Historie.

Chemická inženýrka Catherine Hettingerová je označována za vynálezkyni fidget spinnerů. Sama však uznala, že její původní nápad nemá se současnou hračkou moc společného. V roce 1993 podala společnost Hettinger patentovou přihlášku pro „spinningovou hračku“. Hlavním cílem fidget spinners je zábava. Některé kousky jsou vyráběny hlavně s důrazem na vzhled, jiné hlavně pro „fidgeting“.

Dělení a druhy.

Existuje mnoho druhů fidget spinnerů. Spinnery můžeme dělit dle materiálu. Tělo spinnerů je vyrobeno z plastu či kovu. Fidget spinnery se vyrábí v různém tvaru, nejčastější je tvar se 3 hlavami, na trhu najdeme však také dvouhlavé spinnery. Dále mohou mít kruhový, čtvercový či jiný atypický tvar.  Můžete se setkat i se spinnery, které ve tmě svítí či mají v sobě zabudované LED diody a při točení blikají.  Rozhodující vliv na kvalitu spinneru má druh použitého ložiska a také vlastní hmotnost těla fidget spinneru (větší hmotnost = větší setrvačnost po roztočení). U levných fidget spinnerů se používají levná celokovová ložiska. U dražších typů ložiska kombinovaná (ocel-keramika) nebo celokeramická. Rozdíly v kvalitě jednotlivých kusů ložisek stejného typu jsou však dost výrazné.

Spotřebitelské testy.

Ve spotřebitelských testech bylo prokázáno, že některé spinnery mohou ohrožovat zdraví. Dánská spotřebitelská rada zveřejnila v září 2017 výsledky laboratorních testů, které u 4 z 12 testovaných spinnerů nalezly závažný problém, protože v nich byla vysoká koncentrace olova, uvolňovaly nikl nebo baterie v nich nesplňovala pravidla pro hračky.

Dvojí rotace čtyřložiskových spinnerů.

Ačkoli většina levných spinnerů, které dnes zaplavují výprodeje, má jediné ložisko, pro držení v prstech, původní trojramenný spinner měl ložiska čtyři:  Pak nejen že se při roztočení otáčelo středové ložisko, a to dlouho, díky velkému momentu setrvačnosti celého spinneru, nýbrž díky masivním nábojům vrcholových ložisek se svou setrvačností okamžitě roztočila i tato. Vrcholová ložiska se sice při otáčení spinneru posouvají po společné kruhové dráze, díky své setrvačnosti si však zachovávají orientaci v prostoru. Tedy při zanedbání tření: Postupně se zpomaluje jak celý spinner, tak se časem i zastavují ložiska v ramenech, jejich středové náboje. Pro zlepšení tohoto efektu mají čtyřložiskové spinnery ve vrcholových ložiscích úmyslně masivní a těžké vnitřní kroužky. A při jejich barevném označení, například na čtvrtiny jako má terčík na crash test dummy nebo znak BMW, je prvotní efekt dobře pozorovatelný, než se terčíky postupně před očima také roztočí, tedy zpomalí vůči svým ložiskům.  Pro tento efekt dvojí rotace je však potřeba spinner kvalitní, s ložisky s minimálním třením, což však u levných výprodejových nemá smysl očekávat. Pro levnou výrobu, která neumožňuje dosáhnout potřebné kvality ložisek, a také pro snižování výrobnách nákladů obecně, už vlastně levné modely ani tolik ložisek nemají, jen jedno středové: Levní výrobci spinnerů na okrajová ložiska rezignovali.

Pozorování dvojí rotace.

Efekt dvojí rotace lze pozorovat  Frekvenci záblesků stroboskopu pak  Jednotlivá pole terčíků při pozorování lze identifikovat i konkrétně: Uvažujeme-li dvě světlá pole na čtvrťových terčících, stačí označit jediné světlé pole na každém terčíku. Nejpraktičtější jsou takové značky, jež se nepřekrývají (nekolidují), ani při překryvu obrazů všech tří terčíků, tedy například jako na šestibokých herních kostkách:  Výsledný obrazec při prolnutí všech tří obrazů bude vypadat jako 1 a 6 z herních kostek, ve tvaru „H“. Jde sice na první pohled o složité značení, zato se jím garantuje:

Účinek spinnerů.

Vlna zájmu o spinnery byla spojena se zprávami, že by měly údajně pomoci dětem s hyperaktivitou nebo dospělým při léčbě závislostí. Odborníci jsou k takovým tvrzením skeptičtí, podle psychologů nejsou k dispozici objektivní vědecké důkazy, že jde o víc než o běžnou hračku.

Fidget spinner (anglická výslovnost [ˈfidžit ˈspinə(r)]; též finger spinner, ), je druh odreagovací hračky. Principiálně jde o setrvačník. V jejím středu je ocelové či keramické ložisko, díky kterému se otáčí zbytek hračky, ten může být z materiálů jako mosaz, nerezová ocel, titan, měď či plast, ale třeba i ze zlata. Byl prodáván jako hračka, která má pomáhat lidem s různými problémy jako hyperaktivitou, ADHD, autismem, úzkostí či „vrtěním“ (v angličtině „fidgeting“), ale odborníci takové tvrzení považují za fakty nepodložený marketing.

A fidget spinner is a toy that consists of a ball bearing in the center of a multi-lobed (typically two or three) flat structure made from metal or plastic designed to spin along its axis with very little effort. Fidget spinners became trending toys in 2017, although similar devices had been invented as early as 1993.


Rakousko-uherské síly.

Rakousko-uherské lodě vytvořily dvě útočné skupiny. První skupině velel admirál Miklós Horthy a skládala se z lehkých křižníků "Helgoland", "Novara" (vlajková loď) a "Saida". Druhé skupině velel fregatní kapitán Johannes von und zu Liechtenstein a tvořily ji torpédoborce třídy "Tátra" – "Csepel" a "Balaton".  Krycí svaz tvořil pancéřový křižník "Sankt Georg", torpédoborce "Tátra", "Warasdiner" a torpédovky "Tb 84 F", "Tb 88 F", "TB 99 M" a "Tb 100 M". Svazu velel kontradmirál Alexander Hansa. Druhý svaz, který byl v pohotovosti tvořila pobřežní obrněná loď "Budapest" a torpédovky "Tb 86 F", "Tb 91 F" a "Tb 95 F". Nasazeny byly i tři ponorky. Rakousko-uherské "U 4" a "U 27" hlídkovaly před Valonou a Brindisi, zatímco německá "UC 25" u Brindisi položila minové pole.

Napadení úžiny.

Aby bylo dosaženo co největšího účinku, měl každý z rakousko-uherských křižníků zaútočit v jiném sektoru. "Csepel" a "Balaton" společně pátraly po nákladních lodích. Dne 15. května ráno ve 3:00 oba torpédoborce u albánského pobřeží zpozorovaly a napadly malý italský konvoj. Potopily torpédoborec "Borea" a nákladní lodě "Carroccio" a "Veritä". Nákladní loď "Bersagliere" se zachránila.  Rakousko-uherské křižníky se rozdělily a samostatně v různých místech napadly britské a italské trawlery střežící protiponorkovou bariéru (celkem jich bylo 47). Palbu zahájily v různých časech mezi půl pátou a pátou hodinou ranní. Potopily 14 trawlerů a tři poškodily. Další trawlery odpojily protiponorkové sítě a daly se na útěk. Například trawler "Gowan Lee" boj se silnějším protivníkem přijal, za což byl jeho kapitán Joseph Watt vyznamenán Viktoriiným křížem. Bariéra tak byla na několik týdnů narušena. Křižníky se poté opět spojily a začaly se z oblasti vzdalovat.

Hlavní střet.

Zpráva o útoku na italský konvoj vyvolala nutnou reakci. Z Brindisi vyplula smíšená italsko-anglická eskadra, které velel kontradmirál Alfredo Acton. Tvořily ji britské lehké křižníky "Dartmouth", "Bristol" a čtyři torpédoborce (ještě se k němu připojil velký torpédoborec "Aquila"). Další torpédoborce v oblasti byly upozorněny na přítomnost rakousko-uherských lodí.  Actonův svaz se nejdříve střetl s rakouskými torpédoborci, které z boje vyřadily torpédoborec "Aquila". I přes jeho velkou převahu mu rakouské lodě unikly. Před sedmou hodinou potkaly rakouské křižníky čtyři dohodové torpédoborce. Došlo ke krátké přestřelce, po které torpédoborce zaujaly pozici za rakouským svazem a zdálky ho sledovaly. Krátce po deváté hodině narazily Horthyho křižníky na silnější Actonův svaz. I tentokrát však lodě Dohody promarnily šanci využít své výrazné převahy.  Palba britských křižníků poškodila nejprve "Helgoland", na jehož přídi vypukl požár. Zasažena byla i "Novara", dokonce byl vážně zraněn admirál Horthy. Po zásahu do strojovny "Novara" ztratila chod. V nejkritičtějším okamžiku se však Actonův svaz odpoutal. Kontradmirál Acton se totiž rozhodl spojit s dalším italským svazem (přestože i tak měl velkou převahu), který se blížil z Brindisi. Ztracený kontakt s rakouskými křižníky už ale nenavázal.  "Saida" vzala poškozenou "Novaru" do vleku a "Helgoland" kryl jejich ústup. Útoky italských torpédoborců byly neúspěšné. Brzy se navíc přiblížil krycí svaz s pancéřovým křižníkem "Sankt Georg" v čele, což italského velitele spolehlivě odradilo od dalšího boje. Rakouské lodě se tak mohly v pořádku vrátit do Boky Kotorské.

Po bitvě.

Britský křižník "Dartmouth" během návratu torpédem těžce poškodila německá ponorka "UC 25". Posádka loď nejprve opustila, nakonec se ji však podařilo odvléct do Brindisi. Z přístavu vyplulo na pomoc několik torpédoborců, z nichž francouzský "Boutefeu" najel na minu položenou "UC 25" a potopil se.

Závěr.

Bitva v Otrantské úžině byla vítězstvím Rakousko-Uherska. Dohoda ztratila dva torpédoborce, čtrnáct trawlerů a dvě nákladní lodě. Křižník "Darmouth", nákladní loď a tři trawlery byly poškozeny. Na rakouské straně byla vážněji poškozena pouze "Novara". Rakousko-uherské ztráty činily 15 mrtvých a 31 raněných. Ztráty Dohody byly 76 mrtvých, 100 zraněných a 72 zajatých. Protiponorková přehrada byla na několik týdnů narušena. Poté byla přesunuta dále na jih, což ještě snížilo její beztak nízkou efektivitu.

Bitva v Otrantské úžině bylo námořní střetnutí první světové války. Ráno 15. května 1917 napadlo Rakousko-uherské loďstvo protiponorkovou bariéru Otrantského průlivu. Tu vytvořily státy Dohody, aby v Jaderském moři zablokovaly nepřátelské ponorky. Bitva byla úspěchem rakousko-uherských lodí, které s minimem ztrát vážně narušily protiponorkovou bariéru. Válečné lodě Dohody přitom měly v bitvě výraznou materiální převahu, které ovšem nevyužily.

The 1917 Battle of the Strait of Otranto was the result of an Austro-Hungarian raid on the Otranto Barrage, an Allied naval blockade of the Strait of Otranto. The battle took place on 14–15 May 1917, and was the largest surface action in the Adriatic Sea during World War I. The Otranto Barrage was a fixed barrier, composed of lightly armed drifters with anti-submarine nets coupled with minefields and supported by Allied naval patrols.


Původ a vzdělání.

Édouard Philippe se narodil v Rouenu v Normandii. Oba jeho rodiče pracovali jako učitelé francouzštiny a byli levicového politického zaměření. Maturitu složil v německém městě Bonnu, kde jeho otec působil několik let jako ředitel Francouzského gymnázia ("Lycée Français"). Ovládá proto perfektně němčinu. Poté studoval na institutu Sciences Po, který absolvoval v roce 1992. V letech 1995 až 1997 dokončil svá studia na prestižní École nationale d'administration.  Při studiích na Sciences Po byl ovlivněn politickým směrem bývalého premiéra Michela Rocarda. Hlásil se k jeho sociálně-demokratickému křídlu v Socialistické straně. Když ale byl Rocard sesazen z vedení strany, odvrátil se Philippe od socialistů.  Po absolvování ENA v roce 1997 nastoupil zaměstnání jako spolupracovník Státní rady, přičemž se specializoval na právo veřejných zakázek.

Politická kariéra.

V roce 2001 Philippe se stal náměstkem primátora Le Havre Antoinea Rufenachta a měl na starost právní věci. Rufenacht sloužil ve funkci starosty v letech 1995 až 2010, řídil také kampaň Jacqua Chiraca pro prezidentské volby v roce 2002. Když si Philippe uvědomil názorovou spřízněnost mezi Michelem Rocardem a Alainem Juppém, podporoval Juppého v době vzniku Unie pro lidové hnutí (UMP) v roce 2002. Ve stejném roce kandidoval v parlamentních volbách, ale neuspěl. Následně pracoval generální ředitel UMP pod Juppého vedením až do roku 2004, kdy byl Juppé odsouzen v případě fiktivních zaměstnanců. Philippe pak získal práci v soukromém sektoru a začal pracovat s americkou právní firmou Debevoise & Plimpton LLP. V roce 2004 byl také zvolen do rady regionu Horní Normandie.  Po vítězství Nicolase Sarkozyho v prezidentských volbách v roce 2007 krátce sloužil jako ministr životního prostředí v Juppého vládě. Následně byl jmenován ředitelem pro vztahy s veřejností ve společnosti Areva, kde pracoval od roku 2007 do roku 2010. V roce 2008 byl zvolen do generální rady departementu Seine-Maritime a v roce 2010 se stal po rezignaci Rufenachta starostou města Le Havre a také předsedou zastupitelstva aglomerace Le Havre. V roce 2012 po smrti Jeana-Yvese Besselata nastoupil jako jeho náhradník na místo poslance Národního shromáždění a obhájil ho úspěšně ještě v témže roce v parlamentních volbách. V roce 2014 v komunálních volbách obhájil i svůj mandát starosty Le Havre, když hned v prvním kole získal 52 % hlasů.  V roce 2016 se zúčastnil zasedání mezinárodního uskupení Bilderberg v Drážďanech.  V pravicových prezidentských primárkách v roce 2016 pracoval pro kampaň Alaina Juppého jako jeho mluvčí. Následně se připojil ke kampani Françoise Fillona, ale opustil ho, když byl Fillon předvolán před soud 2. března kvůli své aféře s nelegálními zaměstnanci. Vzhledem k červnovým parlamentním volbám vyhlásil, že už nebude kandidovat, aby neporušil zákon o kumulaci funkcí.  15. května 2017 nový prezident Emmanuel Macron jmenoval Philippa předsedou vlády.

Osobní život.

Jeho žena Edith Chabreová je pedagožka na Sciences Po, spolu mají tři děti.

Édouard Philippe (* 28. listopadu 1970 Rouen) je francouzský právník, politik a od 15. května 2017 předseda francouzské vlády. Jako člen Unie pro lidové hnutí, později přetransformované do Republikánů, byl od roku 2012 poslancem Národního shromáždění za obvod Seine-Maritime č. 7. V roce 2010 se stal starostou města Le Havre.

Édouard Charles Philippe (; born 28 November 1970) is a French politician serving as Prime Minister of France since 15 May 2017 under President Emmanuel Macron.


Námět.

Geniální a výstřední zoolog, profesor Vladimír Ipatjevič Persikov, náhodou objeví úžasné stimulační účinky červeného světla na embrya. Organismy, které jsou ve fázi vývoje ozářeny paprskem, jejž profesor Persikov objevil (např. zárodky ve vejcích), se začnou vyvíjet mnohem rychleji a dosahují větších rozměrů než "originály". Navíc jsou agresivní a neuvěřitelně rychle se rozmnožují.  Právě tou dobou se po celé zemi rozšířil kuřecí mor a ředitel sovchozu (státem vlastněného zemědělského podniku v bývalém SSSR) "Červený paprsek" Alexandr Semjonovič Osud se Persikovův objev rozhodne využít pro obnovu chovu slepic. Na základě příkazu shora Osud zabaví kamery, pomocí kterých profesor Persikov prováděl pokusy, a odveze je. Osud ze zahraničí objedná slepičí vejce a Persikov hadí, krokodýlí a pštrosí vejce pro experimenty. Persikovova zásilka je však nedopatřením doručena Osudovi. Když na "slepičích" vejcích Osud vidí "nějaké svinstvo", volá profesoru Persikovovi, který se domnívá, že je to omyl, protože "svinstvo" na vejcích být nemůže, a proto Osudovi řekl, ať je neumývá.  Osud zahájí ozařování vajec, ale z oranžerie s vejci dva vylíhnuté zárodky záhy uniknou. Když si následujícího dne chce zaplavat v rybníku, spatří obrovského hada. Had zabije Osudovu ženu Máňu, samotnému Osudovi se podaří utéct. Druhý den ráno se dostaví na železniční stanici Dugino, která se nachází 20 verst od sovchozu. Tam se setkává s agenty GPU a vypráví jim, co se stalo. Ti mu sice nevěří, přesto se ozbrojí a okamžitě jedou do sovchozu. Osud odjede vlakem do Moskvy. Když agenti Ščukin a Polajtis do sovchozu dorazí, nikoho tam nenajdou. Sotva však nahlédnou do oranžerie, spatří obří hady a v nerovném boji s nimi záhy umírají. Persikov, připraven experimentovat, obdrží slepičí vejce. Profesor je tímto omylem pobouřen. Jeho asistent, docent Ivanov, mu ukazuje "zvláštní přílohu" k nejnovějšímu vydání novin, kde je snímek anakondy obřích rozměrů... z provincie Smolenska! Persikovovi dochází, že došlo ke strašlivému omylu: slepičí vejce byly zaslány jemu a hadí Osudovi do sovchozu. Za "svinstvo" Osud považoval síťový vzor na hadích vejcích. Plazů neustále přibývá; je jich celá horda, pohybující se směrem k Moskvě, která smete vše, co jí stojí v cestě.  V boji s plazy zasahují i vojska Rudé armády, ale nemohou je zastavit ani pomocí chemických zbraní.  Hlavní město, stejně jako zbytek země, zachvátila panika; šílený dav v domnění, že plazy vypustil Persikov, s běsněním vpadne do ústavu, kde profesor pracuje, a zabije ho. Nicméně v noci z 19. na 20. srpna náhle udeří hrozné mrazy - minus 18 stupňů. Dvoudenní mráz plazi nepřežili. A přestože se ještě po dlouhou dobu z mrtvol plazů a lidí šířila epidemie, hlavní nebezpečí pominulo.  Ačkoli se profesor Pjotr Stěpanovič Ivanov, bývalý poradce profesora Persikova a nyní vedoucí ústavu, snažil záhadný paprsek získat znova, nevyšlo to. "Je zřejmé, že k tomu kromě znalostí bylo potřeba i něco zvláštního, co měl pouze jediný člověk na světě - nebohý profesor Vladimír Ipaťjevič Persikov."

Historie publikace.

Povídka byla poprvé publikována v 6. čísle časopisu "Nědra" roku 1925. Je také součástí sborníků: Ve zkrácené podobě, nazvané "Paprsek života", byla povídka "Osudná vejce" otištěna v periodiku "Rudá panorama" číslo 19 až 22 roku 1925 (přičemž v čísle 22 již pod názvem "Osudná Vejce").

Zajímavá fakta.

Děj knihy odkazuje na román "Pokrm bohů", který roku 1904 napsal Herbert Wells. V románu dva vědci vynalezli prášek, který výrazně stimuluje růst živočichů a rostlin. Experimenty s práškem na staré farmě vedou k nepředvídatelným důsledkům, v Anglii se objeví monstra útočící na lidi (obří krysy a vosy). Objevily se také obří slepice, rostliny i lidé.  V povídce je přímo zmínka o tomto románu:  — Ano, — pokračoval Ivanov, — získáte světové renomé... Až se mi z toho točí hlava. Chápejte — pokračoval vášnivě, — hrdinové Wellsových knih jsou ve srovnání s vámi břídilové... A já si myslel, že jsou to všechno pohádky... Vzpomínáte na jeho "Pokrm bohů"?  — Аha, to je román, — poznamenal Persikov.  — No ovšem, a jak známý, panebože!  — Zapomněl jsem už, o čem to bylo, — odpověděl Persikov, — pamatuji se, že jsem ho četl, ale nevzpomínám si už na obsah.  Podle názoru A. A. Klimentova chování protagonistů povídky odpovídá výroku O. von Bismarcka:,Revoluci připravují géniové, uskutečňují fanatici a jejími plody se těší podvodníci." Génia zde představuje Persikov, který zformuloval revoluční myšlenku v oblasti biologie, fanatika Ivanov, který sestrojil kamery, díky nimž byly myšlenky Persikova zrealizovány, a podvodníka Osud, který se zjevil odnikud a stejně náhle zase zmizel.  V sovětském filmu "Psí srdce" (1988) režiséra Vladimíra Bortko se objevil Nikolaj Nikolajevič Persikov, ředitel moskevského veterinárního institutu, který je jmenovcem profesora Vladimíra Ipaťjeviče Persikova.  Myšlenka životodárného paprsku mimochodem zazněla v americkém hororu "Frankenstein" (1931), natočeném podle divadelní hry Peggy Wembling v adaptaci Johna Balderstona, není však zmíněna v následném pokračování filmu a v řadě překladů tato pasáž zcela chybí.  Ke střetu vojenských jednotek s pštrosími hejny skutečně došlo v roce 1932, sedm let po jeho prvním vydání, nikoli však v Rusku, nýbrž Austrálii, kde několik vojáků z australské armády, vyzbrojených kulomety Lewis, ostřelovalo přemnožené emu (kteří se až do roku 1980 řadili k pštrosům), ohrožující místní farmáře.

Kritika.

Filolog Boris Sokolov věnoval tomuto dílu kapitolu v knize "Michail Bulgakov: tajemství tvorby". Sokolov se domnívá, že prototypem profesora Persikova mohl být sovětský biolog Alexandr Gurvič, který objevil mitogenetické záření, a Vladimir Lenin.

Osudná vejce je fantastická povídka Michaila Bulgakova, poprvé publikovaná v roce 1925. V tomtéž roce byla otištěna také ve zkrácené podobě pod názvem „Paprsek života“. Hrdiny své povídky z roku 1924 Bulgakov zasazuje do roku 1928.

The Fatal Eggs (, ) is a satirical science-fiction novella by Mikhail Bulgakov, a Soviet novelist and playwright whose most famous work is "The Master and Margarita". It was written in 1924 and first published in 1925. The novel became quite popular, but was much criticised by most Soviet critics as a mockery of the Russian Revolution of 1917 and the leadership of Soviet Russia.


Historie systému.

Vznik systému SYSTRAN se datuje do poloviny dvacátého století, tedy do doby, kdy již probíhaly první pokusy o strojový překlad. Navrhl jej Maďar Petr Toma, který už měl se strojovým překladem bohaté zkušenosti. Po emigraci do Spojených států amerických a práci v kalifornském "Institut of Technology" byl mezi lety 1958–1961 zapojen do vývoje Georgetownského systému. Sám si pak v Los Angeles založil společnost "Computer Concepts", kde se věnoval dalšímu zkoumání strojového překladu, zejména v oblasti atomové energie a medicíny. Vyvinul zde rusko-anglické překladové systémy AUTOTRAN a TECHNOTRAN.  V roce 1964 se Toma přestěhoval do Německa, kde začal konečně pracovat na rusko-anglickém systému SYSTRAN. K jeho vývoji založil další vlastní společnosti, tentokrát ve Spojených státech amerických – "Latsec Inc." (1968, La Jolla, Kalifornie) a "World Translation Center" (1975).  Úlohou SYSTRANu bylo zprvu zajistit během Studené války překlad z ruštiny do angličtiny pro letectvo Spojených států amerických. V roce 1972 hrozilo zastavení financování projektu, avšak Tomovi se podařilo obhájit své vize a finanční podpora byla obnovena. V návaznosti na to využil možnosti strojově překládat dokumenty pro vládní agenturu NASA v rámci vesmírného projektu Apollo-Sojuz (1974–1975). Překlad byl často pouze velmi přibližný, ale pro porozumění obsahu dokumentů postačoval.  Výrazněji se SYSTRAN začal rozvíjet v roce 1975, kdy byl nabídnut prototyp jeho anglicko-francouzské verze zástupcům Evropské komise. Systém vyhovoval její zvýšené poptávce po překladech, která vznikla již po podepsání Římských smluv, a tak s ním uzavřela smlouvu pro vyvinutí dalších verzí programu, které by překládaly i jazyky ostatních států Evropských společenství. Výsledná anglicko-francouzská verze vznikla v roce 1976, následovala francouzsko-anglická verze (1978), anglicko-italská (1979) a anglicko-německá.  Jazykové páry přibývaly i nadále, přičemž SYSTRAN s sledoval výsledky posledních výzkumů týkajících se strojového překladu a lingvistiky. Stejně jako ve spojených státech amerických i jinde byly založeny společností k jeho vývoji – např. "Systran Institut" v Německu, "Word Translation Corporation" v Kanadě a "Systran Corporation" v Japonsku. Ve spolupráci s Japonskem vznikl i anglicko-japonský a japonsko-anglický překlad.  V roce 1986 byla společnost prodána zájemci z Paříže a pak znova v roce 2014 korejské společnosti "CSLi". Ta změnila název na "SYSTRAN International". Jeho hlavním sídlem je teď Soul, další pobočky jsou v Tedžonu (Jižní Korea), Paříži (Francie) a San Diegu (Kalifornie).

Vývoj systému.

V mnoha ohledech mohl být SYSTRAN považován v zásadě za vylepšeného nástupce Georgetownského systému přímého překladu. Lišil se zejména ve striktní separaci dat od počítačových procesů a v modularitě, která umožnila modifikaci jakékoliv části procesu bez ovlivnění překladu jako celku.  Na počátku byl SYSTRAN typickým představitelem tzv. slovníkového překladu, postupem času se snažil vývojově přiblížit spíše k překladu transferovému. Dlouho využíval pravidlových metod, ale v roce 2010 představil jako první na trhu hybridní strojový překlad – kombinaci pravidlových a statistických metod, který díky statistickým metodám ještě více snižuje náklady na překlad. Díky hybridní metodě se software automaticky učí z již existujících a ověřených podkladů a jednoduše se přizpůsobuje. Redukuje také množství dat potřebných k trénování sofwaru a snižuje velikost statistických modelů. Výsledky post-editace jsou jednoduše znovu začleněny do softwaru (slovník, dodatečné natrénování), čímž se zamezí tomu, aby systém udělal stejnou chybu dvakrát.  Také uživatelé mohou zadat svůj vlastní zdroj (slovník), natrénovat software pro svoje potřeby podle toho, z jaké oblasti má být jejich text přeložen (cestování, IT, elektronika atd.), a tak vylepšit kvalitu překladu ve specifické oblasti.

Základní rysy systému.

"Následuje popis základních rysů starších verzí systému SYSTRAN (ze sedmdesátých a osmdesátých let 20. století). Základní postup se prakticky objevil již ve verzi systému pro americké letectvo."  Struktura systému je do značné míry modulární, díky čemuž je vývojářům umožněno vytvářet velký počet jazykových párů. Je tvořen více či méně nezávislými programy, které od sebe přebírají úlohy analýzování zdrojového textu či generování textu výstupního. Obsahuje dva hlavní typy programů:  Systémové programy (System Programs) – psány v jazyce symbolických adres, jsou nezávislé na konkrétních jazycích. Patří sem hlavní programy (pro vstup), vyhledávání ve slovníku a kontrolují překladový proces.  Překladové programy (Translation Programs) – pro analýzu zdrojového jazyka a syntézu jazyka na výstupu jsou do určité míry nezávislé na konkrétním jazykovém páru. Jsou rozděleny do programů pro analýzu zdrojového jazyka, transfer a generování. Liší se podle jazyků, se kterými se pracuje.  Slovníky  Velká část úspěchu SYSTRANU závisela vždy na slovnících. Velké bilingvní slovníky neobsahují pouze lexikální ekvivalenty, ale také gramatické a sémantické informace, které se používají během analýzy a generování. Většina těchto informací je ve formě algoritmů, které jsou vyvolány během různých fází překladu.  Slovníková databáze systému SYSTRAN obsahuje dva bilingvní slovníky:  Main Stem dictionary – obsahuje všechna slova zdrojového jazyka s jejich kompletním morfologickým, syntaktickým a sémantickým popisem (gramatické kategorie, valence atd.) a překlad jeho kmenové formy do cílového jazyka (slova jsou rozdělena na kořeny a koncovky, vyjma slov v angličtině, kde to není potřeba).  Slovníky víceslovných výrazů (multi-word „contextual“ dictionaries) – zajišťují data umožňující analýzu slova nebo jeho překlad, který může být změněn podle kontextu. Patří mezi ně například idiomatický slovník, slovník slovních spojení, výjimek z gramatiky atd.  Nejprve se nejednalo ani o typický vícejazyčný systém (systém zahrnující více než 2 jazyky) a jednalo se spíše o soubor dvojjazyčných systémů, protože moduly jednotlivých jazyků byly na sobě v zásadě nezávislé a byly vyvíjeny zvlášť. Lze si též povšimnout, že překlad neplatil oboustranně – anglicko-francouzský systém se lišil od francouzsko-anglického skoro ve všech rysech. Až později se podařilo jednotlivé struktury více sjednotit.  Další vylepšení proběhlo co se týče slov, která ve slovnících nejsou obsažena. V prvotním systému pro americké letectvo zůstávala tato slova nepřeložena, ale v systému pro Evropská společenství se zacházelo třeba i se slovy, která měla pravidelné koncovky.

Dnešní využití SYSTRANu.

Nyní pracuje systém s přibližně 52 jazykovými kombinacemi (včetně slovenštiny a češtiny). Společnost se chlubí tím, že ročně investuje 20 % zisků do dalšího vývoje a výzkumu. Slibuje rychlý překlad rozsáhlých textových dokumentů.  Komerční verze SYSTRANu je možné využít na operačních systémech Microsoft Windows, Linux a Solaris. Společnost poskytovala svou technologii pro Yahooo!, Babel Fish a do roku 2007 ho využíval i Google Translate (poté začal využívat statistických metod). SYSTRAN byl prvním překladovým softwarem pro mobilní zařízení.  Překládání pomocí SYSTRANu si lze vyzkoušet zdarma na adrese http://www.systranet.com/translate/.

SYSTRAN (zkratka pro "„System translation“") je jeden z nejstarších systémů strojového překladu. V roce 1964 jej navrhl Peter Toma. Přestože byl SYSTRAN původně určen pro armádní účely, je teď i komerčním produktem. Systém je velmi rozšířený a počet jeho jazykových párů roste každým rokem.

SYSTRAN, founded by Dr. Peter Toma in 1968, is one of the oldest machine translation companies. SYSTRAN has done extensive work for the United States Department of Defense and the European Commission.


Architektonická soutěž.

Soutěž byla vyhlášena 7. ledna 2002. Z historicky rekordního množství návrhů jich 20 postoupilo do užšího výběru, posuzování bylo dokončeno 2. června 2003. Vítězná firma Heneghan Peng Architects byla založena v roce 1999 v New Yorku, ale v roce 2001 přesídlila do Dublinu. Jejími zakladateli jsou Roisin Heneghan and Shi Fu Peng. V době konání soutěže v ní pracovalo jen pět lidí. Při další práci na projektu muzea začala spolupracovat s britskou firmou Buro Happold.  Mezi dvacítku nejlepších se dostal i projekt českých architektů Martina Roubíka a Reginy Loukotové. Spolu s dalšími šesti projekty nakonec získali čestné uznání.

Stavba.

Stavba má být částečně zapuštěná do země s výhledem na pyramidy. Obehnána bude zdí z trojúhelníků, která má být složena z půl milionu kamenů. Návštěvníci by v něm měli mít možnost vidět i sochu Ramsese II., která je přibližně 3200 let stará.

Realizace a financování.

Termín realizace se několikrát posunul. Podle původních plánů měl být projekt dokončen již v roce 2008. Poté se hovořilo o zahájení na začátku roku 2009 a dokončení v roce 2010. Výstavba však byla zahájena až v březnu 2012, hotova by údajně měla být během roku 2018.  Odhadovaná cena výstavby v roce 2008 dosahovala 550 milionů dolarů (asi 10,7 mld. Kč), v roce 2012 se již udávalo 63 mld. jenů (asi 12,3 mld. Kč) či 5 mld. EGP (asi 13,9 mld. Kč). Značná část stavby má být přitom financována z japonských půjček.

Reference.

"V tomto článku byly použity informace z článků a na anglické Wikipedii."

Velké egyptské muzeum (anglicky "The Grand Egyptian Museum") se má v budoucnu stát hlavním centrem, které bude přechovávat a vystavovat cenné artefakty z historie Egypta. Vyrůstá nedaleko pyramid v Gíze a hlavního města Káhiry. Výstavbě muzea, které bude zaujímat plochu asi 50 ha a bude obehnáno mohutnou zdí, předcházela nejrozsáhlejší architektonická soutěž v historii. O prvenství v ní usilovalo 1557 návrhů z 82 zemí. Zvítězilo irské architektonické studio Heneghan Peng Architects z Dublinu.

The Grand Egyptian Museum (GEM), also known as the Giza Museum, is a planned museum of artefacts of ancient Egypt. Described as the largest archaeological museum in the world, construction on the museum was set to be complete in the first quarter of 2020. Due to the COVID-19 pandemic, the museum is now scheduled to open in 2021. The museum plans to exhibit the full Tutankhamun collection with many pieces to be displayed for the first time. The museum is sited on of land approximately two kilometers from the Giza pyramids and is part of a new master plan for the plateau.


Specifikace.

Model A110 je postaven na celohliníkové konstrukci a je poháněn 1,8 litrovým čtyřválcovým motorem s turbodmychadlem a přímým vstřikováním spojeným se sedmistupňovou automatickou převodovkou značky Getrag. Motor, vyvinutý koncernem Renault-Nissan a přepracovaný inženýry Alpine, má výkon 249 koňských sil (185 kW). Z 0 na 100 km/h dle výrobce vůz zrychlí za 4,5 sekund. Maximální rychlost je elektronicky omezena na 250 km/h.  A110 je k dispozici ve třech výbavách: Pure, Première a Legende. Základní výbava Pure obsahuje 17-palcová kola z lehkých slitin. Výbava Première, představena jako první a omezena na prvních 1,955 kusů, je vybavena kovanými slitinovými koly, koženými sportovními sedadly Sabelt, parkovací kamerou a speciálním metalickým modrým lakem. Výbava Legende obsahuje nastavitelná sportovní sedadla, černé nebo hnědé kožené čalounění interiéru, vylepšený Hi-Fi zvukový systém a exkluzivní kola. Všechny tři výbavy sdílejí stejný motor a převodovku.

A110S.

Model představený v červnu 2019, A110S je lehčí a výkonnější varianta A110. Výkon byl zvýšen z 249 na 288 koní (215 kW), vůz dostal tužší pružiny, vylepšený stabilizátor, karbonové keramické brzdy a vylepšené tlumiče. Světlá výška podvozku byla snížena o 4 milimetry. Vůz je vybaven speciálními pneumatikami Michelin Pilot Sport 4, které přispívají k lepší přilnavosti k asfaltu  Mezi estetické změny patří motivy francouzské vlajky na karoserii, oranžové brzdové třmeny, volitelné matné šedé lakování a kola z lehké slitiny značky Fuchs. Volitelná střecha z uhlíkových vláken s lesklým povrchem snižuje váhu vozidla o 1,9 kilogramu na celkových 1,114 kilogramů.  A110S zrychluje z 0 na 100 km/h za 4,4 sekundy a maximální rychlost je elektronicky omezena na 250 km/h.

V médiích.

Vůz přitáhl značnou pozornost v únoru 2018, když auto poskytnuté samotnou automobilkou pro epizodu britského televizního programu "Top Gear" během natáčení vzplálo. Zasahujícím hasičům se nepodařilo oheň uhasit a vůz kompletně shořel.  James May se k vozu vyjádřil následovněː „Má 248 koní, váží druhou odmocninu ničeho a je to ta nejlepší věc, která přišla z Francie od dob struhadla na sýr Mouli.“ May si vůz koupil v polovině roku 2018 a nazval ho autem roku.  A110 Première se prostřednictvím aktualizace společně se svým předchůdcem objevil v únoru 2018 ve videohře "Gran Turismo Sport".  Vůz skončil druhý v anketě Evropské auto roku 2019. Získal stejný počet bodů jako konečný vítěz (Jaguar I-Pace), ale s méně hlasy na prvním místě.

Vůz se začal prodávat v kontinentální Evropě na konci roku 2017 a následně v roce 2018 dorazil do Velké Británie, Japonska a Austrálie. Jak názvem, tak designem, odkazuje na původní Alpine A110, vyráběný v letech 1961 až 1977.

The Alpine A110 is a rear mid-engine, rear-wheel-drive sports car introduced by French car manufacturer Alpine at the 87th Geneva International Motor Show in March 2017.


Biografie.

V roce 1941 nastoupil základní vojenskou službu v armádě Slovenského státu, v lednu 1943 na východní frontě z ní přeběhl k Rudé armádě. Příslušníkem československé vojenské jednotky v SSSR byl od června 1943. Zúčastnil se bojů o Kyjev, Dukelský průsmyk, také i o své rodné město Liptovský Mikuláš.  V roce 1946 se stal vojákem z povolání. Vykonával řadu funkcí, především v týlu 2. vojenského okruhu. V letech 1958 až 1968 byl náčelníkem týlu – zástupcem ministra národní obrany. V dubnu 1968 byl jmenován do funkce ministra národní obrany v první vládě Oldřicha Černíka. Na post se dostal díky přátelství s Alexanderem Dubčekem. Zároveň měl, coby absolvent válečné školy Generálního štábu SSSR, dobré jméno i v Moskvě.  V srpnu 1968 byl prvním členem československé vlády, který se oficiálně od sovětských míst dozvěděl o začínající invazi a byl varován, aby československá armáda nekladla odpor. Sověti mu tvrdili, že invaze probíhá se souhlasem vedení KSČ a Dzúr tak přislíbil, že okupaci nebude vojensky bráněno. Ještě v noci na 21. srpna byl nicméně invazními jednotkami internován. O rok později v srpnu 1969 dal příkaz ČSLA k násilnému potlačení demonstrací při příležitosti prvního výročí vpádu vojsk Varšavské smlouvy.  Po nástupu normalizace se udržel ve vysokých funkcích. Ministerskou funkci zastával až do roku 1985 v druhé vládě Oldřicha Černíka, třetí vládě Oldřicha Černíka, první vládě Lubomíra Štrougala, druhé vládě Lubomíra Štrougala, třetí vládě Lubomíra Štrougala a čtvrté vládě Lubomíra Štrougala.  V dubnu 1969 se účastnil schůzky mezi československými představiteli a sovětským maršálem Andrejem Antonovičem Grečkem, na které sovětské vedení nastolilo nutnost odchodu Alexandera Dubčeka z vedení strany. Zastával i stranické a parlamentní posty. V letech 1968-1981 se uvádí jako účastník zasedání Ústředního výboru Komunistické strany Slovenska. Vysočanský sjezd KSČ ho zvolil za člena Ústředního výboru Komunistické strany Československa, formálně pak byl do této funkce kooptován k 31. srpnu 1968. XIV. sjezd KSČ, XV. sjezd KSČ a XVI. sjezd KSČ ho v této funkci potvrdil. Po volbách roku 1971 zasedl do Sněmovny lidu (volební obvod č. 189 – Michalovce, Východoslovenský kraj). Mandát obhájil ve volbách v roce 1976 (obvod Trenčín) a volbách v roce 1981. Ve Federálním shromáždění setrval do své smrti roku 1985. Nahradil ho pak Milan Václavík.  V roce 1969 mu byl udělen Řád práce, roku 1974 Řád Vítězného února, roku 1983 Leninův řád. V dubnu 1981 obdržel medaili Za upevnění bojové družby, kterou mu propůjčil Nejvyšší sovět SSSR v souvislosti s 25. výročím Varšavské smlouvy. 2. října 1984 byl také vyznamenán Řádem Klementa Gottwalda. 11. ledna 1985 jej prezident Gustáv Husák z vážných zdravotních důvodů odvolal z funkce ministra; nástupcem byl téhož dne jmenován generálplukovník Milan Václavík. O čtyři dny později zemřel.  Byl tchánem geografky Dagmar Dzúrové.

Martin Dzúr (12. července 1919 Ploštín u Liptovského Mikuláše – 15. ledna 1985 Praha) byl slovenský a československý politik Komunistické strany Slovenska, armádní generál, dlouholetý ministr národní obrany ČSSR (od 24. dubna 1968 do 11. ledna 1985) a poslanec Sněmovny lidu Federálního shromáždění za normalizace.

Martin Dzúr (12 July 1919 – 15 January 1985) was a Slovak military officer and a communist politician, who served as defense minister from 1968 to 1985.


Historie.

Návrh zákona o modernizaci teritoriální správy, který přijala druhá vláda Jeana-Marca Ayraulta, zpočátku předpokládal jen koordinaci v oblasti bydlení v unité urbaine de Paris. Nicméně tento návrh byl zamítnut již v prvním čtení v Senátu společným hlasováním pravice a komunistů.  Nový návrh na meziměstské společenství předložili socialisté pro území čtyř departementů řízené radou s asi 200 členy (zástupce z každé obce a za každých 30 000 obyvatel další zástupce, pro Paříž maximálně čtvrtina členů rady). S návrhem souhlasila i Anne Hidalgová, která v roce 2014 kandidovala na post pařížského starosty.  Dne 19. července 2013 odhlasovalo Národní shromáždění články 12 a 14 zákona, na jichž základě může od 1. 1. 2016 vzniknout Métropole du Grand Paris s předpokladem, že jeho metropolitní rada bude od roku 2020 volena přímo.  Novela byla schválena Senátem ve druhém čtení 8. října 2013 s poměrem hlasů 156 pro a 147 proti. Národní shromáždění schválilo text i ve druhém čtení 10. prosince 2013. Definitivní text schválily obě komory 19. prosince 2013.  Dne 16. ledna 2014 premiér Jean-Marc Ayrault oznámil, že je nakloněn zrušení tří departementů přiléhajících k Paříži (Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis a Val-de-Marne), které budou začleněny do Métropole du Grand Paris.  Dne 23. ledna 2014 potvrdila Ústavní rada, že vytvoření Métropole du Grand Paris je v souladu s ústavou.  Prezident Národního shromáždění Claude Bartolone a bývalý předseda generální rady departementu Seine-Saint-Denis oznámil 2. února 2014, že se bude ucházet o místo předsedy métropole a bude kandidovat ve volbách za město Le Pré-Saint-Gervais.

Vymezení.

Métropole du Grand Paris bude veřejné meziměstské společenství s vlastním rozpočtem a zvláštním statutem. Bude zahrnovat 129 obcí – 124 obce se stanou automaticky řádnými členy a pět obcí bude mít opční právo.  124 řádných členů tvoří město Paříž a 123 obcí ze sousedních departementů Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis a Val-de-Marne.  Členové s opčním právem jsou obce z ostatních departementů v regionu Île-de-France, které k 31. prosinci 2014 patřily do některého z mezikomunálních svazků tvořených obcemi z departementů Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis a Val-de-Marne a zároveň jejich městská rada do 30. září 2014 odsouhlasila připojení k métrople. Jedná se o čtyři obce Wissous, Verrières-le-Buisson a Varennes-Jarcy v departementu Essonne a Vélizy-Villacoublay v departementu Yvelines.  Opční právo získalo rovněž všech 42 obcí sousedících s departementy Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis nebo Val-de-Marne, pokud připojení odsouhlasila městská rada do 30. září 2014. Z nich však práva využily v daném termínu jen dvě obce – Argenteuil (Val-d'Oise) a Paray-Vieille-Poste (Essonne). Čtyři další obce se usnesly o připojení až po termínu 30. září 2014: Athis-Mons (Essonne), Vigneux-sur-Seine (Essonne), Chelles (Seine-et-Marne) a Verrières-le-Buisson (Essonne). Jejich připojení bude možné pouze po novelizaci zákona. Se započtením opčních obcí bude métropole zahrnovat 6 806 689 obyvatel (k roku 2011), 785,76 km (tj. 8663 obyvatel/km) a 348 radních.

Pravomoci.

Článek L5219-1 zákona o teritoriální správě určuje, které kompetence métropole přebírá od obcí, které tak svoji vlastní rozhodovací moc v této oblasti ztrácejí. Jedná se zejména o městské plánování, rozvoj veřejné infrastruktury a telekomunikačních sítí, bytová politika (sociální bydlení, renovace, místa určená pro kočovné obyvatele), sociální a ekonomická integrace, prevence zločinnosti, vznik a správa průmyslových, obchodních, živnostenských, turistických, přístavních nebo letištních zón, ekonomický rozvoj, výstavba a provoz kulturních, výchovných a sportovních institucí, spolupráce na přípravách velkých mezinárodních kulturních a sportovních událostí, ochrana životního prostředí (boj proti znečištění ovzduší, proti nadměrnému hluku, šetření energií, podpora obnovitelných zdrojů energie, prevence proti záplavám). Métropole naopak nepřebírá kompetence v oblasti veřejné dopravy, která zůstává ve správě STIF a Société du Grand Paris.  Další pravomoci mohou obce přenést na métropole dobrovolně při shodě metropolitní rady a městských rad zastupujících více než polovinu obyvatelstva.  Ze strany státu budou na métropole přeneseny pravomoci v oblasti bytové výstavby (výstavba nových bytů, renovace starší zástavby).

Fungování.

Podle zákona zahájí métropole svou činnost 1. ledna 2016. Métropole du Grand Paris bude řízena radou metropole, ve které budou zasedat volení zástupci z každé obce (na každých 25 000 obyvatel připadá jeden radní). Výjimku má pouze Paříž, které má v radě metropole zajištěno 90 míst, které budou odrážet politické zastoupení v pařížské radě. Řádní členové mají celkem 337 míst, obce s opčním právem mají zajištěno až 68 míst podle počtu obyvatel z roku 2011.  Po ustavení métropole budou její radní zvoleni obecními radami. V obcích, které mají více zástupců, budou voleni poměrným volebním systémem. V roce 2020 mají proběhnout již řádné a přímé všeobecné volby, jejich podmínky musejí být zákonem stanoveny do 1. ledna 2017. Rada metropole bude mít svého předsedu a místopředsedu.  Vedle rady se minimálně jednou za rok musí sejít i shromáždění starostů, aby prodiskutovali plán a zprávu o činnosti métropole.  Métropole bude vybavena rozvojovou radou ("conseil de développement") tvořenou zástupci z ekonomické, sociální a kulturní sféry. Jedná se o poradní orgán posuzující hlavní směřování métropole. O způsob její fungování rozhodne rada metropole.  Pro zajištění bezpečnosti a prevence kriminality vznikne bezpečnostní rada ("conseil métropolitain de sécurité et de prévention de la délinquance"), koordinující hlavní zásady v této oblasti na území métropole. V tomto směru bude spolupracovat s pařížskou policejní prefekturou a pařížskou hasičskou brigádou, které již dnes operují v oblasti Paříže i přilehlých departementech Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis a Val-de-Marne.

Métropole du Grand Paris je meziměstské společenství typu métropole v regionu Île-de-France. Métropole zahrnuje město Paříž, obce tří okolních departementů a sedm měst vzdálenějších departementů.

The Métropole du Grand Paris (, meaning roughly "Metropolis of Greater Paris") is an administrative structure for cooperation covering the City of Paris and its nearest surrounding suburbs. The métropole came into existence on January 1, 2016 and comprises 131 communes, including the City of Paris, all 123 communes in the surrounding inner-suburban departments of the "Petite Couronne" (Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis and Val-de-Marne), plus seven communes in two of the outer-suburban departments, including the communes of Argenteuil in Val-d'Oise, and Paray-Vieille-Poste in Essonne, the latter of which covers part of Orly Airport. Part of the métropole comprised the Seine department, which existed from 1929 to 1968. Grand Paris covers 814 square kilometers and has a population of 7 million.


Život.

Marie Terezie vyrůstala v prostředí uměnímilovné knížecí rodiny Thurn-Taxisů v rodném Řezně. O bohatství repertoáru tehdejší doby vypovídá sbírka historických hudebnin v Řezenském dvoře ("Regensburger Hof") ve Vídni. O jejím skladatelském a klavíristickém vzdělání není nic známo. Jedna z jejích pozdějších symofonií je v RISM současně uvedena jako dílo českého skladatele Františka Xavera Pokorného (1729–1794), který byl v letech 1766 - asi 1770 angažován u řezenské dvorní kapely. Díky této duplicitě je možné usuzovat na vztah učitel-žákyně, což však dosud nebylo doloženo.  Od roku 1780, v roce její svatby, jak je uvedeno v "The New Groove Dictionary of Women Composers" (1994), žila Marie Terezie v braniborském markraběcím městě Ansbach obklopena hudbou, obohacenou o ansbaškou dvorní kapely. Diese war zehn Jahre zuvor nach der Übersiedlung der ehemals Bayreuthischen dvorní kapely bedeutend erweitert worden. V Ansbachu se Ahlefeldtová spřátelila s anglickou básnířkou, pozdější markraběnkou, Lady Elizabeth Cravenovou.  Poté, co byl roku 1791 markraběcí dvůr zrušen, usadili se manželé Ahlefeldtovi v Kodani, kde její manžel dostal funkci ředitele Královského divadla, a kde ona několikrát veřejně vystupovala se svými skladbami a jako klavíristka.  Její nejznámější skladbou je její operní balet "Télemachos a Kalypsó" zkomponovaný v Ansbachu roku 1782, který měl premiéru v Kodani 28. prosince 1792 v kodaňském Královském divadle a do roku 1812, i v době po její smrti, byl uveden celkem 37krát. Jeden z klavírních výtahů opery, který Ahlefeldtová napsala vlastní rukou, má německý nadpis: "TELEMAK / auf der Insel Calypso / Ein Opera Ballet in IV Acten / vom / Ballet=Meister Galeotti / in Music gesezt, und zum Klavir [!] eingerichtet / von / Gräfin M: T: von Ahlefeldt / geborene Princess: von Thurn und Taxis". Podle RISM byl autorem (ansbašského) textu baletní mistr Vincenzo Galeotti, tato informace však také vyžaduje ověření.  Ahlefeldtová zkomponovala ještě několik oper, vokálních skladeb a jednu či dvě symfonie. Poté se však rodina dostala do potíží a po několika letech museli Dánsko opustit. Po dvouletém pobytu v Drážďanech, kam byl hrabě Ahlefeldt roku 1798 povolán jako vyslanec, se v roce 1800 odstěhovali do Prahy. Zde žila Marie Terezie z Ahlefeldtu s manželem až do své smrti v roce 1810. Také hrabě zemřel v Praze, avšak další podrobnosti o jejich činnosti v této době nejsou známy.

Dílo.

Přesný počet titulů není dosud zcela znám. RISM OPAC udává 9 opusů, z toho jedna symfonie je připisována také českému skladateli Františku Xaverovi Pokornému.  Opera-balet: symfonie: Vokální skladby: Balet:

Marie Terezie z Ahlefeldtu roz. princezna z Thurn-Taxisu (německy "Maria Theresia von Ahlefeldt", 28. února 1755, Řezno – 20. prosince 1810, Praha), byla německá hudební skladatelka a klavíristka. Kvůli sňatku v roce 1780 s dánským diplomatem a královským komorníkem Ferdinandem hrabětem z Ahlefeldtu (1747–1815) a jejímu dlouhodobému pobytu v Dánsku je považována za „první dánskou skladatelku“.

Maria Theresia Ahlefeldt (16 January 1755 in Regensburg, Free Imperial City of Regensburg, Holy Roman Empire – died 20 December 1810 in Prague, Kingdom of Bohemia, Austrian Empire), was a Danish (originally German) composer. She is known as the first female composer in Denmark.


Historie.

Sbírka současného umění byla založena v roce 1958 rozhodnutím samosprávy města Bělehradu. Vznikla tzv. Moderní galerie, která však neměla své sídlo. Bylo nezbytné pro sbírky proto pro veřejnost vybudovat nové muzeum. Současná budova vznikla v letech 1960–1965 na Novém Bělehradu. Slavnostně byla otevřena dne 20. října 1965, architekty stavby byli Ivan Antić a Ivanka Raspopović. Architektonická soutěž na tuto budovu se uskutečnila v roce 1959 a autoři vítězného návrhu získali řadu ocenění za svoji práci. Budovu obklopuje rozsáhlý park, který byl doplněn sochami známých jugoslávských sochařů 20. století. Původní návrh stavby počítal se zdmi z hrubého betonu, Protić nakonec u architektů usilovně vyjednával o změně projektu, a ti poté přistoupili na obklad z bílého mramoru.  Samotná budova muzea byla rozčleněna do šesti hranolů se seříznutými střechami. Obklad budovy tvoří v nižší části sklo, ve vyšších bílý mramor. Vrchní části hranolových prvků budov jsou rovněž prosklené. Vnitřní výstavní prostor je rozčleněn do různých úrovní a jednotlivé exponáty je tak možné pozorovat zvrchu i zespoda. Kromě toho se návštěvníkům nabízí výhled na veletoky Dunaj, Sávu a střed města. Úrovně jsou někdy rozdělené podle jednotlivých částí objektu, jindy spojené do větších výstavních prostor.  V současné době čítá sbírka současného umění v srbské metropoli na na 8000 děl. Expozice je rozdělena do řady celků, které tvoří malby z doby před rokem 1945 a po roce 1945. Nachází se zde také kolekce několika stovek prací zahraničních autorů. Speciální expozice pak tvoří i sbírky soch a kreseb.  Budova byla v letech 2007–2017 uzavřena a procházela komplexní rekonstrukcí. V roce 1987 byla budova prohlášena kulturní památkou.

Muzeum současného umění (srbsky Музеј савремене уметности/Muzej savremene umetnosti) se nachází v srbské metropoli Bělehradě. Muzeum je umístěno v lokalitě Ušće na soutoku řek Sávy a Dunaje. Jeho budova, která vznikla v architektonickém stylu brutalismu je dobře viditelná z historického centra města a parku Kalemegdan.

Museum of Contemporary Art () is an art museum located in Belgrade, the capital of Serbia. It was founded in 1958 as the Modern Gallery. It was moved into the current building in the Ušće neighborhood of New Belgrade in 1965. The building is a masterpiece of architects Ivan Antić and Ivanka Raspopović, a short-lived but highly successful partnership, which also produced the 21 October Museum in Šumarice Memorial Park in Kragujevac. The collection contains more than 35,000 works of art.


Vývoj a popis.

Souběžně s letouny F8U-1 a F8U-2 vývojový tým letounů Crusader také pracoval na ještě větším letounu, který měl mít ještě lepší výkony. Tento projekt dostal interní označení V - 401. Ačkoliv se z vnějšku podobal letounu Crusader a používal i některé stejné prvky, jako například křídlo s měnitelným sklonem, byl nový letoun větší a byl poháněn motorem Pratt & Whitney J75-P-5A s tahem 131 kN při přídavném spalování. Aby se konstruktéři vypořádali s podmínkami při rychlostech překračujících dvojnásobek rychlosti zvuku, byl letoun vybaven velkými svislými plochami pod ocasem letounu, které se při přistání sklápěly do vodorovné polohy. K zajištění dostatečného výkonu Vought plánoval vybavit letoun přídavným raketovým motorem na kapalné palivo Rocketdyne XLF-40 s tahem 35,6 kN. Avionika zahrnovala počítač pro řízení palby AN/AWG-7, radar AN/APG-74 a datové spojení AN/ASQ-19. Systém umožňoval současně sledovat až šest cílů a provádět palbu na dva cíle současně.  Vzhledem k velkým odlišnostem oproti letounu F8U-1 a vzhledem ke skutečnosti, že letoun F8U-2 byl někdy označován jako „Crusader II“, dostal letoun XF8U-3 oficiální označení „Crusader III“.

Operační historie.

V prosinci 1955 vyhlásilo námořnictvo Spojených států (US Navy) soutěž na dodání přepadového stíhače na obranu flotily létajícího rychlostí vyšší než dvojnásobek rychlosti zvuku. Letoun XF8U-3 poprvé vzlétnul 2. června 1958. Navzdory tvrzení mnoha článků a knih, že letoun během testování překročil rychlost Mach 2,6 ve výšce 35 000 stop (10 670 m), letoun ve skutečnosti jen jednou dosáhl rychlosti Mach 2,39 a běžně nepřekračoval rychlost Mach 2,32. Tytéž zdroje uvádějí, že Vought plánoval dosažení rychlosti Mach 2,9 s použitím přídavného raketového motoru (viz výše).  Srovnávací zkoušky s jeho hlavním konkurentem, kterým byl letoun McDonnell Douglas F-4 Phantom II, ukázaly, že návrh společnosti Vought má jednoznačnou převahu v ovladatelnosti. John Konrad, zkušební pilot společnosti Vought, později prohlásil, že Crusader III mohl létat v kruzích kolem letounu Phantom II. Nicméně, XF8U-3 byl jednomístný stroj a mělo se za to, že jeden pilot může být snadno přetížen pilotáží a současným ovládáním radaru. Naproti tomu Phantom II byl dvojmístný stroj s místem pro operátora zbraňových systémů.  Kromě toho, tehdy se uvažovalo, že věk leteckých kanónů skončil, a navíc letouny Phantom II mohly nést podstatně větší užitečné zatížení včetně zbraní vzduch-země i raket vzduch-vzduch. Crusader III byl navržen jako sice rychlá, ale jednoúčelová stíhačka. Z těchto důvodů byl nakonec vybrán Phantom II, aby nahradil letouny F-8 Crusader u US Navy, ačkoliv měl původně letouny Crusader jen doplňovat.  Program F8U-3 byl zrušen poté, co bylo postaveno 5 letounů. Tři z nich létaly během testovacího programu a poté byly spolu se dvěma dalšími trupy předány k NASA pro atmosférické zkoušky. Crusader III byl schopen létat v 95 % zemské atmosféry. Piloti NASA s nimi létali z námořní letecké základny Patuxent River.  Všechny letouny Crusader III byly později sešrotovány.

Specifikace.

"Technické údaje pocházejí z publikací „The Great Book of Fighters“, „American Fighter Aircraft“ a „MiG Master“ ".

Uživatelé.

Spojené státy americké

Vought XF8U-3 Crusader III byl stíhací letoun vyvinutý společností Chance Vought jako následovník úspěšného letounu Vought F-8 Crusader a jako konkurent letounu McDonnell Douglas F-4 Phantom II. Ačkoliv byl založen na verzích letounu Crusader F8U-1 a F8U-2, a proto obdržel i „námořní“ označení F8U-3, ve skutečnosti s těmito letouny sdílel jen několik málo částí.

The Vought XF8U-3 Crusader III was an aircraft developed by Chance Vought as a successor to the successful Vought F-8 Crusader program and as a competitor to the McDonnell Douglas F-4 Phantom II. Though based in spirit on the F8U-1 and F8U-2, and sharing the older aircraft's designation in the old Navy system, the two aircraft shared few parts.


Život.

Thanh byl vysokým státním funkcionářem za Komunistickou stranu Vietnamu – v období 2009–2013 vedl státní ropní koncern PetroVietnam, posléze byl poslancem vietnamského parlamentu a pracovníkem ministerstva průmyslu a obchodu.  V červenci 2016 byl vyloučen ze strany a zbaven svého poslaneckého mandátu poté, co vládní inspekce z květnu 2016 odhalila v účetnictví PetroVietnamu deficit v přepočtu přibližně 83 miliard korun. Thanh začal být podezříván z korupce, ačkoli podle něj samotného se jednalo o politicky motivované obvinění; přesto uprchl přes Laos, Thajsko a Turecko do Německa, kde zažádal o politický azyl.

Únos a odsouzení.

Dne 23. července 2017 dopoledne (den předtím, než mělo začít projednávání jeho německého azylu) byl Thanh v berlínském parku unesen neznámymi pachateli a naložen do bílé dodávky s českou poznávací značkou. Automobil pronajal v Praze Vietnamec Long Nguyen Hai, jenž se k podílu na únosu doznal a byl za tento čin německým soudem nepravomocně odsouzen na čtyři roky vězení. Dva dny po únosu byl Thanh už v jiném voze převezen do Bratislavy, kde se ve stejný den konalo jednání vietnamského ministra vnitra Tô Lâma se slovenským protějškem Robertem Kaliňákem.  Únos a zejména úloha slovenského ministra vnitra Kaliňáka v celém případě se stala v létě 2018 předmětem rozsáhlé medializace. Denník N a další slovenská média upozorňovali na různá fakta a nesrovnalosti – zejména na neobvyklost zapůjčení slovenského vládního speciálu zahraniční delegaci a jeho mimořádný let do Prahy, výpovědi některých slovenských policistů o podezřelých Kaliňákových telefonátech před bratislavským vládním hotelem Bôrik a na hrubý nesoulad počtu přiletěvších (4) a odletěvších (12) členů vietnamské delegace.  Viditelně omámený Thanh, jehož museli podpírat dva příslušníci vietnamských tajných služeb, nastoupil do letadla společně s oficiální delegací a letoun následně odletěl do Moskvy. O přelet svého vládního speciálu přes území Polska zažádala slovenská strana s odůvodněním, že na palubě se nachází i sám ministr Kaliňák – ten však zůstal v Bratislavě a s partnerskou delegací se rozloučil už před hotelem. Z Moskvy pak další letoun pokračoval do vietnamského hlavního města Hanoje.  Thanh byl ve Vietnamu zatčen a za finanční machinace a korupci odsouzen na doživotí, přičemž se vzdal práva na odvolání. Podle některých zdrojů vláda Angely Merkelové usiluje o jeho vydání do Německa, přičemž existuje možnost, že kvůli snaze o uzavření obchodní dohody s Evropskou unií vietnamská strana tomuto požadavku vyhoví. Případ vyšetřuje německá, česká i slovenská policie; v srpnu 2018 bylo na Slovensku v souvislosti s vyšetřováním zbaveno mlčenlivosti celkem 44 osob.

Trịnh Xuân Thanh (* 13. února 1966 Hanoj) je bývalý vietnamský politik a podnikatel, jehož únos z Německa přes Českou republiku a další země do Vietnamu v červenci 2017 vyvolal diskusi o zapojení vietnamských tajných služeb do případu.

Trịnh Xuân Thanh (born 13 February 1966 in Hanoi) is a former Vietnamese politician and businessman. He is the former head of the state-owned Petrovietnam Construction Joint Stock Corporation (a subsidiary of Petrovietnam), and the former Deputy-Chairman of the Provincial People's Committee of Hậu Giang. In 2016, he was accused of causing massive losses at the state-owned company and fled the country. While in Berlin, as an asylum-seeker, he was allegedly kidnapped and repatriated to Vietnam on 23 July 2017. This led to diplomatic scandal resulting in Germany to expel a Vietnamese diplomat.


Kariéra.

Byl nejstarším synem ministra námořnictva a vysokého komisře v jižní Africe Williama Palmera, 2. hraběte ze Selborne (1859–1942), po matce Beatrix Cecil byl vnukem premiéra 3. markýze ze Salisbury. Studoval ve Winchesteru a Oxfordu, v letech 1910–1940 byl poslancem Dolní sněmovny (od roku 1918 zastupoval v parlamentu nově zřízení volební obvod Aldershot, největší vojenskou základnu v Británii). Za první světové války byl tajemníkem na několika ministerstvech, později zastával nižší funkce ve vládě. V letech 1922–1924 byl parlamentním tajemníkem úřadu pro obchod a v letech 1924–1929 náměstkem generálního poštmistra, v roce 1929 byl jmenován členem Tajné rady. Ve 20. a 30. letech patřil k vlivným konzervativním poslancům a po roce 1938 se soustředil na kritiku zahraniční politiky premiéra Chamberlaina. S titulem barona Selborne byl v roce 1940 povolán do Sněmovny lordů (titul hraběte zdědil po otci v roce 1942, jako otcův dědic do té doby užíval jméno "vikomta Wolmera"). Za druhé světové války působil na ministerstvu veřejných prací a v Churchillově koaliční vládě zastával post ministra pro hospodářskou válku (1942–1945) Po válce se angažoval ve vedení několika obchodních společností a bank. V roce 1945 získal Řád společníků cti, mimo jiné byl smírčím soudcem v hrabství Hampshire, kde rodina vlastnila pozemky.

Rodina.

Jeho manželkou byla od roku 1910 Grace Ridley (1889–1959), dcera ministra vnitra 1. vikomta Ridleye Měli spolu sedm dětí, nejstarší syn William Palmer, vikomt Wolmer (1912–1942), padl za druhé světové války. Jeho syn John Roundell Palmer, 4. hrabě ze Selborne (*1940) je současným představitelem rodu. Z dcer byla Mary Sophia Palmer, provdaná baronka O'Hagan (1920-2001), po druhé světové válce dvorní dámou princezny Alžběty. Rodině hrabat ze Selborne dnes patří zámek "Manderston House" ve Skotsku.

Roundell Cecil Palmer, 3. hrabě ze Selborne ("Roundell Cecil Palmer, 3rd Earl of Selborne, 3rd Viscount Wolmer, 3rd Baron Selborne") (15. dubna 1887, Westminster, Anglie – 3. září 1971, Alton, Anglie) byl britský politik, třicet let poslanec Dolní sněmovny, poté po otci člen Sněmovny lordů, po matce byl blízkým příbuzným významného klanu Cecilů. Jako člen Liberálně unionistické strany a později Konzervativní strany zastával od mládí nižší funkce v několika vládách, v Churchillově koaličním kabinetu byl za druhé světové války ministrem pro hospodářskou válku (1942–1945).

Roundell Cecil Palmer, 3rd Earl of Selborne, CH, PC (15 April 1887 – 3 September 1971), known as "Top Wolmer" and styled Viscount Wolmer from 1895 to 1941, was a British administrator, intelligence officer and Conservative politician.


Mládí a politická kariéra.

Již v mládí se Lourenço připojil k dnešní vládnoucí straně MPLA, která bojovala za nezávislost na portugalských kolonií, která skončila v roce 1975 a byla podporována Sovětským svazem. V roce 1978 Lourenço odcestoval do Sovětského svazu a studoval na Leninské vyšší akademii, kde pokračoval ve vojenském výcviku a dokončil magisterský titul v historických vědách. V roce 1982 se vrátil zpátky do Angoly, kde se stal generálem dělostřelectva a šel do politiky. V roce 1984 byl jmenován guvernérem provincie Moxico a pokračoval v růstu v řadách vládnoucí strany. Pracoval také jako provinční komisař provincie Moxico pro MPLA, předseda Regionální vojenské rady 3. vojenské politické oblasti, první tajemník MPLA a provinční komisař provincie Benguela. Byl také předsedou parlamentní strany MPLA v Národním shromáždění v letech 1993 až 1998.  Na stranickém kongresu byl 12. prosince 1998 zvolen za generálního tajemníka MPLA. Jeho volba byla spojena s prospěchem prezidenta Josého Eduarda dos Santose a předpokládalo se, že Lourenço by mohl být potenciálně dlouhodobě generálním tajemníkem. Nicméně poté, co dos Santos řekl v roce 2001, že nebude usilovat o opětovné zvolení prezidentem, Lourenço otevřeně vyjádřil svůj zájem stát se kandidátem MPLA na prezidenta a tím poškodil jeho postavení s dos Santosem. José Eduardo dos Santos zřejmě neměl žádný skutečný úmysl vystoupit z úřadu, ale snažil se odhalit politické soupeře. Juilão Mateus Paulo byl zvolen jako generální tajemník MPLA na kongresu v prosinci 2003 a Lourenço byl prvním místopředsedou národního shromáždění v letech 2003 až 2014.  V dubnu 2014 byl jmenován ministrem obrany a v srpnu roku 2016 byl jmenován místopředsedou MPLA. Na konci prosince 2016 byl nominován jako kandidát MPLA na prezidenta. V prezidentských volbách v srpnu 2017 vyhrál a svou inauguraci měl 26. září 2017. Nahradil tak dlouhodobého prezidenta Josého Eduarda dos Santose, který už do dalšího volebního období nekandidoval. V září 2018 se stal předsedou MPLA nahradil Josého Eduarda dos Santose.

João Manuel Gonçalves Lourenço (* 5. března 1954 Lobito, Angola) je angolský politik a od roku 2017 je také 3. prezident Angoly.

João Manuel Gonçalves Lourenço, (born 5 March 1954) is an Angolan politician who has served as the President of Angola since 26 September 2017. Previously, he was Minister of Defence from 2014 to 2017. In September 2018 he became the Chairman of the People's Movement for the Liberation of Angola (MPLA), the ruling party. He was the party's Secretary-General from 1998 to 2003.


Slovinské referendum o legalizaci stejnopohlavního manželství (2015)

2015 Slovenian same-sex marriage referendum

Vypsání referenda.

3. března 2015 schválilo Národní shromáždění návrh novely Zákona o rodině měnícího ustanovení o manželství coby trvalého svazku muže a ženy na trvalý svazek dvou osob, na čež jeho oponenti nasbírali dostatečný počet podpisů pro vypsání celostátního referenda. 26. března bylo referendum ze strany Národního shromáždění zamítnuto pro jeho nekompatibilitu s ústavními zákony zakazujícími lidové hlasování o záležitostech souvisejících s ústavou a lidskoprávními oblastmi. Navrhovatelé v reakci na to dali podnět k Ústavnímu soudu, který 22. října rozhodl v neprospěch Národního shromáždění, a sice tak že není pravomocně příslušné prohlásit referendum za neústavní. Národní shromáždění na to 4. listopadu vyhlásilo konání referenda v den 20. prosince 2015.  Podle článku 90 Ústavy Slovinské republiky bude zákon zrušen referendem, pokud bude většina platných hlasů pro jeho zrušení a zároveň tato většina bude představovat minimálně jednu pětinu všech oprávněných voličů, tedy 20 % z přibližně 1,7 milionu občanů s volebním právem.  V referendu o Zákoně o rodině z roku 2012 bylo 54,55% platných hlasů pro zrušení dotčeného zákona, který rozšiřoval práva registrovaných stejnopohlavních párů.  Slovinští katolíci a papež František vyzývali lid k hlasování proti. Část evropských politiků, včetně Violety Bulc, vyzývalo k hlasování pro, stejně tak i všechny politické strany zastoupené v Národním shromáždění mimo SDS a NSi.

Veřejné mínění.

Výzkum konaný pod záštitou Delo Stik v únoru 2015 ukázal, že 51 % Slovinců návrh zákona v době, kdy se konala politická debata v Národním shromáždění, podporovalo, zatímco 42 % bylo proti.  Jiný výzkum, konkrétně od Ninamedia, v březnu 2015 ukázal pouze 42 % podporu nového zákona a 54 % nesouhlas. Podpora byla více četná u osob mladších 30 let a v Primorském regionu.  Statistika z listopadu 2015 ukázala 46 % podporu a 54 % nesouhlas. Ve statistických šetřeních byly znát zřetelné rozdíly napříč různými skupinami obyvatel. Podpora zákona byla nejvíc četná ze strany žen, ateistů a obyvatel více zalidněných oblastí, a nesouhlas zase ze strany mužů, katolíků a obyvatel řídce zalidněných oblastí. Celkově byl znát poměrně malý zájem o účast v referendu, což znamenalo, že se počítalo s jeho neplatností, a s tím související legalizací nového zákona.

Výsledky.

Předčasné volby začaly 15. prosince 2015 a pokračovaly ve dvou po sobě následujících dnech. Výsledky byly zveřejněny v neděli 20. prosince 2015 po uzavření volebních místnosti. Návrh novely zákona byl pozastaven, protože se k referendu dostavil potřebný počet voličů (více než 20 % oprávněných voličů), a většina z nich hlasovala proti. Podle slovinské ústavy jsou výsledky závazné.  Zdroj:

Následky referenda.

Parlament je povinen se po dobu jednoho roku zdržovat návrhů a legislativní činnosti v této oblasti. Iniciátoři petice slibují, že nebudou v zákonné lhůtě nijak bojkotovat legislativu, která by rozšiřovala sociální práva pro páry stejného pohlaví, pokud nebudou zahrnovat plná adopční práva a redefinici manželství. Podporovatelé opačného výsledku cítí zklamání a doufají, že počet hlasů 'pro' by mohl referendum zvrátit.

Referendum o legalizaci manželství osob stejného pohlaví proběhlo ve Slovinsku dne 20. prosince 2015. Dle předběžných výsledků je referendum platné a jasně vyhrálo odmítnutí homosexuálních manželství.

A referendum on a bill legalizing same-sex marriage was held in Slovenia on 20 December 2015. The bill was rejected, as a majority of voters voted against and the votes against were more than 20% of registered voters.


Historie.

Směnárna Coinbase byla založena v červnu roku 2012 Brianem Armstrongem a Fredem Ehrsamem. Tým se tehdy zapsal do startupového inkubátoru Y Combinator. Již v říjnu stejného roku společnost spustila služby nákup a prodej bitcoinů prostřednictvím bankovních převodů. V květnu roku 2013 firma získala investici ve výši 5 miliónů amerických dolarů od firmy Union Square Ventures vedenou Fredem Wilsonem a v prosinci pak 25 miliónů amerických dolarů od firem Andereessen Horowitz, Union Aquare Ventures a Ribbit Capital.  V roce 2014 již měla společnost jeden milión uživatelů a získala službu Blockr a Kippts a spustila trezorový systém pro bezpečné uložení bitcoinu. Během roku 2014 společnost uzavřela partnerství se společností Overstock, Dell, Expedia, Dish Network a Time Inc., kterým umožnila přijímat bitcoinové platby. To samé udělala také pro firmy Stripe, Braintree a Paypal.  V lednu 2015 firma obdržela další investice ve výši 75 milionů amerických dolarů, kterou uskutečnil Draper Fisher Jurvetson, burza cenných papírů New Yorku Stock Exchange, USAA a několik bank. Později v lednu spustila bitcoinovou burzu pro profesionální obchodníky zvanou Coinbase Exchange se zázemím v USA. V květu 2016 firma burzu Coinbase Exchange přejmenovala na Global Digital Asset Exchange (GDAY) a začala nabízet profesionálům ether, token kryptoměny Ethereum. V červenci téhož roku ho nabídla také obyčejným zákazníkům.  V lednu a v březnu roku 2017 získala společnost Coinbase společnost BitLicense a licencovala obchodování s kryptoměnami Ethereum a Litecoin u Newyorského ministerstva finančních služeb (DFS). V listopadu pak americký daňový úřad (US Internal Revenue Service) nakázal firmě, aby ohlásila každého uživatele, který za rok uskuteční transakce za alespoň 20 000 amerických dolarů. O půl roku později, 23. února 2018, informovala Coinbase přibližně 13 000 uživatelů, kteří splnili tuto podmínky, že do 21 dní poskytne americkému daňovému úřadu jejich identifikační číslo, jméno, datum narození, adresu a historické záznamy o transakcích od roku 2013 do roku 2015.  Tentýž rok 5. dubna Coinbase oznámila vytvoření fondu Coinbase Ventures, které se zaměří na investice do společností zaměřených na blockchain a kryptoměny. Dne 16. května 2018 společnost Coinbase Ventures oznámila svou první investici do společnosti Computerized Labs, což je startup vytvářející pro Ethereum chytré kontrakty podobné těm na finančních trzích.

Charakteristika.

Coinbase slouží k nákupu a prodeji kryptoměn za americké dolary, eura a britské libry. Nákup na Coinbase probíhá velmi jednoduše. Stačí, aby se klient zaregistroval, ověřil účet emailem, zadal číslo mobilního telefonu pro zasílání sms pro ověření při přihlašování a následně ověřil svou identitu jednoduchým vyfocením svého občanského průkazu webkamerou nebo chytrým telefonem. Poté už může vložit na svůj účet s pomocí platební karty nebo bankovního převodu finance. Vklad platební kartou je okamžitý, ale je zpoplatněn 4% poplatkem z vkladu, kdežto vklad bankovním převodem je zdarma, trvá však 2 – 5 dní. Nově od 2019 je možnost nakoupit také přes Paypal. Jakmile jsou peníze na Coinbase, klient může nakupovat kryptoměny. Tento nákup je zatížen jen velmi nízkým spreadem (přibližně 1 %). Coinbase neumožňuje limitní příkazy (automatický nákup za předem definovanou cenu), ale pouze opakující se nákupy.

Peněženky u Coinbase.

Na každém účtu má klient přístup hned k několika elektronickým peněženkám (BTC, ETH nebo LTC).  Každá z peněženek umožňuje snadno, rychle a poměrně bezpečně ukládat, odesílat a přijímat různé kryptoměny. Na tyto peněženky může klient posílat kryptoměny z jiné peněženky, směnárny nebo třeba bitcoinového automatu. Takto získané kryptoměny si ve směnárně Coinbase může držet, poslat je někomu dalšímu nebo je směnit za klasické měny či kryptoměny.  Ač je takové držení kryptoměn v peněženkách ve směnárnách praktické, není z bezpečnostních důvodů doporučováno.

Externí odkazy.

Coinbase - oficiální webová stránka směnárny Coinbase  Coinbase - Návod a tipy jak se vyznat na Coinbase směnárně  Coinbase - Recenze internetové směnárny Coinbase na portále Investplus  Coinbase - Recenze a srovnání směnárny Coinbase

Coinbase je online směnárna se sídlem v San Franciscu v Kalifornii. Zprostředkovává bitcoinové transakce a směnu BTC, BCH, ETH, XRP, ETC, LTC, EOS, XTZ, XLM, LINK, DASH, ATOM, ZEC, REP, ZRX, DAI, KNC, OXT, BAT, a USDC s eurem, americkým dolarem a britskými librami ve 31 zemích světa a uskladnění bitcoinu nabízí v 190 zemích po celém světě.

Coinbase is a digital currency exchange headquartered in San Francisco, California. They broker exchanges of Bitcoin, Bitcoin Cash, Ethereum, Ethereum Classic, Litecoin, Tezos, and many others, with fiat currencies in approximately 32 countries, and bitcoin transactions and storage in 190 countries worldwide.


Dětská kariéra.

Sancho se narodil v londýnské čtvrti Camberwell rodičům do rodiny přistěhovalců z Trinidadu a Tobaga. Jedním z důvodů jejich stěhování bylo právě aby jejich syn mohl vyrůstat ve Velké Británii. Společně s rodiči a sestrami vyrůstal v londýnské čtvrti Kennington. Ve škole se díky vášni pro fotbal zapsal do školního fotbalového týmu, kde dostal možnost si zahrát několik soutěžních zápasů. Po škole se učil, rozvíjel a zdokonaloval své fotbalové dovednosti hraním na ulici. Jednoho dne šel malý Sancho se svými nejlepšími kamarády, kterými byli Reiss Nelson a Ian Carlo Poveda ven si zakopat. Jak hráli proti ostatním kamarádům, objevil se u hřiště londýnský trenér Sayce Holmes-Lewis a začal malé kluky sledovat. Byl velmi zaujat a rozhodl se, že dá klukům šanci vyzkoušet si profesionální fotbal.

Watford.

Sedmiletý Sancho se tak díky pomoci, kterou on a jeho kamarádi od Holmese-Lewise dostali, stal hráčem Watfordu. Kvůli problémům s dojížděním do 35 kilometrů vzdálené akademie mu Watford poskytl ubytování a Sancho začal navštěvovat jeho partnerskou školu, harefieldskou akademii. Holmes-Lewis trénoval Sancha a jeho kamarády v týmu největších jiholondýnských talentů. V celolondýnské mládežnické soutěži pak Sancha a jeho kamarády dovedl k vítězství v kategorii do 11 let. Jedenáctiletý Sancho také začal odmítat nabídky připojit se k Arsenalu nebo Chelsea, protože preferoval Watfordské nastavení, které mu umožňovalo pravidelně trénovat a chodit do školy. Právě v této době začal v akademii ukazovat, jak moc dobrý je. V teenagerských letech se začal Sancho více než na školu zaměřovat na sledování YouTubových videí s Ronaldinhovými či Neymarovými fintami a triky. Stával se tak typologicky především takovým hráčem, jako jeho idoly a jeho schopnosti pracovat s míčem neustále lákaly skauty velkých anglických klubů.

Manchester City.

V březnu 2015 v rámci programu EPPP přestoupil do Manchesteru City za počáteční cenu 66 000Ł, která i s bonusy mohla dosánhout 500 000Ł. V modré části Manchesteru však nepřestal překvapovat, vyhrával různá ocenění a rychle se stal jednou z největších hvězd akademie. Po dvou letech, předseda City Khaldoon Al Mubarak oznámil, že Sancho bude jedním z mladíků, které se Citizens budou snažit zapracovat do seniorského mužstva. V červenci 2017 se však Sancho těsně před odletem City na předsezónní turné po USA rozhodl, že s ostatními nepoletí. Trval na tom, že potřebuje novou výzvu a že už ho nebaví stále jen čekat na šanci. Pep Guardiola byl tímto rozhodnutím velice překvapen, protože už měl pro Sancha přichystanou novou smlouvu. ""Snažili jsme se hodně. Snažili jsme se přesvědčit jeho otce, matku i agenta, ale jestliže hráč stále opakuje ne, nejde s tím nic dělat,"" vyjádřil se Guardiola.

Klubová kariéra.

Borussia Dortmund.

Sezóna 2017/18.

31. srpna 2017 podepsal Sancho smlouvu s německou Borussií Dortmund, kam přestoupil za téměř 8 000 000€. Jednou z podmínek ve smlouvě bylo, že se zařadí na soupisku a-týmu, s čímž Dortmund rozhodně problém neměl, jelikož se Sanchem počítal jako s náhradou za francouzského křídelníka Ousmane Dembélého, kterého o několik dnů dříve koupila španělská FC Barcelona. Od Dembélého také zdědil číslo 7. Později uvedl, že se po odchodu do zahraničí, díky jeho předchozím zkušenostem ze stěhování mezi Watfordem a Manchesterem, cítil sebejistě. I tak to ale pro něj nebylo jednoduché, a to zejména kvůli jazykové bariéře.  Na příležitosti v dresu BVB si musel počkat a 21. října se nakonec dočkal svého debutu, když proti Eintrachtu Frankfurt nastoupil k posledním šesti minutám a stal se tak prvním Angličanem v historii, který nastoupil za Dortmund v bundesligovém zápase. V základní sestavě nastoupil poprvé 14. ledna 2018, když při bezbrankové remíze s Wolfsburgem trefil břevno. První asistenci si připsal 19. ledna, když přihrál Shinjimu Kagawovi na vyrovnávací gól na 1:1 proti Herthě Berlín. Po dvouměsíčním léčení poraněného vazu se mu 21. dubna proti Leverkusenu podařilo vstřelit svůj první gól za Borussii a dalšími dvěma asistencemi zakončil výhru 4:0. Do konce sezóny přidal ještě asistenci proti Mohuči a pomohl Dortmundu ke 4. místu a kvalifikaci do Ligy Mistrů.

Sezóna 2018/19.

V předsezónní přípravě v USA se Dortmund utkal se Sanchovým bývalým klubem Manchesterem City a BVB se podařilo vyhrát 1:0. ""Měl jsem co dokazovat a mysím, že jsem si vedl dobře,"" podotkl Sancho. Novou sezónu začal Sancho 20. srpna asistencí na vítězný gól Marca Reuse ve 121. minutě pohárového zápasu proti Greutheru Fürth. V dalším kole byl u toho, jak Dortmund porazil Union Berlín znovu gólem Marca Reuse ve 121. minutě a pohárová sezóna pro BVB skončila únorovou prohrou v osmifinále s Werderem Brémy na penalty. Mezitím v Bundeslize Sancho podával jeden skvělý výkon za druhým. Už v prvním zápase proti Lipsku si připsal asistenci a o měsíc později přispěl svým prvním gólem v sezóně a asistencí k porážce Norimberku 7:0. Nejlepší měsíc ze Sanchova pohledu však byl říjen. 2. října prodloužil smlouvu s Dortmundem do roku 2022, připsal si asistenci proti Augsburgu, dal gól Stuttgartu, Herthě Berlín dal dva góly a obdržel cenu pro hráče měsíce Bundesligy. Již zmíněnými dvěma góly proti Herthě se také stal prvním hráčem narozeným ve 21. století, který vstřelil dva góly v jednom Bundesligovém zápase a zároveň nejmladším hráčem BVB, kterému se to kdy povedlo. Do konce roku se pak ještě trefil do sítě Schalke a Mönchengladbachu. Ve skupinové fázi Ligy Mistrů se Dortmund mezitím setkal s Atléticem Madrid, Monacem a Clubem Bruggy. V zápase proti Monacu si připsal asistenci, gólem přispěl k vítězství 4:0 nad Atléticem a pomohl týmu k 1. místu ve skupině. V osmifinále přidělil Dortmundu los anglický Tottenham, po dvou prohrách však německý klub ze soutěže vypadl. Hráči Borussie se tak mohli plně soustředit na Bundesligu. V únoru se Sancho trefil proti Hoffenheimu a stal se tak nejmladším hráčem, který vstřelil 8 Bundesligových gólu v jedné sezóně. O patnáct dní později dal gól Leverkusenu a pro změnu překonal rekord Lukase Podolskiho a stal se nejmladším hráčem, který kdy vstřelil 9 Bundesligových gólů v jedné sezóně. 13. dubna překonal další rekord, když vstřelil dva góly do sítě Mohuče a stal se tak nejmladším hráčem v historii Dortmundu, který vstřelil alespoň 10 gólů v jedné Bundesligové sezóně. Do konce sezóny pak ještě dal po jednom gólu Freiburgu a Mönchengladbachu a poté co v lize nastřílel 12 gólů a přidal 17 asistencí byl jmenován v týmu sezóny Bundesligy. Dortmund se tak umístil na 2. místě za Bayernem o pouhé dva body.  Poté co si v této sezóně Sancho připsal celkem 13 gólů a 19 asistencí, zájem velkoklubů o talentované křídlo na sebe nenechal čekat. Už od začátku této sezóny se o něj seriózně zajímal Manchester United a mluvilo se o částce okolo 100 000 000€. Později zájem projevili i kluby jako např. PSG nebo Real Madrid, který za mladého Angličana nabídl dokonce 150 000 000€. Sportovní ředitel Dortmundu Michael Zorc se však několikrát nechal slyšet, že Sancho v BVB zůstane ještě minimálně následující sezónu. Přestupové spekulace skončily až poté, co 21. srpna 2019 Sancho podepsal novou smlovu s Borussií Dortmund.

Sezóna 2019/20.

Další sezónu v dresu "černožlutých" začal Sancho přesně tam, kde skončil. Na začátku srpna se Dortmund utkal v německém superpoháru s konkurenčním Bayernem a Sancho o sobě dal vědět. Jeden gól vstřelil, na druhý přihrál a Borussia se mohla radovat z vítězství 2:0 a Sancho z první profesionální trofeje. V Bundeslize ve svých výkonech pokračoval. Hned v prvním kole přispěl gólem a asistencí k výhře nad Augsburgem a ve druhém kole přispěl gólem a asistencí k porážce Kölnu. O týden později pak přihrál na jediný gól Dortmundu v zápase proti Unionu Berlín a byl nominován na hráče měsíce Bundesligy.

Reprezentační kariéra.

Juniorské reprezentace.

27. října 2015, hned při svém prvním zápase za anglickou reprezentaci do 16 let proti Japonsku se Sanchovi podařilo skórovat. V únorovém přátelském utkání proti USA dokázal dvěma góly otočit skóre z 1:2 na 3:2 pro Anglii.  25. srpna 2016 se teprve po dvou minutách na hřišti za anglickou sedmnáctku už mohl radovat z gólu, kterým přispěl k vítězství nad Belgií 6:0 a hned v dalším zápase přispěl gólem a asistencí k vítězství nad Chorvatskem 5:0. Následně v kvalifikaci na EURO 2017 do 17 let se Sanchovi podařilo ve čtyřech zápasech vstřelit čtyři góly a připsat si jednu asistenci. V již zmíněném EURU si později i zahrál. Ve třech zápasech základní skupiny dal tři góly a na tři přihrál. Ve čtvrtfinále proti Irsku dal jediný gól zápasu a v semifinále proti Turecku se blýskl gólem a asistencí. Ve finále prohrála Anglie po remíze 2:2 na penalty se Španělskem, ale pro Sancha mohlo být útěchou alespoň jmenování v týmu turnaje. V září 2017 byl Sancho nominován na Mistrovství světa 2017 do 17 let, s čímž však jeho zaměstnavatel Dortmund nesouhlasil. Nakonec se s Anglickou FA dohodli, že po skupinové fázi Sancho zamíří zpátky do Vestfálska. Společně s Anglií postoupil ze základní skupiny, např. poté co proti Chile dva góly dal a na jeden přihrál a z turnaje odjel. Anglie později turnaj vyhrála a Sancho tak mohl v Německu slavit.  Do výběru Anglie do 19 let byl Sancho poprvé povolán v listopadu 2017 na zápasy kvalifikace na EURO 2018 do 19 let. První zápas v této mládežnické kategorii tak odehrál proti Faerským ostrovům a hned v tomto zápase si připsal tři asistence. Proti Bulharsku a Maďarsku vstřelil gól a pomohl Anglii kvalifikovat se na šampionát, na který se však sám nepodíval.

Seniorská reprezentace.

Po úspěšném startu do sezóny 2018/19 byl Sancho 4. října 2018 povolán do Anglické seniorské reprezentace na zápasy Ligy Národů 2018/19 proti Chorvatsku a Španělsku. Debutoval proti Chorvatsku, když v 78. minutě přišel na hřiště jako náhradník za Raheema Sterlinga a zápas skončil 0:0. 22. března 2019 nastoupil v základní sestavě při svém prvním soutěžním utkání za Anglii a asistencí na gól Sterlinga přispěl k výhře nad Českem 5:0 v kvalifikačním zápase o EURO 2020. S Anglií se mu poté podařilo získat bronz v Lize Národů 2018/19, po výhře nad Švýcarskem po penaltách. První a po chvíli i druhý gól za Anglii se Sanchovi podařilo vstřelit v dalším kvalifikačním zápase o EURO 2020, tentokrát proti Kosovu, když v nastavení prvního poločasu zvýšil z 3:1 na 5:1 pro Anglii.

Statistiky.

Klubové statistiky.

"pozn. Z = Zápasy, G = Góly, A = Asistence"

Góly.

<graph>{ }</graph>

Asistence.

<graph>{ }</graph>

Reprezentační statistiky.

Seniorská reprezentace.

Jadon Malik Sancho (* 25. března 2000, Londýn, Velká Británie) je anglický fotbalista, hrající v německém klubu Borussia Dortmund a za anglickou reprezentaci, který hraje na pozici křídelníka.

Jadon Malik Sancho (born 25 March 2000) is an English professional footballer who plays as a winger for German Bundesliga club Borussia Dortmund and the England national team.


Popis.

Osinák má protáhlé štíhlé tělo s krátkýma nohama a bez ocasu dorůstá délky 40–50 cm. Dospělý jedinec váží asi 3 kg. Na rozdíl od ostatních dikobrazovitých má menší a lehčí ostny, které mu vyrůstají jen na zadní části hřbetu. Zbytek těla pokrývají krátké ploché štětiny. Ocas je dlouhý a šupinatý a je zakončen štětkou tuhých chlupů, které mohou, když jimi zvíře potřásá, vydávat šustivý zvuk.

Rozšíření.

Osinák africký žije v oblasti tropického deštného lesa na území Beninu Kamerunu, obou konžských republik, Rovníkové Guineje, Gabonu, Gambie, Ghany, Pobřeží slonoviny, Keni, Libérie, Sierry Leone, Jižního Súdánu, Toga a Ugandy, až do výšek 3000 m n. m.

Způsob života.

Osináci obývají obvykle výše položené lesy, kde žijí v malých rodinných seskupeních, jež tvoří rodičovský pár a mláďata, celkem asi osm jedinců. O zdroje potravy se může dělit i několik takových rodin. Zaútočí-li na osináka afrického dravec, naježí ostny, takže vypadá, že je dvakrát větší, začne potřásat ocasem, aby chlupy na jeho konci šustily, a dupe nohama. Stejně jako ostatní dikobrazovití se natočí k útočníkovi zády a pokouší se ho zranit svými bodlinami. Je-li třeba, uchylují se osináci před nebezpečím na stromy, neboť dovedou obratně šplhat a skákat.  Tito hlodavci jsou noční tvorové, kteří přes den spí v norách či ve skalních rozsedlinách. Jsou to býložravci, kteří se živí převážně spadanými listy, květy a plody. V případě nutnosti nepohrdnou ani kořínky. Nacházejí-li se políčka kukuřice, manioku či banánovníků blízko lesa, mohou škodit na úrodě.

Rozmnožování.

Samec a samice vytvoří v době říje pár. Samice je březí déle než samice ostatních hlodavců – asi 100–110 dní – a rodí 1–4 dobře vyvinutá mláďata, která dospívají asi po 2 letech.

Užití.

Domorodci loví osináky ve značném množství jako potravu.

Chov v zoo.

Osinák africký byl na konci roku 2017 v Česku chován v šesti zoologických zahradách. V roce 2018 se stala chovatelem také Zoo Olomouc. Na počátku roku 2020 tak byl chován v sedmi zoo.  Na Slovensku tento druh chová od roku 2018 Zoo Bojnice. V celé Evropě byl v roce 2018 chován v necelé dvacítce zařízení, na počátku roku 2020 ve 20 zoo, takže české zoo zaujímají významné postavení, když tvoří přibližně třetinu všech veřejných chovatelů.

Chov v Zoo Praha.

Historie chovu v Zoo Praha se začala psát v roce 2007. Na počátku i konci roku 2018 byl chován pár.

Osinák africký ("Atherurus africanus") je africký hlodavec z čeledi dikobrazovitých. Jeho domovem je široký pás tropické Afriky od Guineje na západním pobřeží až po Keňu na východě. Přestože ho domorodci loví pro potravu, je díky svému rozšíření považován Mezinárodním svazem ochrany přírody (IUCN) za málo dotčený druh.

The African brush-tailed porcupine ("Atherurus africanus") is a species of rat-like Old World porcupine, indigenous to a broad belt of Africa ranging from Guinea on the west coast to Kenya on the east. This is a common species with a very wide range, and despite being used extensively for bushmeat, the International Union for Conservation of Nature has rated its conservation status as being of "least concern".


Život.

Saakadze byl příslušníkem gruzínské nižší šlechty - "aznaurů", Jeho otec Šio Saakadze byl dvořanem krále Šimona I. z Kartli a ve službách tohoto panovníka začal svou kariéru také mladý Girogi. Za jeho syna Luarsaba II. byl ustanoven správcem Tbilisi a Osetie. Roku 1608 porazil osmanská vojska v bitvě u Tašiakari, byl povýšen do knížecího stavu a stal se jedním z nejmocnějších feudálů v Gruzii. Roku 1611 se král Luarsab oženil s jeho sestrou Teklou Saakazde, čímž Giorgioho moc ještě vzrostla. To se vůbec nezamlouvalo příslušníkům staré rodové šlechty, kteří se cítili jeho kariérou ohroženi. Následujícího roku se kníže Šadiman Baratašvili pokusil Saakadzeho zavraždit a úspěšný vojevůdce musel uprchnout do Persie. Zde konvertoval k islámu a vstoupil do služeb perského šáha Abbáse. Několik let bojoval pro šáha proti Osmanům, Mughalům a roku 1614 byl nucen vést perské tažení do Gruzie. Roku 1614 sesadil svého švagra, krále Luarsaba a vydal ho šáhovi. Luarsab byl Peršany uvězněn a popraven. Giorgi Saakadze se stal perským regentem v Gruzii, ale roku 1623 se od šáha odvrátil. Spojil se s vůdci protiperské strany: bratrem své ženy princem Zurabem z Aragvi a vládcem Kachetie Tejmurazem. Společně pak vyhlásili nezávislou křesťanskou Gruzii. Perský šáh proti nim vyslal trestnou výpravu, ale tu Saakadze rozdrtil roku 1625 v bitvě u Martkopi. Jako reakci na tuto zradu nařídil šáh Abbás popravu Saakadzeho syna Paaty, který žil od roku 1612 na šáhově dvoře. Mezi Saakadzem a Tejmurazem z Kachetie došlo brzy k otevřenému sporu o vládu nad Gruzií. Spory postupně vyústily v domácí válku, v níž roku 1626 zvítězil Tejmuraz, podporovaný vysokou šlechtou. Tejmuraz se pak sám vyhlásil králem sjednocené Gruze a Giorgi Saakadze byl vypuzen ze země. Stárnoucí Saakadze se uchýlil do Istanbulu, kde byl přijat sultánem Muradem a vstoupil do osmanských služeb. Získal hodnost paši a správu nad vilajetem Konya. V této hodnosti válčil proti Peršanům, na nichž pro Turky dobyl město Erzurum. Saakadzeho nepřítelem se stal velkovezír Erkem Hüsrev Paša, který se cítil ohrožen jeho úspěchy. Obvinil proto svého rivala ze zrady a impulzivní sultán nařídil jeho likvidaci. Girogi Saakadze a jeho syn Avtandil byli zavražděni 3. října 1629 v Alepu. Giorgiho druhý syn Ioram zůstal po otcově vyhnání s matkou v Gruzii a stal se zakladatelem gruzínského knížecího rodu Tarchan-Mouravi.

v kultuře.

Přes svou kontroverzní kariéru je Giorgi Saakadze pokládán za národního hrdinu Gruzie. Za vlády Stalina, který byl údajně se Saakadzem vzdáleně rodově spřízněn, byl význam této osobnosti až nekriticky přeceňován.

Reference.

Anna Arnoldovna Antonovskaja: "Veliký Mouravi". Praha, Svět sovětů, 1953.

Giorgi Saakadze (gruzínsky: გიორგი სააკაძე) (1570 – 3. října 1629) byl gruzínský politik a vojevůdce, jedna z nejvýznamnějších osobností Gruzie v 1. polovině 17. století. byl znám pod titulem Veliký mouravi - gruzínsky დიდი მოურავი, "didi mouravi", persky Mūrāv-Beg a turecky Maghraw-Bek. "Mouravi" znamená gruzínsky správce či regent.

Giorgi Saakadze the Grand Mouravi () (c. 1570 – October 3, 1629) was a Georgian politician and military commander who played an important but contradictory role in the politics of the early 17th-century Georgia. He was also known as Grand Mouravi (დიდი მოურავი, "didi mouravi") in Georgia, Mūrāv-Beg in Persia and Māūrāv-Hūn or Māġrāv-Bek in the Ottoman Empire for having served as a mouravi (appointed royal official which can be rendered by seneschal or bailiff) of Tbilisi.


Charakteristika.

Rajka vlajková je přibližně 28 cm dlouhá a olivově hnědá. Samci mají leskle fialovou korunku, smaragdově zelená prsa a hnědá záda. Nejvýraznějším rysem samců jsou dvě dvojice dlouhých bílých chocholů, které vyplynuly z ohbí křídel. Samci s nimi dokáží hýbat. Ocasní pera mají samci poněkud krátká. Samci jsou polygamní a při námluvách se shromažďují a předvádí své letecké umění, takto si získávají samice, se kterými se spáří, o mláďata se dále nestarají. Samice mají taktéž fialovou korunku, zbytek těla mají hnědý aby neupoutával pozornost nepřátel. Vzrůstově jsou samice menší než samci, ale mají delší ocasní pera. Rajka vlajková je endemický druh, vyskytující se jen na souostroví Moluky a ve východní Indonésii a je tak nejzápadněji hnízdícím druhem rajek. Živí se především hmyzem, členovci a ovocem.

Historie.

První rajky se do Evropy dostaly díky mořeplavci Ferdinandu Magellanovi. Když byla jeho posádka v prosinci 1521 v Tidore, byl jim panovníkem z ostrova Bacan (souostroví Moluky) nabídnut dar krásných mrtvých ptáků, mořeplavci je měli předat Španělskému králi. Na základě úvah kronikáře Antonia Pigafettyho byli tito ptáci pravděpodobně rajky vlajkové. Alternativní popis představil Maximilianus Transylvanus, byl to termín Manucodiata (složenina slov: Malay Manute-Dewata, Bird of the Gods), který se používal pro rajky až do 19. století. George Robert Gray z Britského muzea pojmenoval tento druh na počest Alfreda Russela Wallace, který objevil Rajku vlajkovou v roce 1858. Po jeho původním objevu rajku vlajkovou neviděl nikdo téměř 60 let, bylo ohlášeno pouze párkrát, že tohoto ptáka někdo spatřil, ovšem žádné z těchto hlášení nebylo doloženo. Poté bylo další pozorování ohlášeno britským ornitologem Davidem Bishopem, který se domníval že objevil nový druh a pustil se do detailního pozorování.

Rajka vlajková ("Semioptera wallacii") také známá pod anglickým názvem Wallace’s Standardwing je jediný druh ptáka z rodu "Semioptera". Má dva poddruhy – "Semioptera wallacii halmaherae" a "Semioptera wallacii wallacii".

The standardwing bird-of-paradise ("Semioptera wallacii") also known as Wallace's standardwing or as the standardwing is a species of bird-of-paradise. It is the only member in monotypic genus "Semioptera".


Historie.

Za vznikem humanistického písma stály dvě důležité dobové skutečnosti. Za prvé označení všeho gotického za barbarské ze strany renesančních humanistů (tedy včetně lámání písma) a vznik knihtisku, což výrazně ovlivňovalo nároky na podobu písma. A samozřejmě se stále zvyšovala potřeba psát vůbec. Knihtisk výrazně omezil psané knižní písmo.

V Itálii.

První knižní písmo vzniklé okolo poloviny 15. století bylo knižní okrouhlé humanistické písmo ("humanistica rotunda libraria saeculi XV"). To vycházelo z původně římské kvadrátní kapitály a písma vzniklého v karolínské renesanci, karoliny. Písmena jsou svislá, nedochází k jejich propojování. Mezi poznávací znaky patří dlouhé s a f, které končí na řádku a nejdou pod řádek. Toto písmo bylo velmi záhy nahrazeno tiskovou velmi podobnou variantou, antikvou. Kvůli nárůstu počtu písemností a potřebě rychlejšího psaní se prosazuje v písemné podobě polokurzíva (dodnes poněkud nepřesně nazývaná kurzíva, která vzniká posléze a je ještě lépe formovaná k psaní), jejíž podoba vychází z kaligrafické školy ve Florencii. Pro tento typ písma je charakteristické zaoblování, které může vytvářet na dlouhých dřících až smyčky, a náklon doprava. Znalost polokurzívy se šířila z Itálie pomocí velmi podobné tiskové obdoby hojně užívané od počátku 16. století dnes známé jako italika. Druhou cestou byly písemnosti vydávané papežskou kanceláří, která psanou humanistickou polokurzívu používala od Mikuláše V., nejprve pro všechna brevia, tato polokurzíva je známá jako "lettera dei brevi". V 16. století získává polokurzíva z papežské kanceláře jednotnou podobu a je nazývána "humanistica semicursiva papalis". Toto písmo získalo také tiskovou podobu, která je nazývána cellaresca a poprvé se objevuje v práci Ludovica Vincentina La Operina (1522). Různé obdobi tohoto písma jsou dnes známa jako "humanistica semicursiva italica". Humanistická kurzíva se formuje živelně z polokurzívy a až do 17. století nemá ustálený tvar.

Ve Francii.

V 17. století se již také postupně přesouvalo centrum humanistického písma z Itálie do Francie. Ve Francii nikdy nemělo humanistické písmo tak jasnou převahu jako v Itálii. Dostalo se sem v 16. století, ale navrch zprvu získalo jen u panovníka, vysoké šlechty a vzdělanců, v kaligrafických učebnicích se objevilo až v druhé polovině století. Zároveň docházelo k míšení novogotického a humanistického písma, které se nazývá "financière", "rondo" nebo "bastarda", v 18. století vzniklo tzv. coulée, které se objevovalo i mimo Francii (u nás také jako francouzské písmo).

V Anglii.

V anglických písemnostech se humanistické písmo také začalo objevovat v 16. století, ale zprvu narazilo na konzervativní odpor soudů a v úřadech. Naopak oblibu si našlo u vzdělanců, například na univerzitě v Cambridge. Teprve v 17. století je zavedeno toto písmo do škol pod názvem "Italina hand", ze kterého se záhy vyvinulo "English round hand". V 18. století již centrum humanistického písma přesunulo do Anglie. Varianta známá jako "English hand", která se do Česka dostala pomocí korespondence, se stala základem pro české humanistické písmo.

V Německu.

V Německu bylo přijetí asi nejodmítavější a prosazení humanistického písma trvalo nejdéle. Poměrné záhy, na přelomu 15. a 16. století byl přijat zvyk, že jazykově německé písemnosti budou psány novogoticky a latinské (nebo i jiné) humanisticky, který zformoval Philipp Melanchthon. Tento zvyk byl dodržován velmi důsledné i pro slova s cizojazyčným základem; udržel se až do 20. století. O zavedení humanistického písma se neúspěšně pokoušeli Gottfried Wilhelm Leibniz, Friedrich Gottfried Klapstock nebo Jacob Grimm. Tvary humanistického písma byly podobné jako v Itálii či Francii, u kurzívy je patrný vliv novogotiky. Novogotické písmo bylo nahrazeno humanistickým, tzv. normálním písmem v roce 1941.

V českých zemích.

Přijetí humanistického písma v českých zemích bylo obdobné jako v Německu, tedy v první fázi se prosadilo pouze u jazykově latinských textů. Existuje více proudů, jak se do Čech (českých zemí) dostávala znalost humanistického písma. Uvádí se pronikání přes Uhersko (do české kanceláře za Ladislava Pohrobka), případně přímo z Itálie od nekatolických kněží (Hilarius Litoměřický). Z počátku 16. století je již doložena učebnice psaní obsahující humanistické písmo.  V naší zemi nebyl biskup, takže kněžské svěcení musel vykonávat italský. A tím se Čechy dostaly do kontaktu s humanistickou kulturou, tedy i včetně písma. Italská církev ovlivňovala nejen písmo, ale i změnu osobního náboženského postoje. Přesto se katolické prostředí nedá úplně považovat za zdroj šíření humanistického písma v zemi. Jeho stopy se objevují ve 2. polovině 15. a počátkem 16. století ve spisech arcibiskupských administrátorů, ale administrátorské písemnosti z daného období se nedají označit za úplně humanistické. Mezi humanistické znaky objevující se v písemnostech pražského arcibiskupství se dají zařadit velmi zaoblená písmena a užívání dlouhých dříků písmen bez smyček. Ale často používané zkratky působí spíše goticky.  Řeholní instituce na našem území byly zpravidla poškozeny husitstvím, některé kláštery dokonce zanikly. Ale existovaly i konventy, které se v této době dokázaly rozvíjet, například premonstrátský klášter v Teplé. Do tohoto kláštera přicházeli františkánští observanti, kteří sebou mimo jiné přinesli některé prvky italského humanismu. Proto lze v některých filiačních listech Jana Kapistrána (původem italský mnich působící na našem území) nalézt široké okrouhlé písmo velmi blízké humanistickému. V jiných písemnostech stejného autora ale písmo připomíná spíše středoevropské gotické. Zdá se, že se františkáni postupně přizpůsobovali domácímu prostředí a domácím písařům. Italské humanistické písmo je možné objevit i v listinách vikáře františkánského řádu Pavla z Moravy nebo v soukromých spisech Bohuslava Hasištejnského z Lobkovic, to je však velmi ojedinělé.  Výrazné prosazování humanistického písma v českém prostředí na konci 18. století souvisí se slovanskou vzájemností, kdy má tato forma posloužit jako základ vzájemné abecedy, která by byla například ještě rozšířena o některé znaky z cyrilice. Teoretici těchto snah byly především Josef Dobrovský, Bartoloměj Kopitar, Antonín Jaroslav Puchmajer, nebo Antonín Marek. Dále je možné připomenout úředně zaváděný novogotický kurent do škol, který vzbuzoval nevoli a diskuze o výhodnosti humanistických tvarů (Josef Vlastimil Kamarýt a Josef Hořčice). První tiskař, který v letech 1799 a 1800 obstaral litery antikvy a italiky, byl František Jan Tomsa.  Ve školách se děti poprvé setkávaly s humanistickým písmem po reformách v 18. století, a to i v triviálních školách, kde nebyla vyučována latina, proto se musely objevovat humanistické ukázky i z češtiny. V 19. století byl velkým obhájcem humanistického písma Jan Svoboda, který dal základy české humanistické kurzívě, v roce 1859 pak navrhl Petr Mužák oblíbený vzor na základě anglické kurzívy. Speciálně pro češtinu vytvořil návrh Jan Ladislav Mašek a Vojtěch Kryšpín v roce 1882. Psanou podobu, která je používaná dodnes, má česká humanistická kurzíva od zavedení v roce 1933.

Humanistické písmo (spíše dříve prostě latinka) je dnes prakticky jediná používaná forma latinského písma. Tato forma vznikla paralelně s novogotickým písmem okolo poloviny 15. století, ale na rozdíl od něho odmítlo (naprosto v souladu s renesančním pohledem) gotické lámání a při formování tvarů minuskul vycházelo z karoliny a pro tvary majuskul potom z kapitály. Tak vzniklo knižní okrouhlé humanistické písmo, které sice nebylo používáno dlouho a bylo nahrazeno antikvou, ale všechna dílčí humanistická písma z něho dodnes vycházejí. Toto písmo již v polovině 16. století nahradilo novogotické písmo v jazykově latinských textech ve všech zemích u ostatních jazyků to bylo pozvolnější, nejprve to byla italština a naopak nejpozději němčina.

Humanist minuscule is a handwriting or style of script that was invented in secular circles in Italy, at the beginning of the fifteenth century. "Few periods in Western history have produced writing of such great beauty", observes the art historian Millard Meiss. The new hand was based on Carolingian minuscule, which Renaissance humanists, obsessed with the revival of antiquity and their role as its inheritors, took to be ancient Roman:[W]hen they handled manuscript books copied by eleventh- and twelfth-century scribes, Quattrocento literati thought they were looking at texts that came right out of the bookshops of ancient Rome".