Život.

Stepan Sosnovyj se narodil v roce 1896 v rolnické rodině. On a jeho mladší bratr Timofej se stali sirotky, když mu bylo 9 let. Díky svým díky opatrovníkům mohl studovat agronomii na Charkovském zemědělském a lesnickém ústavu. V meziválečném období publikoval několik statistických dokumentů věnovaných převážně pronájmu pozemků v Ukrajinské SSR. Na počátku roku 1932 byl obviněn z „antimarxistických předsudků“ a „podněcování antimarxistického sentimentu“. Poté byl nucen napsat rezignační dopis.  V letech 1932–1936 pracoval jako agronom v Jakimovském okrese v Záporožské oblasti. Byl svědkem hladomoru a tvrdil, že se v té době tvořil protisovětský sentiment.  V září 1941 mu bylo nabídnuto zaměstnání v Moskvě, ale odmítl a zůstal v okupovaném Charkově se dvěma syny, nemocnou manželkou a tchyní. Koncem listopadu 1941 byl nezaměstnaný. 24. listopadu 1941 dostal práci v okresní radě pro správu půdy v Charkově, kde pracoval jako vedoucí ekonomického a statistického oddělení. V červenci 1943 navštívil Německo v rámci delegace agronomů z oblasti Charkova. Na začátku srpna 1943, během bojů o Charkov, se jeho žena přestěhovala do Kyjeva se syny Vladimirem (* 1926) a Alexandrem (* 1927). Odtud se společně přesunuli do oblasti Oděsy.  Od 13. září 1942 do 24. ledna 1943 bylo na stránkách týdeníku "Nova Ukrajina" zveřejněno pět článků S. Sosnovyje věnovaných analýze událostí souvisejících s kolektivizací a hladem v letech 1932–1933 na Ukrajině. V článcích autor analyzoval proces znárodnění zemědělského sektoru v Ukrajinské SSR a kritizoval politiku bolševiků na venkově. Poznamenal, že v důsledku snížení počtu hospodářských zvířat v letech kolektivizace byla rovněž odstraněna ekonomická nezávislost ukrajinského rolníka. Analýza úlohy Strojních a traktorových stanice ukázala, že vytvoření a zavedení těchto vazeb na Ukrajině ve skutečnosti vedlo k vytvoření státního zemědělského monopolu. Při srovnání statistik s jinými roky věřil, že Ukrajina má od roku 1932 dost obilí, aby mohla nakrmit obyvatelstvo a dokonce i hospodářská zvířata. Poznamenal, že plán nadměrné sklizně zrna byl pro rolníky zabijákem, protože k jeho realizaci bylo užito každé i „poslední zrno“. Pomocí sčítání lidu SSSR z roku 1926 a řady otevřených statistických a ekonomických sbírek z 30. let dvacátého století byl Sosnovyj prvním ukrajinským vědcem, který se pokusil zhruba spočítat počet obětí hladu.  V letech 1943–1944 byl některými okupačními novinami na Ukrajině zveřejněn článek S. Sosnovyje „Pravda o hladu v letech 1932–1933“.  Mladší bratr Timofej († 1983), člen OUN-M, emigroval do zahraničí, kde se začal věnovat výuce a přispěl k šíření výzkumu svého bratra. 2. a 5. února 1950 byla studie Stepana Sosnového vydána emigrantskými novinami „Ukrajinski visti“ („Ukrajinské zprávy“) v německém městě Neu-Ulm pro vysídlené osoby ukrajinského původu. Ve stejném roce se objevil článek S. Sosnovyje o hladomoru v letech 1932–1933 jako samostatná brožura a v roce 1953 se objevil v anglickém překladu v prvním svazku dokumentární sbírky „Černých skutků Kremlu“, spolu s dalšími důkazy o hromadném ničení ukrajinského rolnictva v v letech 1928–1933.

Poválečné období.

Po válce neskrýval své jméno a příjmení, pracoval jako agronom a ekonom. 21. února 1950 byl zatčen zaměstnanci Ministerstva státní bezpečnosti Ukrajinské SSR, protože jeho bývalí spolupracovníci v Charkově svědčili proti němu. Odsouzen byl na 25 let v táborech nucené práce, s pětiletou ztrátou práv a úplnou konfiskací majetku. Šest let sloužil v táboře poblíž vlakového nádraží Šeksna v oblasti Vologda. Po propuštění získal invaliditu a usadil se ve vesnici Pavlovka, okres Arcyz, Oděsa. V té době zemřela jeho manželka Maria Derbek. V roce 1956, ve věku 62 let, se Sosnovyj podruhé oženil s Eufrosynou Poremskou. Brzy se manželé přestěhovali s jedním ze synů Štěpána Sosnovyje do Kyjeva. Usnesením Nejvyšší rady RSFSR ze dne 11. dubna 1958 byla ztráta práv proti němu zrušena a byl vymazán trestní rejstřík. Zemřel 26. března 1961 ve věku 66 let.

Stepan Nikolajevic Sosnovyj (23. března 1896, Rizdwianka – 26. března 1961, Kyjev) byl ukrajinský sovětský agronom-ekonom, autor první komplexní statistické studie o hladomoru z let 1932–1933 na Ukrajině.

Stepan Mykolayovych Sosnovy (March 23, 1896 in Rizdvyanka (now Syvaske), Russian Empire - March 26, 1961 in Kiev, Ukrainian SSR) was a Ukrainian-Soviet agronomist and economist and author of the first comprehensive study of the 1932-1933 Holodomor in Ukraine.


Životopis.

Alexander Wienerberger se narodil v roce 1891 (jiné zdroje uvádějí chybně 1898) v hlavním městě Rakouska-Uherska ve Vídni, v česko-židovské rodině. Ačkoli jeho otec byl národností Žid, Alexander se podle jeho dcery pokládal za Rakušana a ateistu.  Od roku 1910 do roku 1914 studoval na Filozofické fakultě na Vídni. Během první světové války byl mobilizován do rakousko-uherské armády, účastnil se bitev na východní frontě a v roce 1915 byl zajat. V roce 1917 se mohl přestěhovat do Moskvy, kde založil s přáteli chemickou laboratoř. Na podzim 1919 se pokusil uprchnout ze sovětského Ruska do Rakouska přes Estonsko na falešné doklady, ale v Pskově byl zatčen důstojníky Čeky a odsouzen za špionáž. Značnou část 20. let strávil ve vězení Lubjanka v Moskvě. Během jeho pobytu v ruském vězení sovětská vláda ocenila jeho odbornou kvalifikaci. Zahraniční vězni pracovali ve výrobě, Wienerberger byl jmenován inženýrem pro výrobu laků a barev a později pracoval v továrnách na výrobu výbušnin.  V roce 1927 se rozpadlo jeho manželství s Josefinou Rönimoisovou z rodiny baltských Němců, která spolu s dcerou Annemarie a synem Alexandrem zůstala v Estonsku (později se Annemarie přestěhovala do Rakouska).  V roce 1928 Wienerberger poprvé po zajetí navštívil své příbuzné ve Vídni a uzavřel nové manželství s Lilly Zimmermann, dcerou výrobce ze Schwechatu. Po jeho návratu do Moskvy byla zrušena omezení, která jeho manželce bránila přestěhovat se do Sovětského svazu. V roce 1931 se manželům narodila dcera Margot (sovětská vláda umožňuje ženě inženýra vrátit se do Vídně po dobu narození).  Na počátku 30. let žila rodina Wienerbergerů v Moskvě, kde Alexander zastával vedoucí pozici v chemické továrně. V roce 1932 byl poslán do Ljubučan (Moskevský kraj), kde byl technickým ředitelem továrny na umělé hmoty, a v roce 1933 byl poslán do podobné pozice v Charkově.

Fotografické doklady o hladomoru 1932–1933..

Wienerberger žil v Charkově, tehdejším hlavním městě ukrajinské SSR, byl svědkem masivního hladomoru a fotografoval scény, které viděl na ulicích města, navzdory hrozbě zatčení NKVD.  Během svého pobytu v Charkově tajně vytvořil asi 100 fotografií města během Hladomoru. Jeho fotografie zachycují fronty hladových lidí v obchodech, hladovějící děti, těla lidí, kteří zemřeli hlady v ulicích Charkova, i masové hroby obětí hladovění. Své fotografie vytvářel německou kamerou Leica, která mu pravděpodobně předali přátelé ze zahraničí.  V roce 1934 odešel Wienerberger do Rakouska a poslal negativy diplomatickou poštou prostřednictvím rakouského velvyslanectví. Rakouská diplomacie trvala na takové opatrnosti, protože byla vysoká pravděpodobnost prohlídky osobních věcí inženýra na hranici a nález fotografií mohl ohrozit jeho život. Po návratu do Vídně předal Wienerberger fotografie kardinálovi Theodorovi Innitzerovi, který je společně s generálním tajemníkem Mezinárodního výboru národnostních menšin Ewaldem Ammendem předal Lize národů.  V roce 1934 vydala Vlastenecká fronta v Rakousku Wienerbergerovy materiály jako malou brožuru s názvem „Rußland, wie es wirklich ist“ (Rusko, jaké skutečně je), ale bez uvedení zdroje Wienerbergerovy fotografie poprvé zpřístupnil veřejnosti v roce 1935 v knize „Musí Rusko hladovět? “("Muss Russland Hungern?") Ewald Ammende bez uvedení autora kvůli obavám o jeho bezpečnost. V roce 1939 vydal Alexander Wienerberger v Rakousku svou vlastní knihu vzpomínek o životě v Sovětském svazu, ve které jsou dvě kapitoly věnovány hladomoru. Fotografie byly také zahrnuty do jeho monografie publikované v roce 1942.  V roce 1944 Wienerberger sloužil jako styčný důstojník pro ROA. Po válce se mu podařilo zabránit přesunu do sovětských jednotek – skončil v americké okupační zóně v Salcburku, kde zemřel v roce 1955.

Alexander Wienerberger (8. prosince 1891, Vídeň – 5. ledna 1955 Salzburg ) byl rakouský chemický inženýr, který pracoval 19 let v chemických podnicích v SSSR. Je známý tím, že v Charkově vytvořil a uložil fotografie hladomoru z let 1932–1933, které jsou fotografickým dokladem masového hladovění obyvatel Ukrajiny v té době.

Alexander Wienerberger (December 8, 1891, Vienna — January 5, 1955, Salzburg) was an Austrian chemical engineer who worked for 19 years at chemical enterprises of the USSR. While he worked in Kharkiv, he created a series of photographs of the Holodomor of 1932-1933, which are photographic evidence of the mass starvation of the Ukrainian people at that time.


Stavba.

Do soutěže na stavbu turecké výsadkové lodě se přihlásilo několik zájmců – turecká loděnice RMK Marine s vlastním projektem, loděnice Desan s modifikací jihokorejské třídy "Dokdo", loděnice SEDEF s modifikací výsadkové a letadlové lodě "Juan Carlos" I (L61) španělské loděnice Navantia. Zpočátku projevil zájem i čínský dodavatel, později však svou účast zrušil. Roku 2013 bylo oznámeno, že plavidlo se španělskou pomocí postaví loděnice SEDEF v zátoce Tuzlay u Istanbulu. Slavnostní první řezání oceli na stavbu lodi proběhlo 30. dubna 2016. Během ceremoniálu turecký prezident Recep Tayyip Erdoğan uvedl, že "Anadolu" bude první turecké plavidlo provozující kolmostartující letouny F-35B Lightning II.  Kýl plavidla byl založen 7. února 2018. Dne 30. dubna 2019 bylo plavidlo v loděnici SEDEF poškozeno požárem, který vypukl na přídi. Nikdo nebyl raněn. Plavidlo bylo na vodu spuštěno 4. května 2019.

Konstrukce.

Trup plavidla navržený Navantií bude postaven z oceli, přičemž integraci jednotlivých systémů zajistí turecké zbrojovky Aselsan a Havelsan. Plavidlo ponese několik radarů, například 3D vyhledávací radar SMART-S Mk2 a dva navigační radary. Vyzbrojeno bude čtyři dálkově ovládanými zbraňovými stanicemi s 35mm kanónem Aselsan STOP, třemi dálkově ovládanými zbraňovými stanicemi s 12,7mm kulometem Aselsan STAMP a dvěma obrannými systémy Raytheon Phalanx CIWS.  Plavidlo bude mít garáž pro těžká vozidla a náklad (tanky, obrněné transportéry, kontejnery) o ploše 1410 m, garáž pro lehká vozidla (automobily, obrněné transportéry, kontejnery) o ploše 1165 m a hangár pro leteckou techniku o ploše 900 m. Plavidlo ponese několik typů člunů – dva vyloďovací čluny LCVP, čtyři LCM, 27 obojživelných obrněných vozidel AAV, jeden velitelský člun a jeden člun RHIB. Vyloďovací čluny budou operovat z doku na zádi.  Z paluby "Anadolu" by měly operovat především vrtulníky Sikorsky S-70B, T-129 ATAK a Boeing CH-47 Chinook. Letová paluba má celkem šest startovacích bodů pro vrtulníky a velitelský ostrov na pravoboku. "Anadolu" zároveň bude schopna provozovat bojové letouny F-35B Lightning II.  Pohonný systém tvoří pět dieselů MAN 16V32/40 a dva elektrické pody SISHIP eSiPOD, každý o výkonu 11 MW. Manévrovací schopnosti zlepšují dvě příďová dokormidlovací zařízení. Nejvyšší rychlost dosáhne 23 uzlů. Dosah bude 9000 námořních mil při plavbě ekonomickou rychlostí.

TCG Anadolu (L400) je víceúčelová vrtulníková výsadková loď stavěná od roku 2016 pro turecké námořnictvo. Její konstrukce vychází ze španělské výsadkové lodě "Juan Carlos" I (L61), přičemž příbuzná je rovněž australská třída "Canberra". Plavidlo je vyvíjeno pro čtyři hlavní druhy misí – přepravu a podporu vojenského výsadku, přepravu jednotek do operační oblasti (tzv. force projection), humanitární mise, nebo jako lehká letadlová loď. Turecko plavidlo klasifikuje jako lehkou letadlovou loď, neboť bude schopna operovat s bojovými letouny F-35B Lightning II.

TCG "Anadolu" (L-400) is an amphibious assault ship (LHD) of the Turkish Navy that can be configured as a light aircraft carrier. It is named after the peninsula of Anatolia (Turkish: "Anadolu") which forms the majority of the land mass of Turkey. The construction works began on 30 April 2016 at the shipyard of Sedef Shipbuilding Inc. in Istanbul, with the keel being laid 7 February 2018, and is expected to be completed in 2020. The vessel is intended to meet the various needs and requirements of the Turkish Armed Forces, such as sustaining long-endurance, long-distance military combat or humanitarian relief operations; while acting as a command center and flagship for the Turkish Navy.


Mládí a výchova.

Fatimeh Pahlaví se narodila v Teheránu v říjnu roku 1928. Byla desátým dítětem Rezá Šáha Pahlaví a jeho čtvrté a poslední manžely, Esmat Dowlatshahi. Její matka pocházela z dynastie Kádžárovců a za jejího otce se provdala v roce 1923. Fatimeh měla společnou matku s Abdulem Rezá Pahlaví, Mahmoudem Rezá Pahlaví a Hamidem Rezá Pahlaví.  Společně se svými bratry a rodiči žila v paláci Marble v Teheránu. Zde také navštěvovala dívčí školu.

Aktivity.

Během vlády jejího nevlastního bratra Muhammada Rezá Pahlaví vlastnila bowlingový klub a řídila svůj vlastní byznys. Byla spoluvlastníkem v několika firmách, zabývajících se stavbou, rostlinnými oleji a inženýrstvím. Její jmění činilo něco okolo 500 milionů amerických dolarů. Toto jmění pocházelo z válečných obchodů jejího manžela Khatamiho. Fatimeh se také účastnila bojů za lepší vzdělání dětí v Íránu.

Osobní život.

Fatimeh se vdala dvakrát. Její první civilní sňatek s Vincentem Lee Hillyerem uzavřela v Civitavecchii v Itálii v dubnu 1950. Hillyer konvertoval k islámu. Poté mohli uzavřít i církevní sňatek v Íránu, který se konal v květnu téhož roku na území íránské ambasády v Paříži. Hillyer byl dobrým přítelem jejího bratra Abdula. S Fatimeh se seznámili při návštěvě Íránu. Manželství nebo plně schváleno jejím vládnoucím bratrem Mohammedem a díky tomu se v Íránu netěšilo úspěchu. Společně měli tři děti; dva syny, Kayvana a Dariushe, a dceru Ranu, která zemřela nešťastnou náhodou během pádu ještě jako kojenec v roce 1954. Rozvedli se v září 1959.  Po rozvodu s Hillyerem se v listopadu 1959 provdala za Mohammada Amira Khatami, dominantního generála íránského letectva. Svatby se zúčastnil šáh a jeho tehdejší snoubenka Farah Diba.  Společně měli dva syny, Kambize (* 1961) a Ramina (* 1967) a dceru Pari (* 1962). Pár odešel z Íránu po revoluci v roce 1979. V následujících letech žili v Londýně.

Smrt.

Fetimeh zemřela ve věku 58 let v Londýně dne 2. června 1987.

Fatimeh Pahlaví (30. října 1928 – 2. června 1987) byla íránská princezna. Byla desátým dítětem Rezá Šáha Pahlaví a nevlastní sestrou Muhammada Rezá Pahlaví.

Fatemeh Pahlavi (; 30 October 1928 – 2 June 1987) was Reza Shah Pahlavi's tenth child and half-sister of Mohammad Reza Pahlavi. She was a member of the Pahlavi dynasty.


Návrh.

LSM byl navržen tak, aby mohla být implementována politika mandatorního řízení přístupu při co nejmenších možných zásazích do původního jádra. LSM nepoužívá metodu System Call Interposition, která je implementována v jiných bezpečnostních nástrojích, jako je například Systrace, jelikož se tato metoda nedá škálovat pro souběh více procesorových jader a je zranitelná vůči Time of check to time of use (TOCTTOU) útokům. Místo kontrolování přístupu procesů ke zdrojům LSM implementuje "záchytné body" (upcall, volání z jádra do konkrétní implementace modulu) na všechna místa, kde uživatelské volání dotazuje důležitou součást kernelu, například inode nebo Task Control Block. Cílem projektu je tedy co nejjednodušeji vyřešit kontrolu přístupu při minimálních zásazích do jádra.  Cíl LSM je velmi blízký problému systémového auditu, pro kvalitní auditing je však potřeba každý pokus o přístup ke zdrojům jádra logovat, což LSM nemůže. Takováto vlastnost by potřebovala mnohem více "záchytných bodů", aby byly zaznamenány i zamítnutá systémová volání mimo kritické oblasti.  Poprvé byl návrh LSM popsán ve studii Linux Security Modules: General Security Support for the Linux Kernel prezentované v roce 2002 na konferenci USENIX Security. Na stejné konferenci byla prezentována i práce Using CQUAL for Static Analysis of Authorization Hook Placement, která popisuje automatizovanou analýzu kernelu a otázku, zdali byly záchytné body vloženy na všechna potřebná místa linuxového jádra.

Historie.

V roce 2001 na summitu Linux Kernel organizace NSA navrhla, aby byl v jádře Linux 2.5 implementován modul SELinux. Linus Torvalds odmítl s argumentem, že je ve vývoji několik různých bezpečnostních projektů a jelikož se všechny výrazně liší, linuxová komunita ještě nedošla ke konsenzu, jak má bezpečnost Linuxu vypadat. Místo toho Linus komunitě navrhl, aby vytvořila modul schopný používat různé implementace.  V návaznosti Crispin Cowan navrhl LSM: interface pro linuxové jádro, který poskytuje dostatek "záchytných bodů" umožňující volat z jádra externí modul (Loadable kernel module), umožňující modulu vynutit mandatory access control. V následujících dvou letech byl vývoj vedený pod záštitou LSM komunity s příspěvky od společností Immunix Corporation, NSA, IBM, Silicon Graphics, ale i od mnoha jednotlivců. Nakonec bylo LSM přijato do standardního Linuxového jádra verze 2.6 v prosinci 2003.  V roce 2006 si vývojíři linuxového jádra všimli, že SELinux je jediný široce užívaný bezpečnostní modul, a proto bylo navrženo, aby bylo LSM z kernelu opět odstraněno a aby jádro dostalo "napevno" pouze SELinux. Ve vývoji však bylo mnoho různých modulů, například AppArmor, Linux Intrusion Detection System, FireFlier, CIPSO, Multi ADM a další. Tato snaha měla dva výsledky, vývojáři "vedlejších" větví modulů pro LSM se začali snažit své produkty více prosazovat do hlavního proudu Linuxu a za druhé Linus opět potvrdil otevřenost systému: trval na tom, že LSM zůstane v jádru, jelikož nechce zkoumat, který z bezpečnostních modelů je nejlepší a tato volba zůstává na konečném uživateli. LSM se vší pravděpodobností přetrvá i dále, jelikož jsou stále přijímány další bezpečnostní moduly, jako například TOMOYO Linux v červnu 2009 nebo AppArmor v říjnu roku 2001.

Linux Security Modules (LSM) je v informatice název frameworku, který umožňuje v jádře Linuxu implementovat různé bezpečnostní politiky. Framework je licencován pod GNU General Public License a je standardní součástí jádra Linuxu od verze 2.6. V oficiálním jádru jsou v současnosti též moduly AppArmor, SELinux, Smack a TOMOYO Linux.

Linux Security Modules (LSM) is a framework that allows the Linux kernel to support a variety of computer security models while avoiding favoritism toward any single security implementation. The framework is licensed under the terms of the GNU General Public License and is a standard part of the Linux kernel since Linux 2.6. AppArmor, SELinux, Smack, and TOMOYO Linux are the currently accepted modules in the official kernel.


Životopis.

Pocházel ze starobylého šlechtického rodu Pauletů (pravopis jména kolísal v 17. a 18. století mezi podobami "Paulet" a "Powlett"), narodil se jako mladší syn Harryho Pauleta, 4. vévody z Boltonu (1691–1759), byl vnukem irského místokrále 2. vévody z Boltonu. Studoval ve Winchester College a na námořní akademii v Portsmouthu, v roce 1739 vstoupil do námořnictva a díky rodinným konexím byl již ve dvaceti letech kapitánem. Za války o rakouské dědictví velel lodi "Oxford", s níž se zúčastnil bitvy u Cartageny (1741) a u Toulonu (1744). Po bitvě u Toulonu svědčil u válečného soudu proti admirálu Lestockovi. Později pod admirálem Boscawenem sloužil v Indii. Po návratu do Anglie inicioval válečný soud proti admirálu Thomasu Griffinovi, jejich vztah vyvrcholil soubojem v roce 1756.  V letech 1751–1764 byl členem Dolní sněmovny, zastupoval postupně města Christchurch, Lymington a Winchester, v Lymingtonu byl také čtyřikrát starostou. Souběžně pokračoval ve službě u námořnictva, v roce 1755 byl souzen válečným soudem za svévolné opuštění flotily se svou lodí. Ještě před sedmiletou válkou požádal premiéra vévodu z Newcastle o admirálskou hodnost, ale povýšen byl až během sedmileté války (kontradmirál 1756, viceadmirál 1759). S ohledem na veřejné mínění však nikdy nedostal samostatné velení.  Po sebevraždě staršího bratra Charlese v roce 1765 zdědil titul "vévody z Boltonu" a vstoupil do Sněmovny lordů, v roce 1766 byl jmenován členem Tajné rady a obdržel několik čestných postů (od roku 1767 do smrti byl viceadmirálem v hrabstvích Hampshire a Dorset), v letech 1766–1770 byl guvernérem na ostrově Wight. V Horní sněmovně reprezentoval stanoviska toryů, v roce 1770 dosáhl hodnosti admirála. Koncem 70. let přešel do opozice kvůli nesouhlasu s válkou proti USA, v roce 1779 byl účastníkem válečného soudu nad admirálem Keppelem. Po pádu Northovy vlády získal úřad lorda místodržitele v hrabství Hampshire (1782–1794).  Byl dvakrát ženatý, poprvé s Mary Nunn, jeho druhou manželkou byla Catherine Lowther, dcera generála a dlouholetého guvernéra na Barbadosu Roberta Lowthera. Z prvního manželství pocházela dcera Mary Henrietta (1753–1779), provdaná za 5. hraběte ze Sandwiche. Dcera Catherine Margaret (1766–1807) z druhého manželství byla manželkou 1. vévody z Clevelandu.  Harryho úmrtím zanikl titul vévody z Boltonu, na vedlejší linii Pauletů přešel jen titul markýze z Winchesteru. Dědicem titulu se stal George Paulet, 12. markýz z Winchesteru (1722–1800).

Harry Paulet (respektive Powlett), 6. vévoda z Boltonu ("Harry Paulet, 6th Duke of Bolton, 11th Marquess of Winchester, 11th Earl of Wiltshire, 11th Baron Paulet of St John") (6. listopadu 1720 – 25. prosince 1794) byl britský admirál a politik. Během kariéry využíval vlivného postavení své rodiny, proslul však jako málo disciplinovaný námořní důstojník a několikrát stál před válečným soudem. Po sebevraždě staršího bratra Charlese zdědil v roce 1765 titul vévody z Boltonu a vstoupil do Sněmovny lordů, získal též řadu správních funkcí v několika hrabstvích. V roce 1770 dosáhl hodnosti admirála. Zemřel bez potomstva a jeho úmrtím zanikl titul vévody, na vzdálenější příbuzenstvo přešel jen titul markýze z Winchesteru, který rod užívá dodnes.

Admiral Harry Powlett, 6th Duke of Bolton PC (6 November 1720 – 25 December 1794) was a British nobleman and naval officer.


Charakteristika.

Enterobakterie jsou rovné tyčinky 1-6 μm dlouhé a 0,3-1 μm široké, netvoří spory a dle Grama se barví negativně. Pohyblivé druhy mají peritrichní bičíky.  Jsou to nenáročné bakterie, chemoautotrofní a většinou prototrofní. Mohou fermentovat glukózu za tvorby plynu a redukují nitráty. Většinou tvoří katalázu, ale oxidáza jsou negativní. Patří mezi mezofilní bakterie, rostou v teplotním rozmezí mezi 18-40 °C, optimální teplota je 37 °C. Nevadí jim vysoká koncentrace žlučových solí, toho se využívá při přípravě výběrově diagnostických půd.

Antigenní struktura.

Enterobakterie jsou gramnegativní bakterie, jejich buněčná stěna tedy obsahuje lipopolysacharidy zakotvené ve vnější membráně. Ty působí jako endotoxiny a stimulují imunitní systém hostitele. Vedlejší polysacharidové řetězce lipopolysacharidů se nazývají O-antigen. V tomto znaku jsou enterobakterie velmi variabilní, existuje velké množství různých forem O-antigenu i v rámci jednoho druhu. U pohyblivých enterobakterií popisujeme antigeny bičíku, tzv. H-antigeny. I u H-antigenu známe mnoho jeho forem. U některých dalších rodů popisujeme i tzv. K-antigen.  Podle antigenní struktury jednotlivých enterobakterií dělíme druhy na jednotlivé sérovary.

Kultivace.

Enterobakterie nejsou příliš náročné na živiny ani na atmosféru, kultivují se aerobně při 37 °C. Vyrábí se výběrově diagnostické půdy speciálně pro enterobakterie, například Endův a MacConkeyův agar, Deoxycholát-citrátový agar, Salmonella-Shigella agar nebo agar s briliantovou zelení. Druhy, které jsou schopné zužitkovat citronan jako jediný zdroj uhlíku, rostou na Simmonsově citrátovém agaru.  Součástí většiny takových půd je laktóza a indikátor pH - roste-li na agaru enterobakterie, která je schopná štěpit mléčný cukr, pH poklesne a dojde ke změně zbarvení agaru (zrůžoví, v případě Endova agaru). Inhibiční sloužkou bývají žlučové soli nebo další látky.

Enterobakterie a jejich význam.

Většina enterobakterií jsou saprofyti a mutualisté trávícího ústrojí, tvoří součást obligátní mikroflóry střeva. Vyskytují se také ve vodě, v půdě a na rostlinách. Tzv. koliformní bakterie, tedy "Escherichia coli" a další druhy štěpící laktózu, jsou indikátorem fekálního znečištění pitné vody.

Patogenní druhy.

Mezi enterobakteriemi nalezneme také fakultativní patogeny, které způsobují onemocnění jen u oslabených jedinců, a vyloženě obligátně patogenní organismy, které způsobují závažná onemocnění lidí i zvířat. Některé druhy způsobují nemoci rostlin.

Rody.

"Údaje z Bergey's manual, 2001"

Enterobacteriaceae, běžně zvaná enterobakterie, je rodově i druhově početná čeleď zahrnující gramnegativní, fakultativně anaerobní tyčinky, z nichž většina žije ve trávicím traktu obratlovců jako přirozená součást mikroflóry střeva. Většina je nepatogenních, ale některé jsou podmíněně patogenní a některé druhy jsou nebezpečnými původci vážných i smrtelných nemocí (např. "Salmonella", "Shigella", "Y. pestis", některé kmeny "E.coli")

Enterobacteriaceae is a large family of Gram-negative bacteria. It was first proposed by Rahn in 1936, and now includes over 30 genera and more than 100 species. Its classification above the level of family is still a subject of debate, but one classification places it in the order Enterobacterales of the class Gammaproteobacteria in the phylum Proteobacteria.


Mládí.

Rodrick Wayne Moore Jr. se narodil 22. října 1998 ve městě Compton v Kalifornii, kde také vyrůstal. Chodil na školy Carson Senior High School a Westchester Enriched Sciences Magnet. Rap ho fascinoval už od osmi let, svou vlastní hudbu si začal produkovat v šestnácti. V mládí byl členem gangu SouthSide Compton Crips.

Kariéra.

Počátky (2018–2019).

V listopadu vydal svůj první mixtape "Feed Tha Streets", v březnu 2018 následovalo EP "Be 4 Tha Fame". V téže době si ho všimnul rapper Nipsey Hussle, který ho nechal vystoupit na svém koncertě v Los Angeles.  V červenci 2018 si od známého producenta London on da Track koupil beat pro singl „Die Young“, který byl jeho průlomem. Píseň na YouTube sesbírala 80 milionů zhlédnutí a na Spotify 120 milionů streamů. V říjnu 2018 mu vypomohl další proslulejší rapper – Meek Mill, který ho nechal vystoupit na svém koncertě ve Filadelfii. Současně nahrál sloku pro Meek Millovu píseň „Splash Warning“ z alba "Championships". V listopadu 2018 vydal svůj druhý mixtape "Feed Tha Streets II". Mixtape obsahoval dříve zveřejněný singl „Die Young“ (99. příčka v žebříčku Billboard Hot 100) a i díky tomu se umístil na 67. příčce v žebříčku Billboard 200. Mixtape byl v únoru 2020 oceněn certifikací zlatá deska.  V únoru 2019 vydal Nipsey Hussle singl „Racks in the Middle“, na kterém Roddy Ricch hostoval spolu s producentem Hit-Boyem. Smrt Nipseyho Husslea z března téhož roku vedla k zvýšení zájmu o jeho hudbu. Singl „Racks in the Middle“ se tak umístil na 26. příčce žebříčku Billboard Hot 100 a získal platinovou certifikaci. V roce 2020 byla píseň oceněna cenou Grammy za Best Rap Performance. Roddy Ricch v červnu hostoval na singlu „Ballin'“ od producenta Mustarda a tím společně vytvořili vzájemně dosud nejúspěšnější počin, když se singl vyšplhal na 11. příčku žebříčku Billboard Hot 100 a získal 3x platinovou certifikaci.

Please Excuse Me for Being Antisocial a „The Box“ (2019–2020).

V prosinci 2019 vydal u Atlantic Records své debutové album "Please Excuse Me for Being Antisocial". Album debutovalo na první příčce žebříčku Billboard 200 se 101 000 prodanými kusy (po započítání streamů) v první týden prodeje. V únoru 2020 vydal singl „The Box“, který se rychle vyhoupl na první příčku žebříčku Billboard Hot 100 a strávil na ní jedenáct týdnů a téměř tak zopakoval úspěch singlu „Old Town Road“ od rappera Lil Nas X, který se v roce 2019 udržel na vrcholu hitparády devatenáct týdnů. Ricchův hit se v USA stal 4x platinovým. Album se brzy poté dočkalo certifikace platinová deska za prodej přes milion kusů (po započítání streamů). V hitparádě se dále umístily písně „High Fashion“ (ft. Mustard) (20. příčka, platinový singl), „Big Stepper“ (98. příčka, zlatý singl), „Start wit Me“ (ft. Gunna) (56. příčka, platinový singl) a „Tip Toe“ (ft. A Boogie wit da Hoodie) (73. příčka, zlatý singl).  V roce 2020 hostoval na úspěšných singlech „Letter to Nipsey“ od Meek Milla (73. příčka), „Walk Em Down“ od NLE Choppa, „Numbers“ od A Boogie wit da Hoodie (23. příčka) a především „Rockstar“ od DaBaby (1. příčka).

Diskografie.

Úspěšné singly.

Umístěné v žebříčku Billboard Hot 100:

Rodrick Wayne Moore Jr., spíše známý pod svým pseudonymem Roddy Ricch (* 22. října 1998 Compton, Kalifornie), je americký rapper, zpěvák a textař. V prosinci 2019 debutoval albem "Please Excuse Me for Being Antisocial", které se umístilo na první příčce žebříčku Billboard 200. Obsahovalo i hit „The Box“, který se po jedenáct týdnů držel na první příčce žebříčku Billboard Hot 100.

Rodrick Wayne Moore Jr. (born October 22, 1998), known professionally as Roddy Ricch, is an American rapper, singer, and songwriter. He is signed to Atlantic Records through his imprint, Bird Vision Entertainment. He released his debut mixtape "Feed Tha Streets" in 2017 and his second "Feed Tha Streets II" in 2018, the latter peaking at number 67 on the US "Billboard" 200 and including his first "Billboard" Hot 100 charting single "Die Young". In February 2019, Ricch was featured on Nipsey Hussle's single "Racks in the Middle"; months later, he was featured on Mustard's single "Ballin'", which reached the top 20 of the "Billboard" Hot 100.


Popis.

Dosahuje výšky v kohoutku kolem 50-66 cm, tělo měří na délku 92-110 cm a hmotnost se pohybuje mezi 12-22 kg. Srst na hřbetě a bocích je zbarvena oranžovohnědě; brada, hrdlo, břišní strana těla a zadek je zbarven bíle. Na „kolenou“ má chomáčky delší srsti. Ocas je krátký, dlouhý 6-15 cm, na vrchní straně černý nebo tmavě hnědý, na spodní straně bílý. Kolem očí má bílý kruh, pod každým ušním boltcem černou skvrnu, vyznačující umístění pachových žláz, dlouhý krk a prominentně červené nozdry. Růžky s prstenci, které mají pouze samci, jsou špičaté a většinou neměří více jak 15 cm.

Chování.

Oribi žije samostatně, v páru nebo případně v malých skupinkách tvořených jedním samcem a obvykle dvěma nebo více samicemi. Během horkých dnů oribi odpoledne odpočívá ve stínu keřů a aktivní je ráno a večer. Během období dešťů preferují čerstvou, zelenou trávu a mladé výhonky, které často vyhledávají v oblastech postižených ohněm. Velice rádi olizují sůl.  Pokud spatří predátora (lva, leoparda, karakala, hyenu, psy hyenovité, šakaly), obvykle se snaží skrýt skrčením ve vysoké vegetaci. Pokud je však predátor příliš blízko, ihned opustí vegetační úkryt a vydá se na prchavý útěk. U vodních zdrojů hrozí této antilopě velké nebezpečí i ze strany krokodýlů; mláďatům ze strany orlů.  Samci vlastní teritoria, která si značí výměškem pachových žláz, močí nebo trusem. V období rozmnožování, tedy mezi srpnem a prosincem, se samec spáří se všemi samicemi, které se vyskytují na území jeho teritoria. Samic však nebývá na jednom území mnoho, obvykle jedna nebo dvě. Samice rodí jediné mládě po 6 až 7 měsíční březosti. Prvních 9 až 10 týdnů je mládě skryto ve vysoké vegetaci, kde ho pravidelně navštěvuje, očišťuje a kojí. Matku opouští ve věku čtyř až pěti měsíců.

Ohrožení a ochrana.

Člověk tento druh antilopy nejvíce ohrožuje dvěma faktory:  Dnes patří oribi podle Červeného seznamu ohrožených druhů (IUCN) mezi druhy závislé na ochraně ("Lower Risk Conservation Dependent"). Je součástí WWP Species Project, který se již dlouhodobě snaží o reintroduci tohoto druhu zpět do volné přírody a zároveň zkoumá jeho početnost ve volné přírodě.

Poddruhy.

Rozeznáváme 13 poddruhů:  Ze všech 13 poddruhů jsou dva vážněji ohroženy: oribi Haggardova ("Ourebia ourebi haggardi"), v Červeném seznamu IUCN zařazena do kategorie zranitelných druhů (VU C1) a oribi keňská ("Ourebia ourebi kenyae"), v současné době již vyhynulá (EX).

Oribi ("Ourebia ourebi") je malá a štíhlá antilopa obývající velkou část subsaharské Afriky. Vyskytuje se na území Senegalu, napříč až k západní a střední Etiopii a jižnímu Somálsku, jižně až k východní a jižní části Keni, severní Botswany, Ugandy a Angoly. Proměnlivě obývá i Mosambik, Zimbabwe a střední a východní část Jihoafrické republiky.

The oribi (; "Ourebia ourebi") is a small antelope found in eastern, southern and western Africa. The sole member of its genus, the oribi was first described by the German zoologist Eberhard August Wilhelm von Zimmermann in 1782. Eight subspecies are identified. The oribi reaches nearly at the shoulder and weighs. This antelope features a slightly raised back, and long neck and limbs. The glossy, yellowish to rufous brown coat contrasts with the white chin, throat, underparts and rump. Only males possess horns; the thin, straight horns, long, are smooth at the tips and ringed at the base.


E-5.

E-5 měl podle plánu vážit mezi 5–10 tunami a tvořit tak základ pro lehké tanky, fungující jako průzkumné, přepravní a lehká stíhací vozidla, podobného typu jako britský Universal carrier. Informace o této třídě jsou k dispozici jen velmi málo a z neoficiálních zdrojů, takže je možné, že třída E-5 je pouze poválečnou fabrikací.

E-10.

E-10 měl být nástupcem Panzera 38(t) a jeho vzhled se na tomto modelu zakládal. Podvozek Panzera 38(t) byl rozšířen a předělán. Tento nový model byl přejmenován na PzKpfw 38 (d), d stálo pro "deutsch" (Německý) jako protiklad (t) pro "tschechisch" (Český). Tyto modely na novém podvozku byly ve váhových rozmezích 10–25 tun.  Smyslem E-10 bylo vytvořit skupinu nových stíhacích tanků jako náhradu za Jagdpanzer 38(t) (neboli tank hetzer) a také novou skupinu Waffenträgerů vyzbrojenou těžkým protitankovým dělem.

E-25.

E-25 byl ve váhové třídě 25–50 tun, Měl fungovat jako nástupce všech strojů na podvozcích tanků Panzer III a Panzer IV. Tato skupina by zahrnovala střední průzkumné vozy, Jagdpanzer a těžké Waffenträgery.

E-50 Standardpanzer.

E-50 Standardpanzer měl operovat jako standardní střední tank, zastupující Panthera a Tigera a tanky založené na těchto modelech. Váha by se u E-50 pohybovala od 50 do 75 tun, výzbroj měl tvořit 8,8cm kanon tanku Tiger II (který byl dostatečně výkonný a dobře zavedený ve výrobních závodech i v zásobovacích liniích Wehrmachtu) a stroj měl sdílet maximální možné množství komponent se sesterským projektem E-75 – podvozek například měl využívat totožné sestavy náprav a pojezdů, ale pouze v počtu šesti párů pojezdových kol oproti osmi u E-75.

E-75 Standardpanzer.

E-75 Standardpanzer měl být standardním těžkým tankem použitým jako nástupce Tigera II a Jagdtigera. Jeho design se měl podobat E-50, měl však být těžší v rozmezí od 75 do 100 tun. Předpokládalo se použití stejného děla 8,8 cm jako u tanku Tiger II a sesterského projektu E-50 a motoru Maybach odvozeného od pohonné jednotky tanku Tiger II s výkonem navýšeným na 900 koňských sil, se kterým měl stroj dosahovat maximální rychlostí až 40km/h, ale nikdy se nedostal přes fázi návrhu a nebyly postaveny žádné prototypy

E-100.

E-100 měl být supertěžký průlomový tank, levnější alternativa k supertěžkému tanku 'Maus'. Konstrukčně se jednalo o v podstatě zvětšený podvozek Tigera II. E-100 měl být původně vybaven stejnou věží jako Maus, osazenou 12,8cm kanonem, později bylo rozhodnuto o osazení této věže 15cm kanonem a nakonec padl návrh na osazení stroje dokonce 17cm kanonem, což by v případě realizace tohoto návrhu znamenalo kompletní přestavbu stroje na těžký sturmgeschütz, jelikož objemný závěr 17cm děla by nebylo možné instalovat do jakékoliv věže, kterou by mohlo být možné instalovat na podvozek E-100, nemluvě o značně obtížné manipulaci s těžkou a objemnou municí ve stísněném vnitřním prostoru věže. Pohon prototypu zajišťoval motor Maybach HL 234 o výkonu 700 koní, tedy stejný motor, který poháněl již zhruba o polovinu lehčí stroje Panther a Tiger II (a již při instalaci v Tigeru II byl považován za poněkud poddimenzovaný). Stroje "sériové" výroby měly být poháněny zcela novým, větším motorem Maybach o výkonu 1200 koní, který však v době stavby prototypu nebyl k dispozici. Vývoj a konstrukce prototypu E-100 začala v roce 1944, byla však zastavena když Adolf Hitler nařídil konec vývoje Mause.  Ke konci války byl hotov pouze podvozek E-100, který byl transportován do Spojeného království, otestován a později zničen.  Technická data tanku E-100: Posádka 6 mužů Hmotnost 140 000 kg Rozměry délka 10 200 mm, šířka 4450 mm, výška 3290 mm Pancéřování 40 až 240 mm Pohon (prototyp) dvanáctiválec Maybach HL 234 Výkon motoru 700 kW Max. rychlost 40 km/h na silnici (teoretická) Dojezd 120 km po silnici Výzbroj (plánovaná) kanon 15 cm KwK 44 L/38 s 50 náboji, 7,5 cm KwK 44 L/36,5 s 200 náboji, kulomet MG 34 (ráže 7,92 mm)

Názvem Panzerkampfwagen E s číselným označením byly během druhé světové války (resp. od roku 1943) označovány experimentální obrněná vozidla, tanky a vývojové vzory určené pro Wehrmacht. Písmeno E znamenalo "Entwicklungstyp" – vývojový typ. Poté následovalo označení hmotnostní kategorie daného typu.

The "Entwicklung" series (from German "Entwicklung", "development"), more commonly known as the E-Series, was a late-World War II attempt by Nazi Germany to produce a standardised series of tank designs. There were to be standard designs in five different weight classes (E-10, E-25, E-50, E-75 and E-100) from which several specialised variants were to be developed. This intended to reverse the trend of extremely complex tank designs that had resulted in poor production rates and mechanical unreliability.


Ženské psaní proti patriarchálnímu řádu.

Projekt ženského psaní je spojen s francouzskými feministickými teoretičkami Hélène Cixous, Luce Irigaray a Julií Kristevou. Teorie o specifické formě psaní je založena na kritice západní falocentrické kultury a patriarchálním řádu, který funguje na základě binárních opozicí (muž/žena) a pojímání ženy jako nedokonalého (kastrovaného) muže. Takový řád se podle těchto teoretiček projevuje nejen v náboženství, filozofii a sociálních vztazích, ale také v jazyce. Proto, abychom mohli patriarchální dichotomie nahradit pouhými rozdíly mezi mužem a ženou, falocentrismus zaměnit za decentralizaci a přehodnotit pojímání ženy, je třeba redefinovat používání jazyka. Teorie ženského psaní totiž počítá s tím, že sociálních změn nelze dosáhnout bez proměny jazyka a literárního vyjadřování.

Spojení fyzického těla a literární tvorby.

Ženské psaní specifickým způsobem využívá přesvědčení, že je vnímání žen v západní kultuře redukováno pouze na jejich fyzické tělo (jsou pannami, prostitutkami, manželkami svých mužů, sexuálními objekty). Cixous, autorka jednoho z nejvýznamnějších děl feministické literární teorie "Smích medúzy", říká, že důraz na tělesnost a emocionalitu umožňuje ženám vyjádřit to, co je na nich jedinečné a co bylo potlačováno kulturou vytvořenou v patriarchálním řádu. Fyzické tělo je chápáno jako důležitá složka ženské identity a tvůrčí nástroj. Žena by podle Cixous měla nechat psát své tělo.  Stejně jako Cixous i Luce Irigay klade důraz na ženskou tělesnost a sexualitu, pomocí které mohou ženy najít svojí jedinečnou identitu a vymanit se z falocentrického světa. Sexuální potěšení (autoerotika) pomůže ženám zbavit se představy nedokonalého kastrovaného muže, ke kterému jsou přirovnávány.  Ženské psaní pracuje s kategorií přebytku. Literární tvorba je totiž velmi expresivní, do jisté míry nekontrolovatelný proces, při kterém hraje hlavní roli sexualita a tělesnost, jimž je podřízen rytmus vět, používání gramatického rodu nebo třeba druhy metafor.

Restrukturalizace jazyka.

S potřebou restrukturalizace jazyka a redefinicí současných lingvistických teorií přišla teoretička Julia Kristeva. Vytvořila pojem „matriarchální jazyk“, tedy jazyk nezatížený logickými pravidly „mužského diskurzu“. Používání matriarchálního jazyka podle ní vyžaduje návrat k předspolečenskému sémiotickému řádu, který není zatížený uvědomělou symbolizací. Matriarchální jazyk je spojen s preoidipálním vztahem matky a dítěte, obdobím předcházejícím vstupu dítěte do symbolického světa svého otce.  Sémiotické je, jak říká Kristeva, to, co je původní a nedefinovatelné. Sémiotický řád v sobě skrývá revoluční potenciál a ohrožuje symbolický řád. Matriarchální jazyk lze identifikovat v oblasti umění, v literárních dílech v rámci ženského psaní.

Autoři a autorky žensky psaných textů.

Cixous nespojuje ženské psaní pouze s ženskými autorkami. Specifický způsob literární tvorby si podle ní osvojila také řada mužů. Mezi nimi James Joyce, Heinrich von Kleist nebo Jean Genet. Za ženské autorky zabývající se ženským psaním považuje Virginii Woolf, Marguerite Duras, Clarice Lispector a samu sebe.

Zdroje.

Bendová, Hana. 2008. "Srbská ženské próza pro r. 1995". Bakalářské diplomová práce, Fakulta sociálních studií Masarykovy univerzity v Brně Filipowicz, Marcin. "Tvorba Boženy Němcové v kontextu projektu écriture féminine"'. (3.5.2009) Jones, Ann Rosalind. "Writing the Body - Toward an Understanding of l'Écriture féminine". (3.5.2009) Moi, Toril. 1995. "Marginality and Subversion: Julia Kristeva". In Sexual/Textual Politics: Feminist Literary Theory. London: Routlege Šimůnek, Michal. 2004. "Cixous, Hélèn – Heslář časopisu Revue pro média". in Revue pro média 2004, číslo 4 dostupný na (3.5.2009) Internetové stránky Stanford Presidential Lectures in the Humanities and Arts (3.5.2009

Ženské psaní neboli écriture féminine je teorie, která vznikla v sedmdesátých letech ve Francii. Je významnou součástí feminismu. Pojednává o postavení ženy ve společnosti, vymezuje nový způsob literárního vyjádření a užití jazyka.

Écriture féminine, or "women's writing", is a term coined by French feminist and literary theorist Hélène Cixous in her 1975 essay "The Laugh of the Medusa". Cixous aimed to establish a genre of literary writing that deviates from traditional masculine styles of writing, one which examines the relationship between the cultural and psychological inscription of the female body and female difference in language and text. This strand of feminist literary theory originated in France in the early 1970s through the works of Cixous and other theorists including Luce Irigaray, Chantal Chawaf, Catherine Clément, and Julia Kristeva and has subsequently been expanded upon by writers such as psychoanalytic theorist Bracha Ettinger. who emerged in this field in the early 1990s,


Vývoj.

Cílem rozsáhlého francouzského modernizačního programu Scorpion je nejen vývoj nové generace bojových vozidel, ale také řady moderních elektronických systémů (komunikace, sdílení dat, situační povědomí) a odpovídající taktiky nasazení. Program realizuje konsorcium GME ("Groupement Momentané d'Entreprises") tvořené společnostmi Nexter Systems, Renault Trucks Defense a Thales. Vyvíjeny jsou dva typy vozidel: kolové bojové vozidlo EBRC Jaguar a kolový obrněný transportér VBMR Griffon (Véhicule Blindé Multi-Role). Obě vozidla budou sdílet celou řadu komponentů. Francouzská armáda plánuje, že do roku 2025 získá 110 vozidel Jaguar a 780 vozidel Griffon. Dodání prvního vozidla Jaguar je plánováno na rok 2020. Vozidlo Jaguar má ve službě nahradit kolová bojová vozidla AMX-10RC, ERC 90 Sagaie a dále obrněné vozidlo VCAC Mephisto nesoucí protitankové střely HOT.  V červnu 2017 belgická vláda odsouhlasila plán na zakoupení 60 vozidel Jaguar a 417 vozidel Griffon, které by nahradily obrněné transportéry (6x6) Piranha IIIC a obrněné automobily (4x4) Dingo 2 belgické armády. Dodávky mají proběhnout v letech 2025-2030.  Prototyp Jaguaru byl veřejnosti představen 16. května 2018 a následně vystaven na veletrhu Eurosatory 2018.

Konstrukce.

Posádku Jaguaru tvoří tři osoby: velitel a střelec ve věži a řidič sedící v přední části vozidla. Jaguar bude začleněn do francouzskou armádou využívaného komplexního digitálního systému velení, řízení, spojení, sledování, zaměřování cílů a průzkumu C4ISTAR. Vozidlo má hmotnost 25 tun. Základní pancéřová ochrana konstrukce (STANAG 4569 IV) odolá kulometné munici ráže 14,5 mm a výbuchu 10 kg TNT pod kolem. Pancéřování bude možné zesílit přidáním přídavných plátů. Vozidlo je koncepce 6x6. Motor má výkon 360 kW. Dojezd je 800 km.  Jaguar ponese moderní dvoumístnou dělovou věž vyzbrojenou teleskopickým 40mm kanónem CT 40 se zásobníkem AHS obsahujícím dva druhy munice. Kanón bude plně stabilizován pomocí systému GCE a schopen efektivní střelby i za jízdy. Sekundární zbraní je 7,62mm kulomet a dvě protitankové řízené střely páté generace Missile Moyenne Portée s dosahem 4000 m.

EBRC Jaguar (francouzsky: "Engin Blindé de Reconnaissance et de Combat") je francouzské obrněné kolové bojové vozidlo 6x6 vyvíjené v rámci rozsáhlého modernizačního programu Scorpion. Má plnit celou řadu úkolů: průzkum, přímou palebnou podporu pěchoty a boj s obrněnými vozidly protivníka. Vozidlo je vyvíjeno primárně pro francouzskou armádu. Prvním zahraničním zákazníkem se roku 2017 stala Belgie.

The EBRC Jaguar (French: "Engin Blindé de Reconnaissance et de Combat"; English: "Armored Reconnaissance and Combat Vehicle") is a French armored reconnaissance and combat vehicle that will replace the French Army's VCAC (HOT missiles equipped VABs), AMX 10 RC and ERC 90 Sagaie reconnaissance and fire support vehicles.


Historie.

Institut byl založen v roce 1956 pod názvem Wuchanská mikrobiologická laboratoř a spadal pod správu Čínské akademie věd. V roce 1961 byl jeho název změněn na Jihočínský mikrobiologický institut a v roce 1962 se přejmenoval na Mikrobiologický ústav Wu-chan. Když správu převzala Komise pro vědu a technologie provincie Chu-pej, ústav se v roce 1970 stal Mikrobiologickým ústavem provincie Chu-pej. V červnu 1978 se ústav vrátil pod vedení Čínské akademie věd a byl přejmenován na současný Wuchanský institut virologie.  V roce 2015 zde byl ve spolupráci s francouzskými inženýry z Lyonu vybudován Národní ústav pro biologickou bezpečnost, první laboratoř na úrovni nejvyššího stupně biologického nebezpečí (BSL–4) na pevninské Číně. Od původního konceptu z roku 2003 trvala výstavba laboratoře přes deset let a někteří vědci v oboru, jako je americký molekulární biolog Richard H. Ebright, vyjádřili obavy z nedostatečné otevřenosti čínského výzkumu a zmínili opakovaný únik viru SARS z čínských laboratoří v Pekingu. Laboratoř je první z plánované sítě podobných laboratoří (Charbin, Peking a Kchun-ming), kde se plánují i pokusy na primátech, které západní země nepovolují. Další obavy plynou z faktu, že podobné laboratoře ze své podstaty mohou sloužit "dvojímu účelu", tedy vojenskému výzkumu. Laboratoř má silné vazby na "Galveston National Laboratory", na Texaské univerzitě.

Výzkum koronavirů.

V roce 2005 skupina zahrnující vědce z Wuchanského institutu pro virologii zveřejnila výzkum původu koronaviru SARS-CoV, přičemž zjistila, že netopýři z rodu vrápenců jsou přírodními nositeli koronavirů podobných SARS-CoV. Vědci z ústavu pokračovali ve výzkumu několik let a odebrali vzorky tisíců vrápenců v lokalitách po celé Číně, přičemž izolovali od tohoto druhu netopýrů přes 300 sekvencí koronaviru.  V roce 2015 publikoval patnáctičlenný tým amerických (převážně z University of North Carolina) a dvou čínských vědců z wuchanského institutu závěry výzkumu, který potvrdil možnost přenosu koronaviru SHC014-CoV z infikovaných netopýrů do buněk HeLa. Vědci vytvořili hybridní virus kombinující netopýří koronavirus s virem SARS-CoV, jenž byl schopen infikovat lidské buňky a úspěšně se v nich množit.  V roce 2017 oznámil tým z Wuchanského institutu, že v sekvenovaných genomech 15 kmenů koronavirů, které byly nalezeny u netopýrů z rodu vrápenců žijících v jeskyni v provincii Jün-nan, jsou veškeré části genomu lidského viru SARS-CoV. Přestože žádný z kmenů netopýřích koronavirů neobsahoval kompletní genom SARS-Cov, dá se předpokládat, že přímý předek lidského viru vznikl v této jeskyni. Tým, jenž strávil pět let sbíráním vzorků netopýrů z této jeskyně, upozornil, že pouze kilometr od jeskyně se nachází vesnice, a varovali před „rizikem přenesení viru na lidi a výskytu viru podobného SARSu“. Záhadou zůstává, jak se virus z Jün-nanu dostal do 1 000 km vzdáleného Kuang-tungu, aniž by předtím nakazil místní obyvatelstvo.  Podle amerického deníku The Washington Post, vlastněného Jeffem Bezosem, dva roky před vznikem pandemie COVID-19, v lednu a březnu 2018, navštívili diplomaté Spojených států Wuchanský institut virologie. Americkou delegaci vedl generální konzul ve Wuchanu Jamison Fouss a poradce na velvyslanectví pro životní prostředí, vědu a technologie Rick Switzer. Američtí diplomaté se při svých návštěvách setkali s vedením institutu, včetně Š’ Čeng-li, vedoucí týmu, který se zabýval koronaviry netopýrů. Poslali americké vládě do Washingtonu dvě oficiální varování o nedostatečném zabezpečení laboratoře, která jako první v Číně získala status nejvyšší bezpečnostní ochrany (Biosecurity level 4, BSL-4). V odeslaných zprávách do Washingtonu podle deníku The Washington Post vyjádřili znepokojení nad nedostatečným počtem kvalifikovaných vědců i dalšího personálu, upozornili na slabiny v zabezpečení i zacházení s nebezpečným materiálem a vyzvali vládu USA k poskytnutí podpory čínskému Institutu.  V první zprávě se objevilo i varování, že tamní výzkum koronavirů netopýrů a jejich možného přenosu na lidi může být zárodkem příští pandemie. S čínskými vědci spolupracovala Galveston National Laboratory at the University of Texas Medical Branch, ale žádost o další pomoc Trumpova administrativa ignorovala. O těchto návštěvách vydal Wuchanský institut virologie tiskové prohlášení, které umístil na webové stránky institutu. Podle něho Američané vyjádřili snahu najít vzájemnou shodu a dále spolupracovat v oblasti výzkumu a zdravotnictví. Druhý dubnový týden v roce 2020 toto prohlášení Institut odstranil, to však zůstává dostupné v internetovém webovém archívu.  Z webu Wuchanského institutu virologie v poslední době zmizela některá jména postgraduálních studentů, mimo jiné Chuang Jen-ling (která pracovala v institutu do roku 2015 a poté se přestěhovala mimo provincii Chu-nan) o které vznikly spekulace, že mohla být první nakaženou. Podivné dění kolem laboratoře potvrdil i český sinolog Filip Jirouš, který zjistil, že „Z webu zmizela celá laboratoř“. Stránka "Center for Virus Pathology: Research Group of Molecular Immunology (Yanyi WANG)" je nedostupná  Obava, že výzkum čínských vědců znamená ohrožení veřejného zdraví se netýkala pouze Wuchanského institutu virologie, ale také centra pro kontrolu nakažlivých nemocí "Wuhan Center for Disease Control" (WHCDC), které pracuje s nižším stupněm zabezpečení (BSL-2) a je od tržnice vzdáleno pouhých 280 metrů. V této laboratoři podle svědectví tamních výzkumníků zkoumali nemocná zvířata, kromě jiného i 600 netopýrů.  Čínský bulvární deník "Global Times" řízený Komunistickou stranou Číny důrazně varuje před konspirační teorii šířenou ze Spojených států, že jeden z výzkumníků Virologického institutu Chuang Jen-ling byla prvním nakaženým COVID-19.  Názor, že Covid-19 pochází přímo z Wuchanského institutu virologie, kde byl uměle vyvinut, zastává například francouzský virolog Luc Montagnier, nositel Nobelovy ceny za fyziologii nebo lékařství v roce 2008. Podle International Business Times také profesor Petr Chumakov, mikrobiolog a hlavní výzkumník v Engelhardt Institute of Molecular Biology v Moskvě, prohlásil, že Wuchanský virologický institut dělal "zcela šílené experimenty". Podle něj se tamní vědci zabývali patogenicitou netopýřích koronavirů a v rámci výzkumu vytvořili jejich různé umělé varianty, mimo jiné vložením sekvencí, které jim umožnily infikovat lidské buňky. Také česká molekulární bioložka Soňa Peková, která se podrobně zabývala studiem koronavirů, usuzuje že genom SARS-CoV-2 nemohl vzniknout přirozenou rekombinací. Jeho počáteční přepisovaná sekvence na 5 ́konci RNA, která zahrnuje jen 265 nukleotidů, obsahuje 26-27 unikátních záměn nukleotidů, které lze jen stěží považovat za kumulaci přirozených mutací.

Pandemie COVID-19.

V prosinci 2019 byly zdravotním orgánům ve Wu-chanu hlášeny případy pneumonie spojené s tehdy neznámým koronavirem. Institut zkontroloval svou sbírku koronavirů a v lednu 2020 zjistil, že nový virus je z 96% identický se vzorkem, který vědci odebrali z netopýrů v jihozápadní Číně. V roce 2020 se virus začal šířit po celém světě.  Ve stejném velkoměstě jako institut, na protějším břehu řeky Jang-c’-ťiang, oddělený 12 km městské zástavby, se nachází velkoobchodní tržnice Chua-nan, kde byly zaznamenány jedny z prvních případů nakažených lidí novým neznámým koronavirem, původě pojmenovaným "2019-nCoV", později přejmenován na SARS-CoV-2. Necelých 300 metrů od tržnice Chua-nan se pak nachází další pracoviště, kde laboratorně zkoumají netopýry, "Wuchanské centrum pro prevenci nemocí".  Ve Wuchanském institutu se studiu koronavirů, jejichž hostitelem jsou netopýři, věnovala 15 let viroložka Š’ Čeng-li, která sama popsala desítky "SARS-like" virů. Institut na svých stránkách zveřejnil 24. prosince 2019 zprávu o objevu přenosnosti netopýřích koronavirů na člověka a nabídku práce pro další výzkumníky. Š’ Čeng-li vyjádřila překvapení, že se epidemie objevila právě v centrální Číně, protože tyto druhy jsou typické pro subtropické provincie a oblasti Kuang-tung, Jün-nan a Kuang-si. Sama připustila, že koronavirus mohl uniknout i přes veškerá bezpečnostní opatření z laboratoře.  Jiné práce operují s teorií, že se virus z netopýra dostal na tržnici, kde se mohl zkombinovat s jiným koronavirem (nejpravděpodobněji hadím, či savčím), zmutovat a přenést se na člověka. Počátkem roku 2020 se objevily teorie, že běžně se vyskytující hadí či savčí koronavirus zmutoval a přenesl se na člověka přímo na tržnici a s laboratoří nemá jeho výskyt spojitost.  Tim Trevan, konzultant v oboru biologické bezpečnosti, zdůraznil, že aby byly laboratoře BSL-4 opravdu bezpečné, je potřeba, aby vše probíhalo maximálně transparentně – a je podle něj otázkou, zda je to v Číně možné. Podle Richarda Ebrighta, molekulárního biologa z Rutgersovy university, virus SARS unikl z vysoce zabezpečených zařízení v Pekingu rovnou několikrát. Podle něj také není věrohodná argumentace nutností výzkumu. Původ viru se stal předmětem mnoha konspiračních teorií, včetně názoru šířeného na čínských sociálních sítích, že infekce je součást amerického tajného programu k oslabení Číny a že se jedná o mediální válku, jejímž cílem je ukázat Čínu jako zaostalou zemi.  Podrobný souhrn dosavadních informací o výzkumu netopýřích virů ve Wuchanském institutu virologie, zabezpečení i možnostech, že virus SARS-CoV-2 unikl odtud, zveřejnil list The Washington Post. Připomíná se tu, že první nakažení nemají žádnou souvislost s tržnicí, kde se prodávala divoká zvířata.  Záhadný původ viru se stal politicky citlivým tématem a čínské státní orgány začaly od 25. března cenzurovat zprávy o SARS-CoV-2. Speciální skupina pro kontrolu a prevenci Covid-19 při Státní radě ČLR vydala nařízení, aby všechny vědecké publikace na téma koronaviru a zejména jeho původu byly posuzovány v přísném režimu a nabídnuty k uveřejnění až po schválení uvnitř instituce. Takové oznámení se objevilo např. na webové stránce University of Geoscience ve Wu-chanu nebo Univerzity ve Fudanu, ale vzápětí bylo odstraněno.  Šanghajská laboratoř s certifikací BSL-3, sídlící v místním Centru veřejného zdraví (Shanghai Public Health Clinical Centre), která jako první už 11. ledna 2020 zveřejnila kompletní sekvenci viru SARS-CoV-2 na otevřené platformě virological.org, byla následujícího dne uzavřena nařízením Šanghajské zdravotní komise kvůli blíže nespecifikované "rektifikaci". Opakované žádosti jejich pracovníků o obnovení provozu zůstaly bez odpovědi. Článek v němž byla zveřejněna kompletní sekvence RNA nového koronaviru vyšel v časopisu Nature 3. února 2020. Jeden z čínských vědců pro CNN uvedl, že nařízení je součástí snahy ČLR změnit legendu tak, aby z ní zmizelo povědomí o vzniku pandemie na území Číny. Zároveň vyjádřil obavu, že jakékoli objektivní vyšetření původu onemocnění bude znemožněno.  Západní tajné služby pěti států (Five Eyes) vypracovaly patnáctistránkovou zprávu, ve které obviňují Čínu, že znemožňuje vyšetřit původ viru tím, že zamezila zveřejnění informací, záměrně zničila důkazy v laboratořích i na Wuchanském tržišti a umlčela nebo internovala lékaře, kteří se ke vzniku pandemie veřejně vyjádřili. Zároveň odmítá poskytnout živé vzorky původního viru a komplikuje tak přípravu vakcíny. Mezi Čínskou akademií věd a australskou Commonwealth Scientific and Industrial Research Organisation (CSIRO) existovala od roku 2006 vzájemná dohoda o spolupráci a vědci Wuchanského institutu virologie se školili v Animal Health Laboratory, v Geelongu, ve státě Victoria. Společné projekty zahrnovaly studium netopýřích koronavirů i SARS.  Čína zároveň začala o šířit dezinformace o vzniku pandemie a snažila se diplomatickým nátlakem i výhrůžkami zablokovat zprávu Evropské unie, která se tím zabývala. Zpráva nakonec vyšla později a zmínka o "čínské globální dezinformační kampani" z ní byla vypuštěna.

Wuchanský institut virologie () je výzkumný ústav v oblasti virologie řízený Čínskou akademií věd. Sídlí ve městě Wu-chan, v provincii Chu-pej. Institut byl založený v roce 1956, v roce 2015 zde byla otevřena laboratoř nejvyššího stupně biologického zabezpečení ("Biosafety level", BSL-4), první na pevninské Číně.

The Wuhan Institute of Virology, Chinese Academy of Sciences (WIV; ) is a research institute on virology administered by the Chinese Academy of Sciences (CAS). Located in Jiangxia District, Wuhan, Hubei, it opened mainland China's first biosafety level 4 (BSL–4) laboratory in 2015. The Institute has strong ties to the Galveston National Laboratory in the United States, the Centre International de Recherche en Infectiologie in France and the National Microbiology Laboratory in Canada.


Vývoj.

Vozidlo Griffon je vyvíjeno v rámci rozsáhlého francouzského modernizačního programu Scorpion, zahájeného roku 2014. Jeho cílem je nejen modernizace tanků Leclerc a vývoj nové generace bojových vozidel a transportérů, ale také vznik řady moderních elektronických systémů (komunikace, sdílení dat, situační povědomí), integrovaných do jednotného systému velení. Program realizuje konsorcium GME ("Groupement Momentané d'Entreprises") tvořené společnostmi Nexter Systems, Renault Trucks Defense a Thales. Vyvíjeny jsou dva typy nových vozidel: kolové bojové vozidlo ERBC Jaguar a obrněný transportér 6x6 VBMR Griffon, který má mít také lehkou verzi 4x4 VBMR-L (Véhicule Blindé Multi-Rôle Léger). Vozidla Jaguar a Griffon sdílejí celou řadu komponentů. Francouzská armáda plánuje, že do roku 2025 získá 110 vozidel Jaguar a 780 vozidel Griffon. Celkově má francouzská armáda zájem o získání 1722 vozidel VBMR a 358 vozidel VBMR-L. Griffony ve službě nahradí stárnoucí transportéry Véhicule de l'Avant Blindé (VAB).  Základem Griffonu je technologický demonstrátor BMX-01 vyvíjený společností Renault Trucks Defense od roku 2011 a roku 2014 představený veřejnosti. Prototyp samotného Griffonu byl poprvé představen roku 2016. Zahájení dodávek sériových vozidel je plánováno na rok 2018.  V červnu 2017 belgická vláda odsouhlasila plán na zakoupení 417 vozidel Griffon a 60 vozidel Jaguar, které nahradí obrněné transportéry (6x6) Piranha IIIC a obrněné automobily (4x4) Dingo 2 belgické armády. Dodávky mají proběhnout v letech 2025-2030.

Konstrukce.

Griffon má konvenční uspořádání s motorem vpředu, za kterým se nachází kabina dvou členů posádky a nákladový prostor pro osm vojáků. Griffon bude začleněn do francouzskou armádou využívaného komplexního digitálního systému velení, řízení, spojení, sledování, zaměřování cílů a průzkumu C4ISTAR. Oproti transportéru VAB je Griffon výrazně lépe chráněn. Základní pancéřová ochrana konstrukce (NATO STANAG 4569 Level 4) odolá kulometné munici ráže 14,5 mm a výbuchu 10 kg TNT pod kolem. Ochranu lze dále zesílit instalací přídavných plátů. Odolnost zlepšuje tvarování trupu do V. Posádka má k dispozici pár bočních dveří a výsadek využívá dveří na zádi. K úniku v případě nouze slouží také střešní poklopy.  Vozidlo je vyzbrojeno dálkově ovládanou zbraňovou stanící, která může nést 12,7mm kulomet, 7,62mm kulomet, nebo 40mm granátomet. Pohání jej turbodiesel Renault DXi7 o výkonu 400 hp. Je to vlastně upravený komerční motor pro nákladní automobily. Nejvyšší rychlost dosahuje 110 km/h. Dojezd je 800 km.

VBMR Griffon (francouzsky: "Véhicule Blindé Multi-Rôles") je francouzský víceúčelový kolový obrněný transportér 6x6 vyvíjený v rámci rozsáhlého modernizačního programu Scorpion. Slouží pro přepravu vojáků a vybavení, plánován je vývoj dalších specializovaných verzí. Vozidlo je vyvíjeno primárně pro francouzskou armádu. Prvním zahraničním zákazníkem se roku 2017 stala Belgie.

The VBMR Griffon () is a French multi-role armored vehicle that will replace the French Army's VAB armored personnel carrier.


Biografie.

Narodil se v mošavu Binjamina ještě za dob britské mandátní Palestiny a měl dva bratry (Cviho a Jehudu). Po absolvování povinné vojenské služby v Izraelských obranných silách vystudoval literaturu na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě a komunikaci v New Yorku. Během studií v New Yorku se seznámil se svou budoucí manželkou Ofrou Fuchsovou a dva měsíce po seznámení se s ní oženil. Společně měli tři děti: Gali, Libi a Jehudu.  V 60. letech začal pracovat v rozhlasu jako hudební redaktor a v té době si hebraizoval své příjmení z Weinera na Manora. Během své kariéry napsal přes 1250 písní, včetně "Ejn li erec acheret", "Brit olam", "ba-Šana ha-ba'ah", "Zo jalduti ha-šnija" či "Achi ha-ca'ir Jehuda". Poslední zmíněnou napsal na památku svého bratra Jehudy, který zahynul během opotřebovací války v roce 1968. Byl autorem textů řady izraelských písní, které usilovaly o vítězství v soutěži Eurovision Song Contest, včetně vítězné písně "Abanibi" z roku 1978 a písní "Chaj" z roku 1983, "Ze Rak Sport" z roku 1992, "Le-ha-amin" z roku 2004 a "Zman" z roku 2005. Během svého života přeložil do hebrejštiny na 630 děl (např. od Shakespeara, Molièra), muzikálů (např. Vlasy) a písní.  Zemřel ve svém domě v Binjamině na srdeční zástavu. O několik let dříve se úspěšně vyléčil z rakoviny plic.

Ocenění.

V roce 1998 mu byla udělena Izraelská cena za hebrejskou hudbu. Týden před jeho smrtí oznámila Bar-Ilanova univerzita záměr udělit Manorovi čestný doktorát. V roce 2005 byl v internetové soutěži 200 největších Izraelců zvolen 3. největším Izraelcem všech dob.

Ehud Manor (: אהוד מנור, rodným jménem Ehud Weiner; 13. července 1941 – 12. dubna 2005) byl izraelský autor písní, překladatel a rozhlasová a televizní osobnost.

Ehud Manor (Hebrew: אהוד מנור; born Ehud Weiner; July 13, 1941 – April 12, 2005) was an Israeli songwriter, translator, and radio and TV personality.


Problémy české sexuologie.

Přesto, že česká sexuologie má v podmínkách střední Evropy výsadní postavení (spolu s berlínským ústavem jde v případě sexuologického ústavu v Praze o tradiční sexuologické pracoviště známé přelomovými pracemi Freunda, Hynieho, Rabocha, Pondělíčkové-Mašlové, Weisse, Zvěřiny, mimo Sexuologický ústav byla zmíněna práce Slavoje Brichcína v problematice deviantologie, Ladislava Procházky – soudní sexuologie, Žourková – sexuologie v onkologii, u psychiatricky nemocných a spol.), je dnešním trendem rozvíjet sexuologii v rámci jednotlivých oborů bez potřeby sexuologické atestace. Tím však dochází k atomizaci oboru a riziku poskytnutí "přísně specializované", avšak nekomplexní péče u nemocných se sexuálními problémy. Možná je důvodem nesoulad mezi základními obory, které jsou z části nutnou znalostí každého sexuologa – psychiatrie, gynekologie a porodnictví, urologie, mikrobiologie, psychologie, kdy je sexuologie nelogicky chápána jako "psychiatrický" obor, což staví sexuology atestující z jiných oborů do zvláštního postavení a klientovi se dostává rozdílný rozsah vyšetření i terapeutických postupů podle toho, jaký základ "jeho sexuolog" má (rozsah fyzikálního vyšetření, laboratorních odběrů,psychologických testů, rozsah medikace a její pravidelný upgrade) (Segraves a Balon, 2003). Sexuologie má význam jen jako komplexní obor, který abstrahuje problematiku sexuální medicíny ze všech zmíněných lékařských i nelékařských oborů a klient tak dostává komplexní a kvalifikovanou péči s nezbytnou nelékařskou péči – psychologická diagnostika a léčebné postupy. Podle informací ÚZIS 2009 nepřesahuje počet atestovaných sexuologů – lékařů / lékařek v České republice číslo 20, z nich je část výrazně důchodového věku. "Nejlépe odráží situaci v české sexuologii učebnice Petra Weisse "Sexuologie", kde většina autorů sexuologické monografie nejsou sexuologové, což znamená, že buď v České republice nejsou sexuologové odborníci, nebo je hlavní autor a editor nepovažuje v rámci vlastního oboru za dostatečně kvalifikované." V České republice nevychází český odborný sexuologický časopis (na Slovensku vychází 2 krát ročně Sexuológia zaplněna za Českou republik především profesorem Weissem – člen redakční rady – a jeho žáky), ale je možné publikovat v rámci časopisů psychiatrických, gynekologických, urologických a podobně.

Problémy sexuologie jako oboru.

V sexuologii není definovaná normalita, nýbrž stavy, které jsou z různých důvodů (biologické, psychologické, sociální, právní, náboženské) považovány za "abnormální", či patologické, nebo společensky nepřijatelné (Seifertová a kol., 2008). V oblasti sexuálního chování jsme odkázání na psychiatrické a psychologické metody práce, které mají své limity jak diagnostické, tak v poznání etiopatogeneze (Smolík, 2002). Sexuologie je v rámci kurikula vysokých škol, především lékařských fakult, minoritním oborem (paradoxně se jí dostává více prostoru na nelékařských fakultách). Výrazně negativním trendem pro komplexní pojetí sexuologie jako vědního oboru, je rozvoj sexuální medicíny v rámci základních lékařských oborů bez potřeby znalostí sexuálně podložených problémů dalších oborů (specialisté na mužský orgasmus, ženský orgasmus, mozkové receptory...)(Kockott a Fahrnerová, 2001)

Interdisciplinární vztahy.

Sexuologie, tak jak je nyní definována, je velký fenomén 20. a 21. století.  Sexuologie souvisí s množstvím jiných studijních oborů:  Sexuologie se také dotýká veřejných témat, jako jsou debata o potratech, antikoncepci, pohlavním zneužívání či reprodukčních technologiích.

Sexuologie je vědecký obor zabývající se všemi aspekty pohlavního života (fyziologickým, lékařským, pedagogickým, psychologickým, etickým, atp.). Jde o vědecký obor, rozvíjený v některých zemích Evropy (jinde je rozvíjena sexuologie jako součást tzv. základních oborů – sexuální medicína), která se zabývá všemi aspekty lidské sexuality a lidského sexuálního chování. Vyjadřuje se k tendencím sexuality v kontextu znalostí všech vědeckých oborů. Zabývá se fyziologickým vývojem a funkcí pohlavních orgánů, vývojem, rozvojem lidského sexuálního chování, chování v párech, problematikou sexuálně rizikového chování včetně výzkumu, diagnostiky a léčby pohlavních a pohlavně přenosných chorob. Zvláštní kapitolou je tzv. deviantologie, zabývající se parafilním sexuálním chováním. Jejím předním představitelem je emeritní primář Slavoj Brichcín (Praha-Bohnice).

Sexology is the scientific study of human sexuality, including human sexual interests, behaviors, and functions. The term "sexology" does not generally refer to the non-scientific study of sexuality, such as political science or social criticism.


Průběh útoku.

Útok se započal v baru s vodními dýmkami v centru města, který je hojně navštěvovaný Kurdy. Třiačtyřicetiletý obyvatel města Hanau Tobias Rathjen vstoupil do baru, kde legálně drženou zbraní zastřelil tři muže. Posléze se autem přemístil do stejně zaměřené provozovny, kde usmrtil dalších pět lidí. Své oběti střílel podle vyšetřovatelů zblízka do hlavy. Zraněno bylo šest lidí, z toho jeden velmi těžce. Nakonec spáchal útočník ve svém bytě sebevraždu. Ještě předtím zastřelil svou dvaasedmdesátiletou matku. Rozběhlo se policejní pátrání, které skončilo tím, že byla těla obou nalezena zásahovou jednotkou ve tři hodiny ráno následujícího dne. Jeho otec, který se v bytě nalézal také, byl nezraněn. V bytě Rathjen zanechal dopis, ve kterém se k činu přiznává. Nalezeno bylo také video.

Útočník.

Ihned po útoku započalo rozsáhlé vyšetřování vedené nejvyšším státním zastupitelstvím, které se zabývá vyšetřováním terorismu. Rathjen nebyl před útokem v hledáčku policie, ani kontrarozvědky. Lidmi ve svém okolí byl popisován jako podivín, který měl problém s navazováním kontaktu se ženami. Sousedé ho popsali jako „absolutně nepodezřelého“ a normálního. Ve svém volném čase navštěvoval Rathjen střelnici.  Před útokem sepsal "manifest", ve kterém projevoval své extrémní rasistické názory, a odpor k přistěhovalcům. Na čtyřiadvaceti stranách tvrdí třeba to, že si velmi brzy všiml „špatného chování určitých skupin obyvatel“. Islám líčí jako destruktivní náboženství. Naopak Němce vnímá jako ty, z kterých vychází to nejlepší. V textu také uvažuje, do jaké míry jsou dnešní Němci „čisté rasy a hodnotní". V souvislosti s tím napsal, že by si dokázal představit snížení počtu německých obyvatel na polovinu. Vyjmenoval také dvacet zemí, jejichž lid by vyhladil.  Dříve publikoval na platformě YouTube video, ve kterém prezentoval své zmatené a paranoidní představy zahrnující sledování tajnými službami. Ty ho dle jeho přesvědčení pronásledovaly celý život, na což "přišel" ve svých dvaadvaceti letech. Tisíce Němců jsou dle něj sledovány všemocnou tajnou službou, jejíž spolupracovníci dokáží číst myšlenky ostatních a dokonce lidi na dálku řídit. Američany pak v jejich jazyce varoval před tím, že jsou ovládáni temnými silami.

Reakce.

Útok vyvolal silnou politickou i veřejnou reakci. V Hanau, Berlíně a dalších německých městech se uskutečnila pietní setkání. V Berlíně vytvořily stovky lidí řetěz kolem Braniborské brány, v největším hesenském městě Frankfurtu nad Mohanem se sešlo až 3500 lidí.  „Na závěrečné posouzení je příliš brzy,“ řekla v reakci na útoky kancléřka Angela Merkelová. „Ale mnohé nasvědčuje tomu, že pachatel byl motivován pravicovým extremismem, rasismem a nenávistí vůči lidem jiného původu, jiné víry nebo jiného vzhledu“. „Rasismus je jed, nenávist je jed. Tento jed existuje v naší společnosti a nese vinu už na příliš mnoha zločinech,“ dodala. Prezident Frank-Walter Steinmeier uvedl, že stojí na straně všech lidí, které ohrožuje rasistická nenávist. Steinmeier město také osobně navštívil. „Dnes nastala hodina, kdy musíme ukázat, že jako společnost stojíme při sobě, nenecháme se zastrašit, nerozutečeme se,“ uvedl zde.  „Nedokázali bychom si představit horší noc. Samozřejmě se tím budeme ještě dlouho zabývat a zůstane to velmi smutnou vzpomínkou,“ řekl starosta Hanau, Claus Kaminsky, pro deník Bild, krátce po útoku.  „Ohrožení ze strany antisemitismu, rasismu a pravicového extremismu je v Německu velmi vysoké,“ uvedl na tiskové konferenci k útoku německý ministr vnitra Horst Seehofer, a dodal, že pravicový extrémismus je největším nebezpečím, jakému nyní Německo čelí, a přirovnal jej ke krvavé stopě. Varoval také před pokusy o nápodobu činu. Německo zpřísnilo ostrahu veřejných míst, jako jsou letiště a nádraží. Zvláštní bezpečnostní opatření se dotkla i mešit.  Mnohá média dávala útok za vinu také straně Alternativa pro Německo (AfD). Nejsilnější německá opoziční strana, dle těchto názorů útočí na některé skupiny obyvatel, rozsévá nenávist, a rozšiřuje v lidech nejistotu. Většina německých médií dále upozorňovala na rostoucí pravicový radikalismus.  V Německu šlo o další radikálně pravicový zločin, již dříve došlo k vraždě promigračního politika Waltera Lübckeho, nebo k antisemitskému útoku v Halle, při kterém zemřeli dva lidé.

Střelecký útok v německém městě Hanau se odehrál 19. února 2020, okolo desáté hodiny večerní. Pachatel ozbrojený střelnou zbraní zastřelil 9 lidí v barech specializovaných na prodej vodních dýmek, v centru hesenského města Hanau. Po útoku jel k sobě do bytu, kde zastřelil svoji matku, a následně spáchal sebevraždu. Jeho motivace byla xenofobie a nenávist k migrantům. Všechny jeho oběti měly imigrační kořeny. Pět mrtvých mělo turecké občanství. Mezi obětmi byl dále občan Rumunska a žena romského původu, která byla matkou dvou dětí.

The Hanau shootings occurred on 19 February 2020, when nine people were killed and five others wounded in a terrorist shooting spree by a far-right extremist targeting two shisha bars in Hanau, near the city of Frankfurt, Hesse, Germany. After the attacks, the gunman returned to his apartment, where he killed his mother and then committed suicide. The massacre was called an act of terrorism by the German Minister of Internal Affairs. The perpetrator has not been linked to a terrorist organisation or extremist group.


Místo konání.

Po zrušení soutěže Eurovision Song Contest 2020 jednala pořádající Evropská vysílací unie (EVU) s nizozemskými vysílacími společnostmi AVROTROS, NPO a NOS a s městem Rotterdam o tom, zda bude možné v Nizozemsku soutěž pořádat. V květnu bylo oznámeno, že pořádající město se nezmění.

Formát soutěže.

Termíny.

První semifinále proběhne v úterý 18. května, druhé o dva dny později. Finále je naplánováno na sobotu 22. května.

Pódium.

Během oznámení termínů soutěže výkonná producentka Sietse Bakker uvedla, že pódium, které mělo být využito v roce 2020, se nezmění. Jeho design je inspirován sloganem ročníku „Open Up“ a zobrazuje typickou holandskou rovinatou krajinu. Scénu Eurovize navrhl německý scénograf Florian Wieder, který již navrhl pódia pro Eurovizi v letech 2011, 2012, 2015, 2017 a 2019. Znovu se také po roční pauze přímo do hlavní haly vrátí Green room – místo, kde se umělci schází po vystoupení.

Výkonný supervizor.

V lednu roku 2020 EBU oznámila, že Jon Ola Sand, který byl na pozici výkonného supervizora po dobu deseti let, po ročníku 2020 skončí. Na jeho místě ho vystřídá Martin Österdahl, který již byl výkonným producentem Eurovize v letech 2013 a 2016.

Zahajovací a intervalové akty.

Lenny Kuhr, jedna z vítězek ročníku 1969, a Alexander Rybak, vítěz z roku 2009, kteří měli vystoupit během zrušeného ročníku 2020, vyjádřili ochotu zúčastnit se v roce 2021.

Výroba.

Na přípravě ročníku se podílí tři nizozemské televizní organizace – AVROTROS, Nederlandse Omroep Stichting (NOS) a Nederlandse Publieke Omroep (NPO).

Předběžný seznam účastníků.

Navrátivší interpreti.

Prozatím se ročníku zúčastní jeden interpret, který již byl hlavním představitelem některého ze států v minulých letech, a 3 umělci, kteří v minulosti doprovázeli jiné soutěžící. Senhit reprezentovala San Marino v semifinále v roce 2011. Destiny Chukunyere vyhrála Junior Eurovision Song Contest 2015 za Maltu a zpívala s Michelou Pace v roce 2019. Stefania, reprezentantka Řecka, se zúčastnila Junior Eurovision Song Contest 2016, kde byla součástí nizozemské skupiny Kisses. Vincent Bueno doprovázel vokály Nathana Trenta v roce 2017.

Semifinále.

Následující země by se měly zúčastnit soutěže v roce 2021. Po zrušení předchozího ročníku bude umožněno soutěžícím, kteří tímto krokem přišli o svá vystoupení, zúčastnit se tohoto ročníku, nesmí ale využít skladby, se kterými chtěli vystoupit v roce 2020. 18 zemí již rozhodlo, že do tohoto ročníku pošlou stejné soutěžící, kteří se měli zúčastnit Eurovize v roce 2020. Naopak jiné země již potvrdily, že proběhnou nové výběry a že soutěžící dostanou příležitost si svou šanci znovu vybojovat. Mezi takové státy se zatím řadí Estonsko, Finsko, Švédsko, Norsko a Portugalsko.

Ostatní země.

Podmínkou pro účast v soutěži je aktivní členství v Evropské vysílací unii (EVU), díky kterému je daný stát schopný soutěž vysílat. Pozvánku dostávají každoročně všichni členové unie.

Eurovision Song Contest 2021, česky také Velká cena Eurovize 2021 (či jen Eurovize 2021), bude 65. ročník soutěže Eurovision Song Contest. Soutěž se uskuteční v nizozemském Rotterdamu, jelikož soutěžící tohoto státu Duncan Laurence zvítězil v roce 2019 a ročník v roce 2020 se kvůli pandemii covidu-19 neuskutečnil.

The Eurovision Song Contest 2021 is set to be the 65th edition of the Eurovision Song Contest. The contest is set to take place in Rotterdam, the Netherlands, after the country won the. The Netherlands was due to host the, before it had been cancelled due to the COVID-19 pandemic. Organised by the European Broadcasting Union (EBU) and host broadcasters AVROTROS, Nederlandse Publieke Omroep (NPO) and Nederlandse Omroep Stichting (NOS), the contest will be held at Rotterdam Ahoy and will consist of two semi-finals on 18 and 20 May, and the final on 22 May 2021.


Mládí.

Nazli se narodila v červnu 1894 do rodiny tureckého a francouzského původu. Její otec byl Abdur Rahim Sabri Paša, ministr zemědělství a guvernér Káhiry. Její matkou byla Tawfika Khanum Sharif. Nazli měla bratra, Sherifa Sabriho Pašu a sestru Aminu Sabri.  Byla vnučkou majora a genárala Muhammada Sharifa Paši, primárního ministra a ministra zahraničí, který byl původem z Turecka. Byla také prapravnučka Sulejmana Paši, který pocházel z Francie.  Nazli navštěvovala školu Lycée de la Mère-de-Dieu v Káhiře a později Collège Notre-Dame de Sion v Alexandrii. Po smrti své matky společně se sestrou odešly studovat do Francie na dva roky. Po návratu se Nazli provdala za svého bratrance Khalila Sabriho, ale manželství skončilo rozvodem už po jedenácti měsících. Po rozvodu bydlela v domě Safiye Zaghoul, kde se seznámila s jejím synovcem Saeedem Zaghoulem. Ten se s ní zasnoubil, ale v roce 1919 odešel do exilu společně se strýcem a zasnoubení zrušil.

Manželství s králem Fuadem.

Sultán egypta, Fuad I. poprvé uviděl Nazli na operním představení. V květnu 1919 ji požádal o ruku, i když byl o 25 let starší než ona. Ještě toho měsíce se za něj provdala v paláci Bustan v Káhiře. Pro oba to byl druhý sňatek. Později byla poslána do paláce Abbasiya. Byla pod neustálým tlakem z královy strany, jelikož její hlavní povinností bylo zplodit syna. Bylo jí vyhrožováno, že pokud se tak nestane, bude muset do paláce Abbasiya odejít.  Po porodu svého jediného syna Farúka se mohla přestěhovat do paláce Koubbeh, který byl oficiální rezidencí panovníků. Když se Fuadův titul změnil ze sultána na krále, Nazli získala titul královny. Poté měla čtyři dcery: Fawzia, Faiza, Faika a Fathiya.  Během vlády svého manžela se účastnila operních představení, květinových slavností a jiných akcí určených výhradně ženám. I když pro roli královny byla převychována a musela dodržovat přísná pravidla, nezůstávala nikdy v pozadí. Všechny peníze, co vydělala jako královna utrácela za šaty a obleky, za což byla králem neustále kárána. Tehdy se pokusila i o sebevraždu, když si vzala větší dávku aspirinu. Naštěstí byla zachráněna.  Nazli doprovázela krále na čtyřměsíční cestě po Evropě v roce 1927 a nejvíce se zdržovala ve Francii, kvůli svému dřívějšímu pobytu zde a také kvůli svému původu. Při inauguraci parlamentu v roce 1924 pořádala slavnostní ceremoniál a seděla ve speciální sekci v návštěvnické galerii.

Pozdější život.

Po smrti krále Fuada v roce 1936 nastoupil na trůn její syn, král Farúk a ona se tak stala matkou královnou. Její bratr Sherif Sabri Paša zorganozival společně s dalšími třemi členy vlády koncil v Íránu. V roce 1946 Nazli opustila Egypt a odešla do Spojených států kvůli onemocnění ledvin.  V srpnu 1950 zbavil král Farúk Nazli a svou sestru Fathiu o všechny práva a tituly. Bylo to kvůli pozdnímu manželství princezny Fathii, které Nazli podporovala, ale Farúkovo přání bylo provdat ji za Riyda Ghaliho Effendiho, křesťana z Copticu. Nazli později konvertovala na křesťanství a změnila si jméno na Mary-Elizabeth.  V roce 1955 si koupila za 63 tisíc dolarů vilu o 28 pokojích v Beverly Hills, kde žila společně s Fathiou, svým zetěm a jejich dvěma dětmi. Žila velmi aktivní sociální život.  V roce 1965 se zúčastnila pohřbu svého syna Farúka v Římě.  Po rozvodu Fathii se Nazli přestěhovala do malého apartmánu ve Westwood v Los Angeles, zatímco Fathia si užívala svůj pobyt na Havaji.  Aby zaplatila všechny dluhy za léčbu, dala všechny své šperky, včetně svého svatebního šperku (720 diamantů o 274 karátech) v roce 1975 vydražit. Vše se prodalo za 127 500 dolarů a samotný svatební šperk za 140 000 dolarů. Nazli a Fathia stejně musely vyhlásit bankrot. V roce 1978 byly Fathiiny šperky také prodány.  V roce 1976 požádala Nazli prezidenta nové egyptské republiky Anwara Sadata o vydání pasu pro ni a svou dceru, aby se mohly obě vrátit do Egypta. Nazli však zůstala nadále v Americe kvůli své bolestivé a zhoršující se nemoci. Zemřela v květnu 1978 v Los Angeles.

Nazli Sabri (25. června 1894 - 29. května 1978) byla první královnou Egypta v letech 1919-1936 a druhá manželka krále Fuada I.

Nazli Sabri (; ; 25 June 1894 – 29 May 1978) was the first queen consort in the Kingdom of Egypt from 1919 to 1936. She reigned as the second wife of Fuad, King of Egypt.


Průběh.

Dne 25. února 2020 Švýcarsko potvrdilo první případ nákazy covidem-19, kterým je 70letý muž. Ten se vrátil z Milána.  Dne 27. února bylo potvrzen již celkem 8 případů. Mezi nimi byl například 28letý IT technik z Ženevy, který se vrátil z Milána. Byl hospitalizován v Ženevské univerzitní nemocnici. Mezi další nakažené patřil 55letý Ital, který pracoval v mezinárodní společnosti v Ženevě. Virem se nakazily i dvě italské děti, které byly na prázdninách v Graubündenu. Ty byly později hospitalizovány.  Potvrzenou nákazu měl i 26letý muž žijící v Aargau, který před byl na služební cestě ve Veroně. Hospitalizována byla i 30letá žena, která se vrátila z Milána. Prvním potvrzeným případem v kantonu Vaud byl 49letý muž, který žije a pracuje ve Francii.  Pozitivně testována byla například i mladá žena, která se vrátila z Milána. Pracovala v středisku péče o děti v Riehenu a poté, co byl její test potvrzen, byly děti v jeslích dány do dvoutýdenní karantény. Dne 28. února byl pozitivně testován i její partner.  Dne 3. března oznámila matematický ústav Curyšské univerzity šest potvrzených případů nákazy. K 5. březnu je na univerzitě nejméně 10 potvrzených případů, nejméně 7 v matematickém oddělení a 1 student v oboru zubního lékařství.  Dne 5. března oznámila Fakultní nemocnice v Lausanne, že v noci zemřela 74letá žena s koronavirem. Tato žena byla hospitalizována od 3. března a trpěla chronickým onemocněním.  Dne 11. března zemřel v nemocnici v Bruderholz 54letý muž s covidem-19 a počet úmrtí tak dosahoval ve Švýcarsku čtyři osoby. Tento muž se předtím zúčastnil náboženské akce ve francouzských Mylhúzách.

Reakce vlády.

Dne 27. února zrušili kvůli šířící se nemoci covid-19 zástupci kantonu Graubünden Engadine Skimarathon.  Dne 28. února Spolková rada zakázala všechny události s účastí nad 1 000 lidí ve snaze omezit šíření infekce. Několik akcí, jako jsou karnevaly a veletrhy, byly odloženy nebo zrušeny. Zrušen byl například ženevský autosalon, Baselworld, karnevaly v Bernu a Basileji. Univerzita v Bernu nahradila všechny přednášky s více než 250 účastníky online přednáškami.  Dne 6. března 2020 Spolková rada oznámila, že mění strategii a že se bude zaměřovat jen na ochranu a testování těch nejzranitelnějších osob, tj. starších lidí a osob s chronickými onemocněními. Vaudský kanton přijal ještě přísnější opatření – zakázány byly všechny akce nad 50 lidí a vzdělávací zařízení uzavřeli představitelé kantonu až do 30. dubna.  Dne 16. března 2020 vláda oznámila některá další opatření. Ta zahrnují uzavření barů, obchodů a jiných míst s velkým počtem lidí, a to do 19. dubna. Otevřeny ale zůstaly obchody s potravinami, lékárny, pošta a v omezeném režimu zůstala přístupná i veřejná doprava.  Vláda také oznámila záchranný balíček pro podporu ekonomiky, a to ve výši 42 miliard CHF. Balíček zahrnuje peníze na nahrazení mezd zaměstnanců a také na podporu samostatně výdělečně činných osob, krátkodobé půjčky, odklad plateb a také peníze na podporu kulturních a sportovních organizací.  Dne 20. března vláda oznámila, že na zemi nebude uvalena karanténa, zakázala však všechny události s účastí nad 5 osob.

Pandemie covidu-19 se do rozšířila do Švýcarska dne 25. února, kdy byl v zemi potvrzen první případ. Prvním případem nákazy je 70letý muž žijící v italsky mluvícím kantonu Ticino. Tento muž se vrátil z Milána. 27. března byly oznámeny další případy v kantonech Aargau, Basilej–město, Ženeva, Graubünden, Ticino, Vaud a Zürich, z nichž většina měla návaznost s Itálií. Bylo ale také potvrzeno několik případů, které s Itálií žádnou spojitost neměly.

The COVID-19 pandemic in Switzerland is part of the worldwide pandemic of coronavirus disease 2019 () caused by severe acute respiratory syndrome coronavirus 2 (). The virus was confirmed to have spread to Switzerland on 25 February 2020 when the first case of COVID-19 was confirmed following a COVID-19 outbreak in Italy. A 70-year-old man in the Italian-speaking canton of Ticino which borders Italy, tested positive for SARS-CoV-2. The man had previously visited Milan. Afterwards, multiple cases related to the Italy clusters were discovered in multiple cantons, including Basel-City, Zürich, and Graubünden. Multiple isolated cases not related to the Italy clusters were also subsequently confirmed.


Vznik.

V roce 1929 projevilo námořní letectvo zájem o letoun pro výcvik posádek, jehož vývoj svěřilo společnosti Micubiši se sídlem v Nagoji. Konstruktér Ing. Hattori zde navázal na nepřijatý projekt M-13 z roku 1928 Herberta Smithe, který v Japonsku působil od roku 1921 jako člen britské letecké mise. Po objednávce dvou prototypů námořním letectvem byl první z nich zalétán v květnu 1930. Pohon zajišťoval vidlicový osmiválec Hispano-Suiza 8G o výkonu 250 kW, který byl v Micubiši licenčně vyráběn. Další dva stroje s námořním označením K3M1 se lišily vzepětím křídla pro zlepšení stability. Problémy s vibracemi motorů včetně závad jejich chladicí soustavy vedly k nepřijetí nového typu námořním letectvem, které požadovalo instalaci hvězdicové pohonné jednotky Hitači Amakaze 11 o identickém výkonu.

Vývoj.

Zabudování požadovaného motoru Amakaze 11 do draku vznikla verze K3M2, kterou kromě mateřské továrny stavěla také firma Aiči Tokei Denki K.K. ve Funatace (247 kusů).  V roce 1939 výrobu převzala společnost K. K. Watanabe Tekkosho, kde byl postaven 301 kus upravené varianty K3M3. Stroje poháněl hvězdicový motor Nakadžima Kotobuki 2 KAI 2 o výkonu 426 kW. U této verze bylo mírně zvětšeno křídlo a ocasní plochy, na hřbětě trupu pak přibylo střeliště s kulometem vz. 92 ráže 7,7 mm. Pod trup bylo možno zavěsit čtyři pumy po 30 kg. S pilotem létal také instruktor a tři žáci, v dopravní verzi K3M3-L se do kabiny vešlo čtyři až pět osob.  Japonské císařské armádní letectvo již v roce 1933 objednalo pro své potřeby dva prototypy, požadovalo však určité konstrukční změny námořních K3M2. Úpravy vedl konstruktér Masakiši Mizumo, který zesílil motorové lože a příď trupu pro instalaci motoru Micubiši vz. 92 o 546 kW. První prototyp byl dokončen v prosinci 1933, který letectvo převzalo pod označením Ki-7. O druhý prototyp poháněný motorem Nakadžima Kotobuki o výkonu 330 kW již armádní letectvo nejevilo zájem, byl proto předán společnosti Tokyo Koku K. K. k přestavbě na civilní k přepravě pěti cestujících s otevřeným pilotním prostorem. Po zabudování licenčního devítiválce Nakadžima Jupiter IV o 309 kW nesl označení MS-1 (imatrikulace J-BABQ). Jeho kolový podvozek mohl být zaměněn za plováky.

Hlavní technické údaje.

Údaje platí pro K3M3

Micubiši K3M (ve spojeneckém kódu Pine) byl japonský jednomotorový hornoplošník smíšené konstrukce s pevným podvozkem ostruhového typu z období 30. let 20. století.

The was a trainer built by Mitsubishi which was used by the Imperial Japanese Navy in an extremely wide variety of roles, including light transport, liaison aircraft, utility aircraft and occasionally light bomber. Its Allied reporting name was Pine.


Osobní život.

Předtím, než se stal guvernérem a velkovezírem, byl Mehmed Paša tzv. "silahdar", vysoce postavený voják v sultánově stráži.  Oženil se s princeznou Gevherhan Sultan, dcerou sultána Ahmeda I. a Kösem Sultan.

Guvernér Egypta.

Než se Mehmed stal poprvé velkovezírem, byl v roce 1607 jmenován guvernérem Egypta a zastával tento post až do roku 1611. V roce 1604, tři roky před získáním této funkce, byl guvernérem Egypta Maktul Haci Ibrahim Paša. Ten byl zavražděn hindskými vojáky z jeho vlastních řad. Tato událost způsobila na následující 3 roky nestabilitu Egypta, kdy tento osud potkal další dva guvernéry. Hadim Mehmed Paša a Yemnli Hasan Paša nebyli schopní tuto vzpouru potlačit.  Když Mehmed Paša nastoupil do této funkce, jeho silné metody a osobnost mu umožnili potlačit hindské vojáky a zrušil nelegální daň, která byla uvalena na egyptský venkov. Po prvním vylodění v Alexandrii získal podporu veřejnosti tím, že navštívil hrobku místních svatých a vzdal hold Mamlukům. Nařídil také opravu mamluckých budov a jiných staveb. Poté nechal popravit guvernéry těch oblastí, kteří zapříčinili vzpouru hindských vojáků a zavedli daň, která nebyla schválena.  Napětí vyústilo v únoru roku 1609, kdy se povstalci shromáždili ve městě Tanta a setkali se u hrobky Ahmada al-Badawi, egyptského nejslavnějšího světce, kde přísahali, že budou nadále odporovat snahám Mehmeda Paši. Poté shromáždili vojsko a drancovali vesnice, aby měli dostatek zásob. Mehmed Paša také shromáždil jednotky, i když někteří úředníci trvali na diplomatickém řešení. S tím Mehmed souhlasil a vyslal muftího Altiparmaka Mehmeda Efendi a úředníka, aby vyjednávali se vzbouřenci. Muftí jim navrhoval určitou moc nad územím, avšak to odmítli a Mehmed začal mobilizovat armádu.  Jednotky Mehmeda Paši se střetly se vzbouřenci na severu Káhiry. Vzbouřenci, kteří nebyli připraveni, prohráli bitvu, a pašovy jednotky jich nechaly 250 popravit, zatímco ostatní byli vyhoštěni do exilu v Jemenu.  Za úspěch při této události byl Mehmed zproštěn otroctví a podrobil se mamlucké a osmanské nadvládě. Pokračoval i nadále ve veřejně prospěšných pracích a pokoušel se reformovat fiskální a vojenskou administrativu v egyptském ejáletu, snížil počet bejů na 12, i když to bylo později zrušeno. V roce 1611 byl sultánem povolán zpět do Konstantinopole.

Velkovezír.

Mehmed Paša byl velkovezírem v letech 1614–1616 a poté znovu od ledna do prosince roku 1619. Když byl ve funkci, byl často nazýván "Kara Mehmed Paša" a tato přezdívka pro něj byla používána za jeho zády (i když ji pravděpodobně musel během svého života slyšet) díky jeho velkým stavbám a také proto, že jeho otec byl kovářem skotu v istambulské čtvrti Karagümrük. V historii byla přezdívka "Kara" (turecky černá) používána kvůli barvě vlasů nebo metaforicky pro někoho odvážného a statečného.  Během svého života se jako velkovezír zapojil do útoku na Vídeň s pouhými 47 jezdci, aniž by informoval jiného vezíra v hlavním městě. Tento útok skončil totální porážkou a stál jej později život. Někteří historikové považují tento útok za třetí napadení Vídně osmanskými Turky, i když porovnávat jej s tím prvním, který vedl sultán Sulejman I. v roce 1529 a později Kara Mustafa Paša v roce 1683, není možné.

Guvernér provincie Aidin.

Mezi dvěma obdobími, kdy byl velkovezírem, zastával funkci guvernéra v Aidin (později součást západní části provincie Anatolie). Jako guvernér se zde zapsal do historie svými stavbami v karavanseráji ve městě Kuşadası, které jsou po něm i pojmenovány. Ty byly zaměřeny na rozvoj obchodu a přilákání obchodních lodí do místního přístavu (v té době byl přístav využíván mnohem více než ten v Izmiru, jak popisovali tehdejší evropští obchodníci). Nyní se karavanseráj využívá jako luxusní hotel a nákupní centrum. Další karavanseráj vybudoval ve městě Ulukışla; užíval se během výprav proti Safíovcům během Osmansko-perské války (1603–18), která nakonec skončila osmanskou porážkou.

Smrt.

Mehmed Paša byl uškrcen ve funkci v prosinci roku 1619 mladými janičáry, u kterých hledal útočiště.

„Ökuz“ Mehmed Paša (? – 23. prosince 1619), známý také jako Kara Mehmed Paša (kara – černý), byl osmanský státník a zpočátku 17. století vojenský velitel, který byl dvakrát držitelem funkce velkovezíra, poprvé v letech 1614–1617 (za vlády sultána Ahmeda I.) a podruhé od ledna do prosince 1619 (za vlády Osmana II.). Byl také guvernérem Egypta v letech 1607–1611. Ökuz Mehmed Paša byl často nazýván "Kul Kiran" (bývalý otrok) díky jeho úspěchu při potlačení vzpoury v Egyptě krátce po roce 1600 (vojáci byly často pouzí otroci, turecky "kul").

"Öküz" Mehmed Pasha ("Mehmed Pasha the Ox"; died 23 December 1619), also known as Kara Mehmed Pasha ("the Black") or "Kul Kıran" Mehmed Pasha ("the Slavebreaker"), was an Ottoman statesman and military commander of the early 17th century who held the office of Grand Vizier twice, the first time from 17 October 1614 to 17 November 1616 (during the reign of Ahmed I) and the second time from 18 January 1619 to 23 December 1619 (during the reign of Osman II the Young). He was also governor of Egypt from 1607 to 1611. Okuz Mehmed's nickname "Kul Kiran" (slavebreaker) came from his success in crushing the mutiny in Egypt during the early 1600s (soldiers were often known as kul or slave).