krátkou dobu pak panovalo provizorium s dirigentem Heinrichem Esserem a hlavním režisérem Schoberem v čele divadla.

Matteo Salvi.

Ital Matteo Salvi byl jmenován ředitelem Dvorní opery dne 1. února 1861. Pod jeho vedením se konala 1864/65 uzavřená italská sezona a 1866/67 ještě další série italských inscenací. Kromě Verdiho oper "Maškarní ples" ("Un ballo in maschera") a "Síla osudu" ("La forza del destino"), to byly premiéry oper od Pedrottiho a od bratrů Ricci. V německých sezónách to byly premiéry od Meyerbeera "Dinorah", "Afričanka" ("L'Africaine"), dále Gounodův "Faust" nebo Lortzingův "Zbrojíř" ("Der Waffenschmied") a také premiéra Offenbachovy romantické opery "Rýnské rusalky" ("Les fées du Rhin").

Franz von Dingelstedt.

Franz Dingelstedt se stal ředitelem po Salvim 1. října 1867 a i v této době docházelo v opeře k uměleckým zážitkům. Premiéru měly Gounodova opera "Romeo a Julie" a Thomasova opera "Mignon". Sám Dingelstedt inscenoval Gluckovu operu "Iphigenie v Aulidě" ("Iphigénie en Aulide") podle úpravy Richarda Wagnera. Poslední uvedenou operou byl dne 17. dubna 1870 Rossiniho "Wilém Tell" ("Guillaume Tell"). Brzy poté bylo divadlo zbořeno.

Theater am Kärntnertor, (také "Kärntnertortheater" nebo podle starého pravopisu "Kärnthnerthor-Theater)," česky Divadlo u Korutanské brány, bylo prestižní divadlo ve Vídni během 18. a 19. století. Uvádělo operní, baletní a činoherní představení a spolu s původním divadlem "Burgtheater am Michaelerplatz" je považováno za předchůdce Vídeňské státní opery. Po ukončení činnosti v roce 1870 bylo zbořeno. Na jeho místě dnes stojí hotel Sacher.

' or'(English: Carinthian Gate Theatre) was a prestigious theatre in Vienna during the eighteenth and nineteenth centuries. Its official title was "", the "Imperial and Royal Court Theater of Vienna".


Výchozí stav.

Výchozí situace Německa po bezpodmínečné kapitulaci v roce 1945 byla špatná. Na rozdíl od obytné kapacity velkoměst však zůstalo 80 až 85 procent produkčních kapacit na území pozdější Spolkové republiky Německo neporušeno, a celková produkční kapacita byla dokonce větší než v posledním mírovém roce 1938. Také silnice a železnice byly těžce poškozeny pouze místy a četná přerušení kvůli zničeným mostům a dopravním uzlům mohla být relativně rychle opravena. Totéž platilo pro vodní cesty nesjízdné kvůli zničeným mostům. Vcelku rychlá obnova dopravní sítě tedy začala již před měnovou reformou v roce 1948; rychlý byl i pokrok v úklidových pracích sutin, které ve městech zanechala druhá světová válka.  Okupující západní mocnosti ovšem zpočátku rozhodně neměly za cíl brzkou hospodářskou obnovu Německa. Osobní doprava mezi západními okupačními zónami byla až do roku 1948 omezena; měnová reforma, od roku 1945 navrhovaná hospodářskými odborníky, například Ludwigem Erhardem, byla zprvu odmítnuta. Po různých, již za války projednávaných, ale později odmítnutých plánech, jak jednat se za válku zodpovědným Německem, rozhodly se západní mocnosti pro hospodářskou obnovu Německa. V porovnání se sovětskou okupační zónou začala v západních zónách v rozumné míře demontáž strojního zařízení v průmyslových podnicích. Jak se začaly rozpory mezi světovými mocnostmi prohlubovat a relativně rychle přešly ve studenou válku, dostalo se oběma německým státům více hospodářské pomoci.  Říšská marka byla po válce silně znehodnocena a v západních okupačních zónách byla 21. července 1948 nahrazena novou německou markou. Měnová reforma byla výchozím předpokladem pro hospodářskou konsolidaci a zjednodušila organizačně již přicházející pomoc z European Recovery Program, známějšího pod názvem Marshallův plán. Několik dní poté došlo k předání tzv. frankfurtských dokumentů:  Frankfurtské dokumenty jsou považovány za rodný list v roce 1949 vzniklé Spolkové republiky Německo.

Průběh.

Na konci čtyřicátých let 20. století začal v západní části Německa dynamický hospodářský rozvoj, krátce přerušený až v letech 1965–66 hospodářským poklesem, který vydržel až do ropné krize v roce 1973.  Měnová reforma v roce 1948 ukončila výměnný obchod a černý trh, do té doby velmi rozšířený, prakticky přes noc. Obchody se rychle naplnily zbožím, v první řadě k pokrytí základních potřeb. Pro široký investiční rozvoj však neměly dosud podniky dostačující kapitál. To se v následujících letech měnilo, ač napřed pomalu. Základem byl dobrý vývoj zisku, a tím se naskytla možnost financovat investice s vlastním kapitálem. Tak se zlepšila na počátku padesátých let 20. století zprvu špatná situace mnoha podniků.  Finanční prostředky, které koncem roku 1947 přinesl Marshallův plán, byly z větší části půjčkami a jen z menší příspěvky. Důležitým faktorem bylo zvýšení vývozu, který byl z části dán velmi nízkými produkčními náklady v Německu, z části tzv. korejským boomem v USA v letech 1950 až 1951. Pevný kurs vůči americkému dolaru (4,20 německé marky za 1 americký dolar) fungoval jako nepřímá subvence vývozu. Došlo k rychlému rozvoji německého vývozu – v roce 1960 byl 4,5 krát větší než v roce 1950. Také hrubý národní produkt se zvýšil třikrát. Majetek podniků se začal zvyšovat, investice rostly. Německý podíl na světovém vývozu stoupl ze šesti na deset procent. Německý průmysl po korejském boomu získal náskok v nákladech, a tudíž i v cenách. Německo využilo evropský nedostatek dolarů a předností Evropské platební unie. Německý průmysl mohl znovu začít vyrábět moderní investiční celky a strojírenské výrobky, rozjela se výroba aut, jakož i moderních elektrospotřebičů.  Enormní rychlost hospodářského růstu je také mimo jiné zřetelná z toho, že reálný příjem průměrné dělnické rodiny překročil předválečnou úroveň již v roce 1950. V roce 1949, kdy byla založena Spolková republika Německo, byla již úroveň blahobytu a pokroku taková, jako před válkou. Nezaměstnaných byly v roce 1950 dva milióny, v roce 1952 již zřetelně méně. Poptávka po pracovních silách byla tak vysoká, že již v roce 1955 byli oficiálně zváni dělníci ze zahraničí, protože nestačil příchod miliónů lidí, kteří přicházeli z bývalých východních území a utíkali ze sovětské zóny (NDR). Přistěhovalci z NDR byli přitom pro hospodářský zázrak velmi důležití pro svou nadprůměrnou kvalifikaci – na Západ přišly před postavením Berlínské zdi v roce 1961 statisíce akademiků, živnostníků a řemeslníků.  Dalším významným faktorem bylo stěhování závodů ze sovětské zóny (a pozdější NDR) do západní zóny (a pozdější Spolková republika Německo). V některých západoněmeckých regionech po roce 1945 značně přispíval k silnému hospodářskému růstu průmysl, především před druhou světovou válkou v málo industrializovaném Bavorsku. Například Ingolstadt nebyl do roku 1945 průmyslovým městem, stal se jím teprve po odstěhování Auto Union AG (dnes Audi AG) z Chemnitzu v letech po druhé světové válce. Jen z Chemnitzu se odstěhovala dál velká část podnikatelských subjektů na Západ, kromě Auto Union také Schubert&Salzer AG, Wanderer Werke AG a Hermann Pfauter AG. Sídlo Siemensu bylo přestěhováno z Berlína do Mnichova a Erlangenu. Je možno jmenovat mnoho dalších příkladů.  Investice v SRN stouply mezi lety 1952 až 1960 o 120 procent, hrubý národní produkt stoupl o 80 procent. Německá politika odčinění nebyla jen cestou navrácení Německa do společenství národů, ale umožnila uzavřít v roce 1953 smlouvu o vyrovnání dluhů, kterou v Londýně dojednal bankéř Hermann Josef Abs. Bylo to dlouhodobé, pro Německo vcelku velkorysé ujednání o starých dluzích, které byly sníženy přibližně na polovinu. V roce 1954 dosáhl počet bytů ve Spolkové republice Německo úrovně posledního mírového roku 1938. Tempo obnovy předčilo všechna očekávání; poválečné odhady odborníků se pohybovaly mezi 40 až 50 lety. Od roku 1953 bylo hlavním cílem investic rozšiřování kapacit. Nejdříve musely být odstraněny válečné škody a poté dohnán nedostatek investic za války. Také přestavba na civilní produkci vázala zprvu značný díl nedostatkových investic. Přes tento deficit základního kapitálu v národním hospodářství Spolkové republiky se podařilo osvojení nejmodernějších technologií a vybudování mezinárodně konkurenceschopného průmyslového výzkumu a vývoje. 1955 byl rok největšího hospodářského růstu v německých dějinách – reálný růst ekonomiky dosáhl 10,5 procent, reálné mzdy stouply také okolo 10 procent, počet osobních aut vzrostl v roce 1955 o 19 procent. Ještě v roce 1948 jezdila auta na dřevoplyn po prázdných německých dálnicích, nyní se v době dovolených tvořily první dopravní zácpy. Do té doby zřídka používaný pojem „hospodářský zázrak“ se stal v roce 1955 okřídleným slovem. Rok 1955 byl též rokem, kdy Spolková republika dostala z větší části zpět svrchovanost – dne 5. května 1955, úmyslně přesně na den 10 let po částečné kapitulaci wehrmachttu vůči západním mocnostem.  V průběhu padesátých let se západní část Německa přiblížila USA. Německý automobilový průmysl zvýšil produkci pětkrát. Průmysl a služby během několika let vstřebaly dva miliony nezaměstnaných. Přes osm miliónů vyhnaných z domovů a 2,7 miliónů lidí, kteří odešli z NDR, také našlo práci. Na konci padesátých let byla plná zaměstnanost, úroveň nezaměstnanosti byla pod dvěma procenty. Dle dnešního chápání byla úroveň nezaměstnanosti 4 až 5 procent dosažena již v letech 1955 až 1956, a tím dosažena plná zaměstnanost. V letech 1950 až 1970 stouply reálné mzdy dvaapůlnásobně. V druhé polovině padesátých let mohla Spolková republika nést hospodářskou tíži nákladů na znovuvyzbrojení. V této době začala mít Deutsche Bundesbank díky vysokému přebytku vývozu velké devizové rezervy a nakoupila zlato, které vlastní dodnes. Zahraniční závazky byly předčasně splaceny, německá marka se několikrát zhodnotila. Spolkový rozpočet byl mezi lety 1949 až 1968 plně vyrovnaný, státní dluh, měřeno národním produktem, se zřetelně snížil. Mezitím došlo ke změně struktury národního hospodářství: ještě v roce 1949 byly velké části Německa zemědělského charakteru a 21 procent zaměstnanců pracovalo v zemědělství, do roku 1970 klesl tento podíl pod 10 procent ve prospěch průmyslu a později především služeb, produkce zbývajících zemědělců díky technice zvýšena a jejich hospodářské přežití zajištěno státními subvencemi.  Od počátku šedesátých let se konjunktura zase pomalu snižovala. Kapacity mohly uspokojit poptávku, technický pokrok byl dohnán. Hospodářství rostlo až do roku 1973, roku první ropné krize, dále velmi dynamicky, jen s krátkým přerušením lehkou recesí v roce 1967: „Teprve v roce 1973 skončila poválečná konjunktura.“ Tento hospodářský vývoj měl příčinu, že druhá německá demokracie, na rozdíl od Výmarské republiky, byla národem přijata, přestože mu byla vnucena spojeneckými okupačními mocnostmi, a přinesla blahobyt, stabilitu a sociální smír.

Debata o příčinách německého hospodářského zázraku.

O příčinách takzvaného německého hospodářského zázraku v padesátých a šedesátých letech národohospodáři dodnes diskutují.  Výchozí postavení západního Německa bylo příznivější, než by se mohlo zdát. Německo leželo v troskách, ale byly to především budovy v centrech měst a velké průmyslové objekty. Větší část strojního vybavení továren, během války rozšířeného, byla přemístěna a přežila válku beze škod. Přes všechny škody mělo Německo na konci války v roce 1945 větší průmyslové kapacity, než na počátku války v roce 1938.  Prostřednictvím Marshallova plánu obdrželo Západní Německo hospodářskou pomoc ve výši 1,4 miliardy dolarů, určenou především na obnovu značně poničené infrastruktury. Americká hospodářská pomoc sice německý hospodářský zázrak (a obnovu západní Evropy) podpořila a urychlila, ale v žádném případě nebyla jejich příčinou.  Podle jedné teze bylo rozpoutání dynamického hospodářského rozvoje nastartováno potřebou srovnat domácí vývoj se světem a potřebou integrace západního Německa do světového hospodářství. Pomohlo snad také obyvatelstvo ochotné do práce a přející pokroku; a také obyvatelstvo rostoucí – do roku 1950 přišlo do Spolkové republiky osm miliónu lidí z bývalých německých východních území, do roku 1961 přišly další tři milióny lidí z NDR.  Podle jiné teorie bylo hlavní příčinou hospodářského zázraku odstranění centrálního plánování a určování cen po měnové reformě v roce 1948 a následují ordoliberální zákonodárství. Lze ale namítnout, že například Francie se svým modelem zřetelně většího intervenčního plánování dosáhla stejných úspěchů.  Faktem totiž je, že hospodářský rozvoj byl po druhé světové válce celosvětovým jevem, a probíhal v zemích s různými hospodářskými modely.

Německý hospodářský zázrak () se říká období rychlého a neočekávaně dlouhodobého hospodářského rozvoje Spolkové republiky Německo po druhé světové válce. Za počátek hospodářského zázraku se považuje měnová reforma v roce 1948. Jeho konec se někdy datuje do let 1957–8, kdy skončila konjunktura a také se završila předběžná integrace Spolkové republiky do světového hospodářství plnou konvertibilitou německé marky a založením EHS. Jindy se za konec zázraku považují léta 1966–7, kdy nastala první hlubší recese od konce druhé světové války.

The term Wirtschaftswunder (, "economic miracle"), also known as the Miracle on the Rhine, describes the rapid reconstruction and development of the economies of West Germany and Austria after World War II (adopting an ordoliberalism-based social market economy). The expression referring to this phenomenon was first used by "The Times" in 1950.


Život.

Jeho bratr byl Adam Anderson (1692–1765) byl známý skotský ekonom. James se narodil mezi roky 1679 a 1680 v Aberdeen, kde také vystudoval a získal akademické tituly M.A. a D.D. V roce 1710 byl jmenován duchovním Presbyteriánské církve, která sídlila na Swallow Street, v Londýně. V roce 1734 byl přeložen na Lisle Street, v Leicester Fields. Podle časopisu "Gentleman's Magazine" byl: „mezi členy této církve v Londýně znám jako biskup Anderson", byl také popisován jako: „učený ale nerozvážný muž, který přišel o značnou část majetku ve fatálním roce 1720", kdy zkrachovala společnost South Sea Company, šlo o tzv. jihomořskou bublinu. Několik jeho kázání bylo vydáno tiskem. Jedno z nich se jmenovalo "No King-Killers" a Anderson jej přednesl v roce 1715, na výročí popravy Karla I. Stuarta. Byl horlivým obráncem presbyteriánství během občanských válek.

Svobodné zednářství.

Anderson byl svobodný zednář, mistr zednářské lóže a velký dozorce Velké lože v Londýně a ve Westminsteru. V září 1721 byl pověřen sepsáním historie svobodného zednářství, která byla vydána v roce 1723, jako Konstituce svobodných zednářů (anglicky "The Constitutions of the Free-Masons"). Jeho jméno se na titulní straně neuvádělo, ale jeho autorství bylo potvrzeno v příloze knihy.  Toto dílo mělo několik dotisků a bylo anglickými svobodnými zednáři uznáváno jako základní pojednání (kodex), které bylo také přeloženo do němčiny. V roce 1855 bylo vydáno v New Yorku, stejně jako později dotisky díla Johna E. Coxe "Old Constitutions belonging to the Freemasons of England and Ireland" (1871), Andersonův svazek "A Defence of Masonry, occasioned by a pamphlet called “Masonry Dissected”" (asi 1738), který byl také přeložen do němčiny, a přetisk "Golden Remains of the Early Masonic Writers" z roku 1847 od George Olivera (1782–1867).

Dílo.

V 1732 vydal své dílo "Royal Genealogies; or, the Genealogical Tables of Emperors, Kings, and Princes, from Adam to these times". Odborně bylo založeno na Genealogických tabulkách (německy "Genealogische Tabellen") od Johanna Hübnera (17. březen 1668 – 21. květen 1731). Jeho dřívější práce mají malou historickou hodnotu, pozdější byla často použita k určení vztahů v rámci genealogií kontinentálních dynastií a šlechtických domů. Práce byla ukončena synopsí o anglickém šlechtickém titulu, v přemluvě autor naznačil jeho připravenost „vymezit a korigovat v plném rozsahu genealogie všech jeho vrstevníků na Britských ostrovech".  Poslední dílo "Genealogická historie Domu Yvery, v jeho různých větvích Yvery, Lovel, Perceval a Gournay" (anglicky "A Genealogical History of the House of Yvery, in its different branches of Yvery, Lovel, Perceval, and Gournay"), kterým jej pověřil John Perceval, 1. hrabě z Egmontu a jeho syn John Perceval, 2. hrabě z Egmontu. Anderson dokončil před svou smrtí jen první svazek. Druhý svazek, který dokončil někdo jiný, byl z oběhu stažen, protože obsahoval některé znechucující poznámky k životu anglické šlechty a charakteru Irů. V roce 1742 byl tento svazek vydán, ale bez útočných pasáží. Mnoho z jeho genealogických tvrzení v knize bylo označováno za mýty.  Další jeho práce, "News from Elysium, or Dialogues of the Dead, between Leopold, Roman Emperor, and Louis XIV, King of France", byly vydány krátce po jeho smrti v roce 1739.  Konstituce svobodných zednářů byla editována a dotisknuta Benjaminem Franklinem ve Philadelfii, v roce 1734, kde se stala první zednářskou knihou vytištěnou v Americe. Elektronické vydání této knihy je k dispozici on-line. Druhé londýnské vydání, značně rozšířené, bylo vydáno v 1738. Práce byla přeložena do několika jazyků, včetně nizozemštiny (1736), němčiny (1741) a francouzštiny (1745).

James Anderson (1680 Aberdeen – 25. května 1739 Londýn) byl skotský spisovatel. V roce 1707 byl vysvěcen na duchovního ve Skotské církvi. V roce 1710 se odstěhoval do Londýna, kde v sloužil v Glass House Street, V Londýně byl přijat k presbyteriániům, členem církve byl až do své smrti v roce 1739.

Dr. James Anderson (c. 1679/1680 – 1739) was a Scottish writer and minister born and educated in Aberdeen, Scotland. He was ordained a minister in the Church of Scotland in 1707 and moved to London, where he ministered to the Glass House Street congregation until 1710, to the Presbyterian church in Swallow Street until 1734, and at Lisle Street Chapel until his death. He is reported to have lost a large sum of money in the South Sea Company crash of 1720. Anderson is best known for his association with Freemasonry.


Užití.

Blokové schéma je především užíváno v inženýrství, hardwarovém designu, elektrotechnice a softwarovém designu. Blokové schéma je typicky užíváno pro vyšší úroveň méně detailního popisu, který je určen k objasnění celkové koncepce bez starosti o podrobnostech implementace.  Porovnání blokového schéma se schematickým diagramem. Například u rádia se u blokového schéma neočekává zobrazení každého spojení nebo přepínače, kdežto u schematického diagramu ano. Schematický diagram rádia nezobrazuje délku každého drátu na tištěném spoji, kdežto dispoziční diagram ano.  Udělejme si porovnání s vytvářením mapy světa. Blokové schéma je podobné dálniční síti celého státu. Hlavní města (funkce) jsou uvedena, ale jejich silniční síť na úrovni městských cest nikoli. Při odstraňování problémů je tato vysoko úrovňová mapa užitečná k zúžení a izolaci místa, kde se tento problém může nacházet.  Blokové schéma spoléhá na principy černé skříňky, kde je obsah skryt proto, aby se vyhnulo rozptýlení údajů nebo proto, že detaily nejsou známy. Víme, co vstupuje dovnitř, víme, co vystupuje ven, ale nevíme, jak skříňka s údaji pracuje.  V elektrotechnice bude design často začínat na velmi vysoké úrovni blokového schéma. Jak bude design pokračovat, bude se blokové schéma stávat více a více podrobnějším a končit bude jako detailní blokové schéma, kde je každý blok možné jednoduše implementovat (na tomto místě se stává blokové schéma schematickým diagramem). Tento vývoj je znám jako koncepce od shora dolů. Geometrické tvary jsou často spojeny čarami, jako indikace asociace směru/pořadí průchodu. Obvykle jsou využívány v diagramu na podporu výkladu a objasnění významu procesu či modelu. Každé inženýrské odvětví má svůj vlastní význam pro daný tvar.  V řízení procesů, jsou blokové schémata použita ve vizuálních jazycích pro popis činností v komplexních systémech, ve kterých jsou bloky černé skříňky, představující matematické nebo logické operace, které se vyskytují v pořadí zleva doprava a odshora dolů. Nejsou zde fyzické jednotky jako procesory a relátka, které tyto operace provádějí. Je možné vytvořit takovéto schéma a implementovat funkčnost jednotlivých bloků s pomocí specializovaných programovatelných logických kontrolorů (PLC). Příkladem této implementace je například funkční blokové schéma, které je jedno z pěti programovacích jazyků definovaných ve třetí části standardu IEC 61131. Tento vysoce formalizovaný standard má striktní pravidla, jak má být schéma sestaveno. Přímé vedení je použito ke spojení vstupních proměnných do bloků, dále spojení od bloků do výstupních proměnných, či dalších funkčních bloků.

Blokové schéma je funkční diagram, strukturovaný obraz (topologicko-geometrické znázornění) struktury systémů. Každý prvek blokového schéma je zpravidla černou skříňkou a obvykle jej zobrazujeme jako jednoduchý geometrický obrazec (čtverec, obdélník, trojúhelník, kruh atd.). Způsob spojení takovýchto prvků do jednoho komplexního systému bývá znázorňován šipkami, které udávají směr působení příslušných prvků na sebe, směr informačního toku od jednoho prvku systému k druhému.

A block diagram is a diagram of a system in which the principal parts or functions are represented by blocks connected by lines that show the relationships of the blocks. They are heavily used in engineering in hardware design, electronic design, software design, and process flow diagrams.


Životopis.

Od roku 1923 do roku 1925 studovala na umělecké škole ve Württembergu (nyní Národní akademie výtvarných umění ve Stuttgartu), katedře obrazového umění u profesora F. Ernsta H. Schneidlera. Po krátkodobém působení v oboru byla inspirována fotografií Edwarda Westona a Paula Outerbridge a změnila své zaměření na fotografii. Pak se přestěhovala do Berlína, kde v letech 1925 až 1926 tam a ve Wuppertalu vznikly její první komerční grafické práce (knižní grafika, layout a reklama). Svou první výstavu měla ve Wuppertalu v roce 1926. Na doporučení Otty Umbehra pracovala v letech 1927-1928 na několika fotografických studiích v soukromém ateliéru Waltra Peterhanse v Berlíně. Díky Peterhansovi se setkala s Ellen Rosenbergovou. Dvojice si v bývalé Peterhansově výtvarné dílně vybudovala fotografický ateliér, kde pořizovaly portrétní a reklamní fotografie a pojmenovali ji po svých dvou přezdívkách "Ringl" (Stern) a "Pit" (Rosenberg). V roce 1930 následovala první reklamní práce ve spolupráci s obrazovou agenturou "Mauritius". Ve stejném roce a ještě v letech 1932-1933 navštěvovala fotografický kurz Waltra Peterhanse v Bauhausu v Dessau a v Berlíně.  Po převzetí moci Národním socialismem v roce 1933 Stern emigrovala do Londýna. Do roku 1936 pracovala jako grafik na volné noze a reklamní fotografka. V těchto letech vznikly portréty, mimo jiné i takových osobností jako byli Bertolt Brecht, Helene Weigel a Karl Korsch.  V roce 1935 se vdala za argentinského fotografa Horacio Coppola (1906–2012), který také studoval v Bauhausu. V roce 1936 se jim narodila dcera Silvia a v témže roce se odstěhovali do Argentiny. V Buenos Aires si v roce 1937 otevřeli s Coppolou reklamní fotografické studio. Jejich moderní dům s ateliérem v Ramos Meija nedaleko Buenos Aires, se stal místem setkávání pro umělce, pokrokové spisovatele a intelektuály, jako byli Jorge Luis Borges, Pablo Neruda, Renate Schottelius, Clément Moreau, María Elena Walsh a psychoanalytička Marie Langer.  Od roku 1948 do roku 1950 pracovala na progresivním urbanickém plánu "Plan de Buenos Aires". Od roku 1956 do 1970 pracovala v argentinském Národním muzeu výtvarných umění v Buenos Aires, a také jako fotografka v oddělení v oddělení pro restaurování.  Od roku 1959 do 1960 působila jako odborný asistent fotografie na Univerzitě Resistencia del Chaco.  Jako fotografka pracovala až do roku 1985.

Výstavy.

Výběr výstav:

Grete Stern (9. května 1904, Elberfeld – 24. prosince 1999 Buenos Aires) byla německá fotografka a designérka, jejím manželem byl Horacio Coppola. Známou na mezinárodní úrovni se stala ve 30. letech díky spolupráci s umělkyní Ellen Auerbach (tehdy ještě Ellen Rosenberg). Společně založili fotostudio "ringl + pit". Její díla byla považována za významnou inovaci v portrétní a reklamní fotografii, ovlivnila celou řadu evropských a amerických umělců. Svým dílem se řadí mezi klasiky, jako jsou Horacio Coppola, Annemarie Heinrich, Anatole Saderman nebo Juan Di Sandro.

Grete Stern (9 May 1904 – 24 December 1999) was a German-Argentine photographer. Like her husband Horacio Coppola, she helped modernize the visual arts in Argentina, and presented the first exhibition of modern photographic art in Buenos Aires, in 1935.