Historie.

Objevení.

Roztroušenou sklerózu popsal v roce 1868 jako samostatnou chorobu francouzský neurolog Jean-Martin Charcot (1825–1893). Po shrnutí dřívějších nálezů a doplnění svých vlastních klinických a patologických pozorování Charcot nemoc nazval (francouzsky roztroušená skleróza). Tři základní příznaky RS, známé též pod souhrnným označením Charcotova trias, jsou nystagmus, intenční třes a skandovaná řeč (nejsou však

Historické případy.

Existují četné historické zmínky o lidech, kteří žili před či krátce poté, co Charcot nemoc popsal, a pravděpodobně měli RS.  Mladá žena Halldora, která žila na Islandu kolem roku 1200, náhle ztratila zrak a pohyblivost, ale po modlitbách k svatým se jí po sedmi dnech zrak i hybnost vrátily. Svatá Lidwina ze Schiedamu (1380–1433), holandská jeptiška, může být první z jasně identifikovatelných pacientů s RS. Od svých šestnácti let až do své smrti v 53 letech trpěla vracející se bolestí,

Etiologie.

Epidemiologické studie RS poskytly náznaky možných příčin onemocnění. Různé teorie se pokouší kombinovat známá data do hodnověrných vysvětlení, ale žádná z nich se neukázala jako definitivní. RS se nejspíše vyskytuje jako důsledek kombinace jak faktorů prostředí, tak dědičných faktorů.

Faktory dědičnosti.

RS není považována za přímo dědičné onemocnění, řada genetických variací však prokazatelně zvyšuje riziko vzniku onemocnění, jde tedy o rizikové faktory.  Pokud se RS již vyskytuje v rodině, je riziko vzniku RS u každého dalšího pokrevního příbuzného nemocného vyšší než v běžné populaci. Toto riziko výrazně narůstá zejména v případě postižení sourozenců, rodičů a dětí. V případě postižení jednoho z jednovaječných dvojčat má druhé dvojče riziko, že se i u něj objeví RS, 35 % nemocných, u nevlastních sourozenců je riziko společného postižení nižší než u klasických sourozenců, což ukazuje na polygenní (nemendelovskou) dědičnost onemocnění.  Vedle příbuzenských studií, které sledují jen současný výskyt RS u příbuzných jedinců, probíhají i

Infekční příčiny.

Genetické predispozice mohou vysvětlit některé z epidemiologických rozdílů ve výskytu RS, jako je vysoký výskyt onemocnění u některých rodin, či snížení rizika v závislosti na genetické vzdálenosti, avšak nevysvětlují jiné jevy, jako jsou například změny rizika výskytu RS, které se vyskytují při migraci v raném věku.  Vysvětlením pro toto epidemiologické zjištění může být, že se na vzniku RS mohou podílet spíše běžné infekce nežli vzácný patogen. Během výzkumu nemoci byly vypracovány různé hypotetické mechanismy, které mohou stát za vypuknutím RS. "Hygienická hypotéza" uvádí, že ochranou proti RS může být vystavení různým patogenům během dětství. RS by pak byla vyvolána autoimunitní reakcí spuštěnou u náchylných jedinců četnými infekčními mikroorganismy, s rizikem rostoucím s věkem při infekci. "Prevalenční hypotéza" uvádí, že onemocnění je

Neinfekční rizikové faktory prostředí.

RS je častější u lidí, kteří žijí dále od rovníku. S vyšším rizikem RS je spojováno snížené vystavení slunečnímu záření. Pro vysvětlení zvýšeného rizika mezi lidmi, kteří jsou méně vystaveni slunečnímu záření, se používají jako hlavní biologické mechanismy snížená produkce a příjem vitamínu D.  Výskyt roztroušené sklerózy v Norsku, které leží mezi 58. a 71. rovnoběžkou, nezávisí na zeměpisné šířce. Vysoký výskyt roztroušené sklerózy na Sardinii představuje další argument proti teorii, že výskyt roztroušené sklerózy je závislý na vzdálenosti od rovníku.  Rizikovým faktorem může být i těžký stres, ačkoliv důkazy pro tuto teorii jsou slabé; u rodičů, kteří nečekaně přišli o dítě, bylo riziko vzniku RS vyšší než u rodičů, kteří o dítě nepřišli. Jako nezávislý rizikový faktor pro rozvoj RS bylo prokázáno kouření. Zkoumána byla povolání, při nichž se dotyční dostávají do kontaktu s toxiny, zejména pak rozpouštědly, tyto výzkumy však nedospěly k žádným jasným závěrům.  Za příčinné (kauzální) faktory rozvoje RS byla považována očkování; klinické studie

Epidemiologie.

Epidemiologie se opírá o dva základní statistické parametry: incidenci a prevalenci. Incidence udává počet nově nemocných jedinců (nových případů) k celkovému počtu jedinců ve sledované populaci; zatímco prevalence je poměr počtu nemocných k celkovému počtu obyvatel. U prevalence nezávisí pouze na incidenci, ale i na míře přežití a migraci nemocných lidí. RS má prevalenci, která se v závislosti na zemi nebo specifické populaci pohybuje od 2 do 150 pacientů na 100 000 obyvatel. Vědecké studie populačních a geografických vzorců v epidemiologických statistikách jsou u RS velmi běžné a vedly k návrhům různých etiologických teorií. RS se obvykle objevuje u dospělých kolem třiceti, ale může se také objevit u dětí, a primárně progresivní forma je nejběžnější u lidí kolem padesáti let. Tak jako u mnoha ostatních autoimunitních onemocnění, má RS častější výskyt u žen, a tento trend může být rostoucí. U dětí může být poměr pohlaví tři děvčata na každého chlapce. U lidí starších padesáti let

Příznaky a symptomy.

Symptomy roztroušené sklerózy se obvykle projevují v občasných zhoršujících se akutních obdobích (relaps) jako chronické progresivní zhoršování neurologických funkcí.  Nejběžnější klinickou formou RS je klinicky izolovaný syndrom (CIS, z anglického "clinically isolated syndrome"). Při CIS má pacient ataky naznačující demyelinizaci, které však nesplňují kritéria pro roztroušenou sklerózu. Pouze u 30 až 70 % pacientů s CIS dojde k pozdějšímu rozvinutí RS. Onemocnění obvykle nastupuje se senzorickými (46 % případů), vizuálními (33 %), cerebrálními (30 %) a motorickými (26 %) symptomy. U pacientů bylo zaznamenáno i množství vzácných prvotních symptomů, včetně afázie, psychózy a epilepsie. Počáteční příznaky a symptomy RS jsou často přechodné, mírné a omezené. Tyto příznaky a symptomy dotyčného často nepřimějí vyhledat lékařskou pomoc a jsou často identifikovány pouze dodatečně, a to až poté, co byla RS již diagnostikována. Někdy dojde k odhalení RS náhodně, během neurologického vyšetření prováděného z jiných důvodů. Takové případy se označují jako subklinická RS. U osob s RS se mohou projevovat prakticky jakékoliv neurologické symptomy, včetně změn v citlivosti (hypestezie a parestezie), svalové slabosti, svalových křečí, pohybových obtíží, obtíží s koordinací a rovnováhou (ataxie), problémů s řečí (dysartrie) nebo polykáním (dysfagie), zrakových problémů (nystagmus, optická neuritida, diplopie), únavy, akutní nebo chronické bolesti či močových a střevních potíží. Mezi běžné symptomy patří rovněž kognitivní poruchy různého stupně a emocionální příznaky deprese či nestabilní nálady. Hlavním objektivním měřítkem progrese postižení a závažnosti příznaků je Kurtzkeho stupnice postižení (anglicky: "Expanded Disability Status Scale", tj. rozšířená stupnice stavu invalidity), známá též jako EDSS či Kurtzkeho škála.  Ataky při roztroušené skleróze jsou často nepředvídatelné, vyskytující se bez varování a bez zjevných podněcujících faktorů. Některé z nich však může mít na svědomí některý z běžných spouštěčů. Častěji se vyskytují během jara a léta. Riziko atak zvyšují infekce, jako je nachlazení, chřipka či gastroenteritida. Spouštěčem záchvatu může být i stres. Náchylnost k záchvatům může ovlivnit také těhotenství, které však před nimi během posledního trimestru naopak ochraňuje (protizánětlivý efekt těhotenských hormonů). Během několika prvních měsíců po porodu je však riziko atak zvýšené. Celkově se ovšem nezdá, že by těhotenství v dlouhodobém horizontu invaliditu výrazněji ovlivnilo (navzdory tomu existoval například v Československu až do roku 1952 zákon, podle kterého byla diagnóza RS indikací k interrupci). Během výzkumu RS bylo prověřeno mnoho potenciálních spouštěčů, u nichž se nezjistilo, že by na nástup atak měly vliv. Neexistuje tak žádný důkaz o zvýšené rizikovosti očkování proti chřipce, hepatitidě B, planým neštovicím, tetanu či tuberkulóze. Spouštěčem záchvatů není ani fyzické trauma. U pacientů s RS existuje jev zvaný Uhthoffův fenomén; při expozici vyšším než běžným pokojovým teplotám (například v sauně či horké lázni) se mohou dočasně zhoršit existující symptomy. Uhthoffův fenomén však není označován jako spouštěč atak.

Patogeneze.

Patogenní projevy roztroušené sklerózy jsou poměrně různorodé a liší se podle konkrétní formy tohoto onemocnění. Typické jsou však zejména léze („jizvy“), jež je možné detekovat v některých částech mozku, a dále zánětlivý autoimunní proces způsobený reakcí bílých krvinek na přítomnost myelinu.

Léze.

Název "roztroušená skleróza" odkazuje k jizvám (sklerózám, spíše známým jako plaky či léze), které RS vytváří v nervové soustavě. Dosahují rozměrů od 1 milimetru až po několik centimetrů. Léze vytvářené RS nejčastěji zahrnují oblasti bílé hmoty v blízkosti komor mozečku, mozkového kmene, bazálních ganglií, míchy a zrakového nervu. Funkcí buněk bílé hmoty je přenášet signály mezi oblastmi šedé hmoty, kde probíhá zpracování, a zbytkem těla. V periferní nervové soustavě

Zánět.

Vedle demyelinizace je dalším patologickým znakem onemocnění zánět. Podle striktně imunologických vysvětlení je RS zánětlivý proces způsobený T-lymfocyty. Lymfocyty jsou buňky, které hrají důležitou roli v obraně organismu. Při RS přestupují T-lymfocyty do mozku přes hematoencefalitickou bariéru (HEB), tedy zesílené stěny vlásečnic, jejichž úkolem je mimo jiné i to, že brání vstupu lymfocytů a dalších buněk imunitního systému do nervové soustavy. Bariéra není za normálních okolností tomuto typu buněk propustná,

Diagnóza.

Roztroušená skleróza může být obtížně diagnostikována, neboť její příznaky a symptomy mohou být podobné mnoha jiným zdravotním problémům. Lékařské organizace vytvořily diagnostická kritéria, která mají usnadnit a standardizovat diagnostický proces pro praktikující lékaře. Historicky byla pro diagnostiku RS používána Schumacherova a Poserova kritéria. V současné době se od roku 2001 používají McDonaldova kritéria, která se zaměřují na prokázání diseminace RS lézí v prostoru a čase za pomoci klinických, laboratorních a radiologických dat. Diagnóza nemůže být stanovena dříve, nežli jsou ostatní možné příčiny symptomů vyloučeny diferenciální diagnózou.  Samotná klinická data mohou být pro diagnostiku RS dostačující v případě, že pacient utrpěl oddělené příhody neurologických symptomů

Léčba.

Ačkoliv na roztroušenou sklerózu neexistuje žádný známý lék, mnohé terapie se prokázaly jako nápomocné. Primárním cílem terapie je zmírnění obtíží, předcházení nových atak, zpomalení progrese onemocnění a zabránění invalidity. Tak jako u ostatních léčeb, i léčba zvládnutí RS má mnohé vedlejší účinky. Někteří pacienti podstupují alternativní léčbu navzdory nedostatku podpůrných, srovnatelných a opakovaných vědeckých studií.

Zvládnutí akutních atak.

Během symptomatických atak je běžnou léčbou akutních relapsů podávání vysokých dávek i.v. (nitrožilně) kortikosteroidů, jako je metylprednisolon. Cílem tohoto druhu léčby je ukončit ataku

Chorobu modifikující léčba.

Raná klinická forma relaps remitující RS (RRRS) je klinicky izolovaný syndrom (CIS). Mnohé studie prokázaly, že léčba interferony během počáteční ataky může snížit pravděpodobnost, že se u pacienta vyvine klinická RS.  K roku 2007 bylo pro RRRS schváleno regulačními úřady různých zemí celkem šest chorobu modifikujících léků. Tři z nich jsou interferony: dvě verze interferonu beta-1a (obchodní názvy "Avonex", "CinnoVex", "ReciGen" a "Rebif") a jedna interferonu beta-1b (americký obchodní název "Betaseron", v Evropě a Japonsku "Betaferon"). Čtvrtým lékem je glatiramer acetát ("Copaxone"). Pátým lékem je mitoxantron, imunosupresivum používané při chemoterapiích u rakovin, schválené pouze v USA, a to převážně pro sekundárně progresivní RS. Šestý je natalizumab ("Tysabri"). Všech šest léků je účinných při snížení počtu atak a zpomalejí progrese postižení. Jejich účinnost se liší a studie jejich dlouhodobého účinku stále chybí. Srovnání mezi imunomodulátory (všech kromě mitoxantronu) ukazují, že nejvíce účinný je natalizumab, a to jak z hlediska snížení relapsů, tak z hlediska zastavení progrese postižení. Rovněž bylo prokázáno, že snižuje

Zvládnutí efektů RS.

Chorobu modifikující léky umí snížit rychlost progrese onemocnění, ale nedokáží jej zastavit. S postupem roztroušené sklerózy dochází ke zhoršování symptomů. RS je spojena s řadou příznaků a funkčních deficitů, které mají za následek řadu progresivních postižení a invaliditu.

Alternativní léčba.

Tak jako u většiny chronických onemocnění je některými pacienty vyhledávána alternativní léčba, navzdory nedostatku podpůrných, srovnatelných a opakovaných vědeckých studií, jež by potvrdily pozitivní účinky těchto postupů na RS. Příkladem jsou orální

Prognóza.

Prognóza (očekávaný budoucí průběh onemocnění) pro osoby s roztroušenou sklerózou závisí na formě RS, pohlaví, věku, rase, průvodních symptomech a stupni invalidity. Ženské pohlaví, relaps remitentní forma, optická neuritida či zrakové symptomy v počátku onemocnění, několik atak v počátečních letech a zejména nižší věk při nástupu onemocnění, jsou spojovány s lepším průběhem onemocnění.  Střední délka

Výzkum.

Intenzivně se zkoumá množství léčiv, jež by mohly tlumit ataky či zlepšit funkci nervové tkáně. Jednou možností je kombinovat několik léků, které se již v současné době samy o sobě pacientům s roztroušenou sklerózou podávají. Příkladem je kombinované podávání mitoxantronu a glatiramer acetátu ("Copaxone"). Mnoho léků, jež se dostaly do klinických zkoušek, se již dříve úspěšně používaly k léčení zcela jiných nemocí. To platí např. pro alemtuzumab ("Campath"), daclizumab ("Zenapax"), inosin, BG00012, fingolimod a teriflunomid, tedy aktivní metabolit antirevmatického leflunomidu. Alemtuzumab měl v klinických zkouškách lepší výsledky než interferon beta-1a, co se týče zlepšení pohybových vlastností a snížení frekvence relapsů u pacientů s relaps remitentní RS; na druhou stranu alemtuzumab může vyvolávat závažné autoimunitní problémy (trombocytopenická purpura). Třetí skupinou léků jsou přípravky vytvořené od počátku pro léčbu roztroušené sklerózy, konkrétně např. laquinimod či "Neurovax".  V nízkých dávkách podávaný naltrexon (tzv. „low

Organizace.

Jako vůbec první organizace sdružující pacienty s roztroušenou sklerózou vznikla v roce 1946 ve Spojených státech National Multiple Sclerosis Society. Krátce poté se obdobná iniciativa zrodila i v Evropě a v roce 1967 došlo ke sdružení celkem osmnácti jednotlivých národních organizací do Mezinárodní federace roztroušené sklerózy (). Ta k roku 2009 sdružuje MSIF celkem 32 stálých členů, 10 přidružených členů a spolupracující organizace z dalších 41 zemí. Za Českou republiku je členskou MS společností od roku 1995 Unie Roska. Jejím posláním je sociálně-zdravotní program a vznikla v roce 1992 jako zaštiťující organizace regionálních spolků (Rosek), které v Československu vznikaly od roku 1983. Vůbec první pokusy o organizaci pacientů s RS v Československu sahají k začátku roku 1972.  V České republice existují pro pacienty s RS dále takzvaná lékařská MS centra. Podle nadačního fondu Impuls tato MS centra slouží k „zajištění specializované diagnostiky a léčby, soustředění pacientů, u nichž nelze provést odpovídající diagnostiku a terapii na nižších stupních základní a regionální péče, zajištění léčby a speciálních postupů, které vyžadují zároveň sledování imunologických či elektrofyziologických parametrů, zajištění komplexní léčby, jejíž součástí je specializovaná neurorehabilitace, zajištění školení v oboru demyelinizačních onemocnění, včetně vedení programů kontinuálního vzdělávání, realizaci vědecko-výzkumné činnosti v oboru demyelinizačních onemocnění a k spolupráci českých a mezinárodních center v oboru demyelinizačních onemocnění.“ K roku 2009 jich je celkem 13 s vedoucím pracovištěm při Neurologické klinice 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Všeobecné fakultní nemocnici v Praze. Mimo Prahu, kde se jsou 3 MS centra, se další nacházejí v Brně (2×), Českých Budějovicích, Hradci Králové, Olomouci, Ostravě, Pardubicích, Plzni, Teplicích a Zlíně.  [http://Nadační%20fond%20Impuls Nadační fond Impuls </nowiki>], založený 6.4.2000, podporuje dlouhodobé projekty v oblasti roztroušené sklerózy, její výzkum, terapii, jakož i osvětovou činnost. V roce 2013 Impuls inicioval vznik prvního celostátního Registru pacientů s roztroušenou sklerózou (ReMuS), který shromažďuje data o pacientech (se zajištěnou ochranou osobních údajů) a má za cíl poskytovat data plátcům zdravotní péče a ostatním státním institucím, což je důležité pro posouzení efektivity nákladné terapie. Nadační fond podporuje rehabilitační projekty, které pomáhají pacientům pomocí fyzioterapie a psychoterapie zlepšit kvalitu života, přispívají k oddálení progrese onemocnění s cílem žít plnohodnotný pracovní a společenský život. Přispívá také na nákup léčebných přístrojů a rehabilitačních pomůcek, pořádá benefiční kulturní a sportovní akce, věnuje se podpoře vzdělávání a osvětové činnosti o roztroušené skleróze.

Roztroušená skleróza (zkráceně RS, : "sclerosis multiplex", : "Multiple sclerosis", zkráceně "MS") je chronické autoimunitní onemocnění, při kterém lidský imunitní systém napadá centrální nervovou soustavu (mozek a míchu), čímž způsobuje demyelinizaci (rozpad myelinových pochev). Nemoc postihuje zejména mladé dospělé (od 20 do 40 let) a její výskyt je častější u žen (přibližně v poměru 2:1). Její prevalence se pohybuje v rozmezí od 2 do 150 pacientů na 100 000 obyvatel. Onemocnění popsal v roce 1868 jako první Jean-Martin Charcot.

Multiple sclerosis (MS) is a demyelinating disease in which the insulating covers of nerve cells in the brain and spinal cord are damaged. This damage disrupts the ability of parts of the nervous system to transmit signals, resulting in a range of signs and symptoms, including physical, mental, and sometimes psychiatric problems. Specific symptoms can include double vision, blindness in one eye, muscle weakness and trouble with sensation or coordination. MS takes several forms, with new symptoms either occurring in isolated attacks (relapsing forms) or building up over time (progressive forms). Between attacks, symptoms may disappear completely; however, permanent neurological problems often remain, especially with the advancement of the disease. While the cause is unclear, the underlying mechanism is thought to be either destruction by the immune system or failure of the myelin-producing cells. Proposed causes for this include genetics and environmental factors such as being triggered by a viral infection. MS is usually diagnosed based on the presenting signs and symptoms and the results of supporting medical tests. There is no known cure for multiple sclerosis. Treatments attempt to improve function after an attack and prevent new attacks. Medications used to treat MS, while modestly effective, can have side effects and be poorly tolerated. Physical therapy can help with people's ability to function. Many people pursue alternative treatments, despite a lack of evidence of benefit. The long-term outcome is difficult to predict, with good outcomes more often seen in women, those who develop the disease early in life, those with a relapsing course and those who initially experienced few attacks. Life expectancy is on average 5 to 10 years lower than that of the unaffected population. Multiple sclerosis is the most common immune-mediated disorder affecting the central nervous system. In 2015, about 2.3 million people were affected globally, with rates varying widely in different regions and among different populations. In that year, about 18,900 people died from MS, up from 12,000 in 1990. The disease usually begins between the ages of 20 and 50 and is twice as common in women as in men. MS was first described in 1868 by French neurologist Jean-Martin Charcot. The name "multiple sclerosis" refers to the numerous glial scars (or sclerae – essentially plaques or lesions) that develop on the white matter of the brain and spinal cord. A number of new treatments and diagnostic methods are under development.


Služba v Landwehru.

Narodil se v korutanském městečku Völkermarkt. V roce 1905 se přihlásil do armádní školy ve Vídni, kde promoval 18. srpna 1909. Byl zařazen k 4. horskému pluku, kde dosáhl o rok později na hodnost poručíka. Když propukla 1. světová válka, bojoval pod 2. horským střeleckým plukem v Haliči a později v severní Itálii. Zde také v roce 1918 upadl do zajetí. Po skončení války byl propuštěn a následně bojoval ve svých rodných Korutanech proti jednotkám nově vznikající Jugoslávie. Když vzniklo nové Rakousko, zůstal v jeho armádě, kde dosáhl roku 1932 hodnosti podplukovníka.

Služba ve Wehrmachtu.

Podporoval nacisty a nadšeně uvítal připojení Rakouska k Německu, které proběhlo v březnu 1938. Ringel se tak dostal do německého wehrmachtu, kde zpočátku zastával štábní funkce. Po vypuknutí druhé světové války dostal v říjnu velení nad 266. pěším plukem, se kterým se účastnil tažení na západě, takzvané bitvy o Francii. V červnu 1940 se stal velitelem 3. horské divize a v říjnu téhož roku velitelem 5. horské divize. S touto divizí se na jaře 1941 zúčastnil invaze do Jugoslávie, Řecka a obsazení Kréty, za což si vysloužil Rytířský kříž. V listopadu 1941 byla jeho divize stažena zpět do Německa na doplnění a odpočinutí. Ale již za čtyři měsíce byla zase poslána zpět do bojů na východní frontu k Leningradu, kde se ve Volchovské oblasti podílela na zničení armády generála Vlasova. Po roce a půl na východní frontě byla jeho divize opět převelena, tentokrát do Itálie, kam dorázila 15. prosince na Gustavovu linii, do blízkosti Monte Cassina. V Itálii bojoval další čtyři měsíce, než se stal velitelem LXIX. horského sboru v Chorvatsku, kde bojoval proti Titovým partyzánům. Ve druhé polovině roku 1944 byl odvolán do Salcburku, kde se ujal velení nad místní vojenskou oblastí, ze které později vytvořil takzvaný Ringlův sbor, u kterého zůstal až do konce války.

Julius Alfred Ringel (22. května 1896, Entringen - 12. srpna 1982, Mnichov) byl generál horských myslivců německého Wehrmachtu, kde dostal od vojáků přezdívku "Papa" (tatínek).

Julius 'Papa' Ringel (16 November 1889 – 11 February 1967) was an Austrian general in the armed forces of Nazi Germany during World War II. He fought in the Western and Eastern fronts, as well as the Balkan Campaign. Ringel commanded the 3rd Mountain Division, 5th Mountain Division, LXIX Corps, Wehrkreis XI and the Army Corps Ringel. He was a recipient of the Knight's Cross of the Iron Cross with Oak Leaves.


Historie vzniku.

Po zrušení letů amerických raketoplánů Space Shuttle (poslední roku 2011) zajišťovaly dopravu nákladů na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) ruské, evropské a japonské bezpilotní zásobovací lodi Progress, ATV a HTV. Americká NASA tak byla závislá na svých partnerech. Rozhodla se proto v programu komerční orbitální dopravy (, COTS) podpořit vývoj a výrobu bezpilotních nákladních lodí. Program vyústil v uzavření dvou kontraktů na dopravu zásob na ISS mezi NASA a společnostmi SpaceX (loď Dragon vynášená raketou Falcon 9) a Orbital Sciences Corporation (loď Cygnus vynášená raketou Antares). Podle smlouvy dostane společnost Orbital 1,9 miliardy USD za dodání dvaceti tun nákladu v osmi lodích Cygnus.

Popis.

Loď se skládá ze dvou válcových modulů. Větší nákladový modul (, PCM) vyrábí italská společnost Thales Alenia Space, má vnitřní hermetizovaný objem 18,9 m3 do kterého je možno umístit 2 tuny nákladu. Menší servisní modul (, SM) vyrábí firma Orbital. Obsahuje především manévrovací motor, nádrže s palivem (hydrazin a oxid dusičitý) a dva vyklápěcí solární panely s gallium arsenidovými články, výkon článků je 3,5 kW. Celková suchá váha nákladového modulu PCM je 1800 kg, délka 3,66 metru, průměr 3,07 metru. Celková hmotnost vylepšené lodi bez nákladu je cca 3750 kg. Z ISS může odvést až 1200 kg odpadu, se kterým zanikne v atmosféře Země.  Pohon lodi obstarává motor o tahu 45 kg, spalující pohonou směs NH + MON-3. Manévrování dále zajišťuje 32 trysek systému RCS o tahu cca 3 kg.  Počínaje čtvrtou lodí je používána její vylepšená (Enhanced) verze o délce 4,86 metru s vnitřním prostorem zvýšeným na 27 m3 a maximálním nákladem 3 500 kg.

Lety.

Cygnus je vynášen nosnou raketou Antares z kosmodromu MARS (Středoatlantský regionální kosmodrom), který se nachází v sousedství kosmodromu a střediska NASA Wallops na východním pobřeží USA.

Cygnus je bezpilotní nákladní kosmická loď vyvinutá a vyráběná americkou společností Orbital ATK (dříve Orbital Sciences Corporation), v roce 2018 výrobu převzala firma Northrop Grumman, v rámci programu komerční orbitální dopravy (COTS) americké kosmické agentury NASA. Cygnus je určen k dopravě nákladu na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). Do vesmíru je vynášen raketou Antares z kosmodromu MARS (Středoatlantský regionální kosmodrom), případně raketou Atlas V z mysu Canaveral na východním pobřeží USA.

The Cygnus spacecraft is an expendable American cargo spacecraft developed by Orbital Sciences Corporation and now manufactured and launched by Northrop Grumman Innovation Systems as part of NASA's Commercial Resupply Services (CRS) program. It is launched by Northrop Grumman's Antares rocket or ULA's Atlas V and is designed to transport supplies to the International Space Station (ISS) following the retirement of the American Space Shuttle. Since August 2000, ISS resupply missions have been regularly flown by the Russian Progress spacecraft, as well as by the European Automated Transfer Vehicle, and the Japanese H-II Transfer Vehicle. With the Cygnus spacecraft and the SpaceX Dragon, NASA seeks to increase its partnerships with domestic commercial aviation and aeronautics industry.


Předpolitický život.

Álvarez drží doktorát "cum laude" v Ekonomických a obchodních vědách z Complutense Univerzitě v Madridu a vyučovala Ekonomiku na Národní Univerzitě distančního vzdělávání v letech 1977 až 1990, na Escuela de Prácticas Jurídicas v Malaze v letech 1981 až 1989 a na Instituto de Estudios Fiscales v letech 1981 až 1989.  V roce 1979 se připojila ke španělskému daňovému inspektorátu, kde zastávala mnoho funkcí včetně Ministryně Financí a později v AEAT, španělské daňové agentuře.  Byla šéfinspektorka Daňové delegace pro Málagu v letech 1987 – 1989, ředitelka Regionálních ekonomických pobídek (1989-1993) a ředitelka Oddělení finanční inspekce na Národním daňovém inspektorátu.

Politický život.

Álvarez byla členkou parlamentu Andalusie za provincii Málaga a v srpnu 1994 byla jmenována Ministryní ekonomiky a důchodů pro andaluskou juntu. Stala se tak členkou druhého kabinetu Manuela Chavese.  Během doby jejího ministrování nebyl žádný z jejích dvou rozpočtů schválen Parlamentem.  V roce 1996, po regionálních volbách, byla Chavesem potvrzena ve své funkci, a zaměřuje se na andaluský státní dluh a autonomní finance.  V následných volbách v březnu 2000 ji Chaves ponechá jako hlavu Ministerstva ekonomie a důchodů pro šestý andaluský parlament.  Ve španělských všeobecných volbách v roce 2004 byla první na kandidátce do Poslanecké sněmovny za provincii Málaga a podporovala José Luis Rodríguez Zapatera, aby se stal španělským předsedou vlády.  Před těmito volbami, v lednu, byla Álvarez, vdaná matka jedné dcery, zvolena předsedkyní Komise sociální politické konference. Po těchto volbách byla jmenována Ministryní veřejných prací.  Znovu zvolena byla ve španělských všeobecných volbách v roce 2008 jako člen parlamentu za provincii Málaga a pokračovala na ministerstvu do dubna 2009, kdy byla nahrazena José Blancem

Magdalena Álvarez Arza (* 15. února 1952, San Fernando, provincie Cádiz) je španělská politička, která v letech 2004-2009 působila jako Ministryně veřejných prací (Fomento). V roce 2009 byla zvolena poslankyní Evropského parlamentu za stranu Partido Socialista Obrero Español (Španělská socialistická dělnická strana) v oblasti Málaga. Předtím byla Ministryně pro Ekonomiku v Andaluské juntě.

Magdalena Álvarez Arza is a Spanish Politician, who from 2004 to 2009 served as Minister of Public Works (Fomento). She was born in San Fernando, in the Province of Cádiz, on 15 February 1952. She is an MP for the Spanish Socialist Workers' Party (PSOE) for Málaga Province. Previously, she was the Minister for the Economy in the Junta de Andalucía.


Poloha.

Město se nachází ve východní části spolkové země Severní Porýní-Vestfálsko, západně od Teutoburského lesa. Současné hranice města pocházejí z roku 1975, kdy se následkem územní reformy zvětšil počet obyvatel o polovinu a překročil tak hranici 100 000.  Paderborn leží na železniční trati Hamm–Kassel, mimo trasy rychlovlaků ICE.

Dějiny a kultura.

Název města je odvozován od říčky Pader (přítoku řeky Lippe) považované za nejkratší v Německu (4 km), která pramení na území města; Paderborn získal název od jejího pramene ("patris brunna"). První písemná zmínka o osídlení v místě pramene je z roku 777, tedy z doby Karla Velikého, který sem několikrát svolal říšský sněm. Od roku 799, kdy se zde Karel Veliký setkal s papežem Lvem III. (ten jej dalšího roku korunoval na římsko-německého císaře), zde sídlilo biskupství, zrušené roku 1804. Roku 1930 bylo obnoveno jako arcibiskupství, pod něž spadají také diecéze Erfurt, Fulda a Magdeburg. Roku 1028 je Paderborn poprvé zmíněn jako město, roku 1254 již jako hanzovní.  Roku 1614 byla v Paderbornu založena první univerzita ve Vestfálsku, dnes fungující jako samostatná teologická fakulta; nová univerzita byla založena roku 1972.  Město je známé také díky třídenní bitvě mezi americkou 3. obrněnou divizí s německou "SS-Ersatz Panzer Brigade Westfalen" na jaře roku 1945.

Pamětihodnosti.

Katedrála.

Nejvýznamnější historickou památkou města je katedrála Panny Marie, sv. Libora a sv. Kiliána, známé jako "Paderborner Dom." Její výstavba začala současně se založením biskupství. Dominantou katedrály je 93 m vysoká západní věž v románském slohu z počátku 13. století. V kryptě jsou uloženy ostatky místního patrona sv. Libora, přinesené roku 836 z Le Mans. Zajímavostí je pozdně gotické okno z počátku 16. století, tzv. "Dreihasenfenster", které zobrazuje trojici zajíců spojených ušima tak, že ze tří uší tvořících trojúhelník náleží každému zajíci dvě. Výjev zřejmě symbolizuje nedělitelnost Svaté Trojice, přestože jde o prastarý symbol.

Radnice a muzeum.

Mezi další památky patří renesanční radnice nebo moderní Diecézní muzeum.

Ekonomika.

Zdejší průmysl je silné zaměřen na informační technologie.

Kultura a sport.

Místní fotbalový klub SC Paderborn 07 působí v sezóně 2019/20 v Bundeslize, nejvyšší německé soutěži.  Je sem také umístěn děj mise v počítačové hře Return to Castle Wolfenstein.

Paderborn (ve vestfálské dolnoněmčině: "Paterboärn") je město s cca 140 000 obyvateli v severozápadním Německu. Je střediskem zemského okresu Paderborn.

Paderborn () is a city in eastern North Rhine-Westphalia, Germany, capital of the Paderborn district. The name of the city derives from the river Pader and "born", an old German term for the source of a river. The river Pader originates in more than 200 springs near Paderborn Cathedral, where St. Liborius is buried.


Původ jména hradu.

Jméno hradu vzniklo ze spojení dvou německých slov „Karls-stein“ [ˈkɑːrls.štain], čili Karlův kámen nebo Karlův skalní hrad, a bylo přejato do češtiny jako Karlštejn.Jméno je odvozeno od zakladatele hradu Karla IV., který sám v zakládací listině karlštejnské kapituly vydané roku 1357 vepsal (či nechal vepsat) pasáž „"(...) založili jsme ve jménu Krista Spasitele ke chvále a slávě Trojice věčné a zejména nejdobrotivějšího našeho Vykupitele, (...) a ke cti veškerého nebeského vojska jsme zbudovali na svém hradu Karlštejně, který jsme od základů jakožto úplně nový postavili a stanovili nazývat jej pro svou trvalejší památku podle svého jména, totiž tak, aby se jmenoval Karlštejn podle Karla, dvě kaple (...)."  Od první poloviny 19. století je rovněž doložena další podoba jména hradu, a to Karlův Týn, jež vznikla nesprávným překladem místního německého jména Karlstein jako „Karls-tein“ ([ˈkɑːrls.tain]; německy "Tein" = týn, ohrazení). V roce 1949 bylo jméno hradu přeneseno na obec v podhradí, do té doby zvanou Budňany.

Historie.

Karlštejn byl založen českým a římským králem, pozdějším císařem Karlem IV., jako poměrně skromná stavba o jedné věži. Záměr uložit zde a ochraňovat Korunovační klenoty Svaté říše římské a relikvií (svatých ostatků) podle posledních výzkumů pojal Karel až později, v roce 1356, a úměrně tomu byly přistavovány nové věže. Slavnostního zahájení stavby dne 10. června 1348 se spolu s Karlem IV. účastnil i první pražský arcibiskup Arnošt z Pardubic. Stavba probíhala mezi lety 1348–1357. Vnitřní výzdoba hradu byla dokončena v roce 1365.  Na počátku 15. století sem byly též přivezeny české korunovační klenoty. Pravděpodobně se tak stalo na pokyn Karlova syna, krále Václava IV. (1378–1419). Záznam o tomto převozu však chybí. Ke korunovaci krále Zikmunda (1420) byly již přivezeny do Prahy z Karlštejna. Po korunovaci byly klenoty opět vráceny na Karlštejn, brzy na to však vypukla husitská revoluce a Zikmund nechal jak české, tak říšské korunovační klenoty odvézt do zahraničí. V průběhu revoluce odolal hrad obléhání husitskými vojsky pod vedením Zikmunda Korybutoviče (1422). Po skončení válek a po svém návratu na český trůn vrátil Zikmund české korunovační klenoty zpět na Karlštejn (1436), kde pak zůstaly uloženy až do začátku 17. století. Říšské klenoty již zůstaly v zahraničí.  Husitskou revolucí došlo ke změně původní funkce hradu. Karlštejnští purkrabí střežili české korunovační klenoty a zemský archiv. Od roku 1541 zde byly též ukládány opisy zemských desk.  Vladislavské zřízení zemské vydané králem Vladislavem Jagellonským roku 1500 zavazuje přísahou karlštejnské purkrabí, že budou chránit hrad i s korunou, klenoty a zemskými privilegii pod trestem smrti, ztráty cti a majetku a vyhnání potomků ze země. Korunu směli vydat pouze tomu, kdo byl předtím řádně zvolen českým králem. Po korunovaci, která se konala v Praze, byly klenoty vraceny zpět na hrad.  V polovině 16. století za správy Jáchyma Novohradského z Kolovrat došlo k renesanční přestavbě hradu. Přestavba se týkala především Velké věže a budovy purkrabství, která byla v té době nejvíce využívána.  V době stavovského povstání byly korunovační klenoty z rozhodnutí direktorů dne 22. června 1619 odvezeny na Pražský hrad. S vývojem vojenské techniky byla totiž obranná funkce hradu shledána již jako nedostatečná. Při revizi zemského zřízení roku 1625 císař Ferdinand II. zrušil úřad karlštejnských purkrabí, neboť pozbyl své funkce. Hrad byl převeden do užívání českých královen. V roce 1626 císařovna Eleonora zastavila hrad Janu Kavkovi z Říčan. Ten nechal z hradu odvézt vybavení a zbylé svátostniny. Na konci třicetileté války (1648) byl hrad dobyt švédským vojskem. Po skončení války byl hrad značně zchátralý.  Na konci 17. století se dostal do majetku českých královen a císařoven. V roce 1755 jej Marie Terezie darovala nově založenému Ústavu šlechtičen v Praze. Ten však hrad využíval pouze jako centrum hospodářské správy pro okolní statky. Hrad i nadále chátral. Pozornosti se mu dostalo až na konci 18. století v souvislosti s národním obrozením. V roce 1812 navštívil hrad císař František I., který vzápětí věnoval peníze na jeho opravu.

Historizující rekonstrukce.

V letech 1887–1905 probíhala přestavba hradu v duchu tzv. purismu, která měla hradu navrátit původní gotickou podobu. Prováděli ji Josef Mocker nejdříve na základě koncepce vídeňského profesora Friedricha von Schmidta až do jeho smrti 1891, od roku 1892 samostatně. Po Mockerově smrti 1899 stavbu dokončil stavební rada inženýr Krch.  Výsledky této přestavby byly kritizovány již na začátku 20. století, s odstupem času jsou však hodnoceny jako projev své doby. Dobroslav Líbal však ostře kritizoval Schmidtovy a Mockerovy úpravy Karlštejna ještě při příležitosti stého výročí Mockerova úmrtí.  Od roku 1918 je hrad ve vlastnictví státu a je zpřístupněn veřejnosti. V roce 1962 byl vyhlášen národní kulturní památkou.

Současnost.

V současnosti je Karlštejn jedním z nejnavštěvovanějších hradů v Česku. Je ve vlastnictví státu a ve správě Národního památkového ústavu, Územní památkové správy v Praze. Kromě vlastních tří prohlídkových okruhů s průvodcem nabízí Karlštejn každoročně také řadu kulturních a společenských akcí – koncerty, divadla, výstavy, Karlštejnské kulturní léto, Královský průvod či tradiční Karlštejnské vinobraní. Hrad Karlštejn nabízí také možnost uspořádání svatebních obřadů. Je možné navštívit tři prohlídkové okruhy.  Na období let 2018–2022 byla naplánována rozsáhlá rekonstrukce přízemních, suterénních a sklepních prostor Císařského paláce, která byla slavnostně zahájena 5. března 2020. Cílem rekonstrukčních prací je zbudování nového návštěvnického centra s toaletami, suterénu císařského paláce vznikne víceúčelový sál a v budově purkrabství bude instalována stálá expozice o stavebních vývoji hradu a o karlštejnském vinařství.

Popis.

Karlštejn je mohutný kamenný gotický hrad, který stojí na vápencové skalní ostrožně (316 m n. m.) nad stejnojmennou obcí a skládá se z několika samostatně opevněných staveb. V okolí se nacházejí vinice a hluboké, většinou listnaté lesy. Hlavními částmi hradu jsou studniční věž, budova Purkrabství, Hodinová věž, Císařský palác, Mariánská věž a Velká věž. Jednotlivé architektonické prvky hradu jsou stupňovitě uspořádány podle významu, který jim Karel IV. přikládal, přičemž nejvýše je položena Velká věž.

Studniční věž.

Hradní studna je hluboká 78 metrů. Nemá vlastní pramen, voda se přiváděla štolou z Budňanského potoka, tekoucího pod hradem. Zařízení na vytahování a spouštění okovu tvoří kolo, v němž šlapali lidé a uváděli je do pohybu.

Purkrabství.

Purkrabství bylo v minulosti mnohokrát přestavováno, dnešní podoba pochází z přestavby na konci 19. století. V současnosti slouží správě hradu, slavnostním obřadům obecního úřadu a reprezentačním účelům.

Císařský palác.

Palác sloužil v době Karla IV. a Václava IV. jako obydlí panovníka a jeho dvora. V prvním patře se nacházejí místnosti sloužící panovníkovu dvoru. Druhé patro obýval panovník. Nachází se zde Karlova ložnice a reprezentační prostory jako sál předků (Lucemburský sál) či audienční síň – nejlépe dochovaný interiér paláce s dřevěným kazetovým obložením. Z ložnice vede točité schodiště do prostor obývaných královnou a jejími dámami (fraucimorem).

Mariánská věž.

Menší z věží vnitřního hradu je spojena můstkem s císařským palácem. Ve 2. patře se nachází kostel Panny Marie se sakristií. V kostele se zachovaly cenné nástěnné malby s biblickými výjevy a tzv. ostatkovými scénami, v nichž Karel IV. přijímá a ukládá ostatky svatých. Autorem maleb je pravděpodobně Mikuláš Wurmser ze Štrasburku. V kostele se dodnes slouží bohoslužby v den výročí úmrtí Karla IV. (29. listopad). Ke kostelu pak přiléhá kaple sv. Kateřiny, která sloužila jako soukromá oratoř císaře. Stěny kaple jsou obloženy polodrahokamy, nad vchodem se nachází dvojportrét Karla IV. a jeho třetí manželky Anny Svídnické.  V prvním patře se nacházejí pokladnice a klenotnice, kde jsou dnes vystaveny předměty náležející ke karlštejnskému pokladu. V klenotnici je vystavena kopie Svatováclavské koruny. Prostory v přízemí věže, označované jako Červenka, sloužily v minulosti mimo jiné i jako hradní vězení.

Velká věž.

Velká věž je spojena s Mariánskou věží krytým dřevěným mostem. Nachází se na nejvyšším místě hradu a má vlastní opevnění, což odpovídá největšímu duchovnímu významu a účelu, který jí zakladatel hradu určil. Po schodišti s nástěnnými malbami ze života svatého Václava a svaté Ludmily se vstupuje do nejcennějšího prostoru hradu – kaple svatého Kříže. Právě zde byly v minulosti uloženy říšské korunovační klenoty a svaté ostatky, později pak české korunovační klenoty a zemský archiv. Interiér kaple je ozdoben zlacením, drahými kameny a hvězdami, sluncem a měsícem z benátského skla. Kaple je rozdělena pozlacenou mříží na dvě části. Sám Karel IV. na důkaz pokory a úcty vstupoval za zlatou mříž bos.  Na stěnách je umístěn unikátní soubor deskových obrazů, jejichž autorem je Mistr Theodorik. V čele se nachází obraz Ukřižování Krista, další obrazy zobrazují nebeské vojsko – svaté mučedníky, svaté vdovy a panny, svaté rytíře, biskupy, papeže a svaté vládce v čele s Karlem Velikým a svatým Václavem. Zajímavostí je, že obrazy pokračují i na rámech. Obrazy zároveň sloužily jako relikviáře.  Kaple byla zabezpečena čtverými dveřmi se silnými železnými pláty. Uzamčena byla devíti zámky. Prostor byl hlídán strážními službami, které sídlily nad kaplí. Vstup do kaple byl povolen jen se souhlasem císaře, podle jehož nařízení v této věži nikdo nesměl „spáti nebo ležeti“ s žádnou ženou, byť to byla i jeho zákonitá manželka. V kapli se konaly jen zvlášť významné mše, které směli sloužit pouze arcibiskupové a karlštejnský děkan.

Viniční terasy.

Na Kněží hoře, na jejíž jižní straně stojí hrad Karlštejn, se v předhradí nad hospodářským dvorem nacházejí čtyři viniční terasy, které zde byly vybudovány pravděpodobně v 19. století. Součástí areálu jsou též zdi opevnění a zahradní domek. Terasy jsou dlouhodobě nevyužívány a neudržovány. Celkově je tento areál v zanedbaném stavu, zdivo hradeb je na mnoha místech narušené a rozpadá se. Jelikož tyto chátrající objekty jsou součástí památkově chráněného areálu hradu, je hrad Karlštejn uveden v seznamu ohrožených nemovitých památek ČR.

Karlštejn v literární tvorbě.

Následující výčet knih obsahuje díla, která se odehrávají bezprostředně na Karlštejně nebo se Karlštejna tematicky dotýkají. Uvedený seznam nemusí být úplný:

Karlštejn ve filmu a televizních dokumentech.

V tabulce níže jsou uvedeny televizní dokumenty či reportáže, které byly částečně nebo celé natáčeny na hradě Karlštejně:

Karlštejn a hudební tvorba.

Hrad Karlštejn se stal také předmětem hudební umělecké tvorby, v roce 1973 vydala česká hudební skupina Spirituál kvintet své první studiové album Písničky z roku raz dva, na němž se mj. objevuje také písnička „U Karlova Týna“, jejímž autorem je Dušan Vančura.

Karlštejn ( [ˈkɑːrlštain]) je původem středověký královský hrad, nacházející se na katastrálním území Budňany ve stejnojmenné městysi Karlštejn v okrese Beroun asi třináct kilometrů východně od Berouna a třicet kilometrů jihozápadně od centra Prahy. Leží rovněž uprostřed chráněné krajinné oblasti Český kras. Hrad jakožto státní instituce je ve vlastnictví České republiky a jeho správu zajišťuje Národní památkový ústav. Veřejnosti je hrad Karlštejn přístupný nepřetržitě od roku 1905, a patří tak k jedněm z nejdéle zpřístupněných památek na území Česka. Od 30. března 1962 je veden jako národní kulturní památka, jejíž každoroční návštěvnost od počátku šedesátých let neklesá pod hranici 200 tisíc návštěvníků ročně. Karlštejn tak dlouhodobě patří mezi desítku nejnavštěvovanějších památek České republiky – je hned druhým nejvíce vyhledávaným hradem Česka, a v rámci památek spravovaných Národním památkovým ústavem si dlouhodobě drží pozici čtvrté nejnavštěvovanější památky.

Karlštejn Castle (; ) is a large Gothic castle founded in 1348 by Charles IV, Holy Roman Emperor-elect and King of Bohemia. The castle served as a place for safekeeping the Imperial Regalia as well as the Bohemian crown jewels, holy relics, and other royal treasures. Located about southwest of Prague above the village of the same name, it is one of the most famous and most frequently visited castles in the Czech Republic.


Rozšíření.

Dřevina pochází z oblastí Indického subkontinentu a jihovýchodní Asie. Je původním druhem v širokém areálu, od Indie a Pákistánu na západě přes Bhútán, Nepál, Bangladéš, ostrov Srí Lanka a souostroví Andamany a Nikobary, přes Myanmar, Thajsko, Malajsii, Laos, Vietnam a střední a jižní Čínu, včetně ostrovů Indonésie, až po Filipíny na východě. Druhotně byl rozšířen do tropické Austrálie, Afriky i Střední a Jižní Ameriky.  V 60. létech 20. století začala být "Gmelina arborea" na Malajském poloostrově využívána pro zalesňování holin po vykácených tropických lesích. Osvědčila se jako dřevina s rychlým návratem investic, snadno se rozmnožovala, rychle rostla, málo trpěla nemocemi a dávala dobrý výnos kvalitního dřeva vhodného pro domácí zpracování i vývoz. Na základě těchto výsledků byly na mnoha jihoasijských, australských, západoafrických, středoamerických a jihoamerických územích zakládány její plantáže. Ve Střední Americe byla prvá zřízena v Kostarice roku 1966 a již koncem 1. tisíciletí rostla ve všech středoamerických státech na ploše asi 52 000 ha; je mimo jiné využívána na opětovné zalesňování vykácených pralesů v Amazonské pánvi. V Africe je vysázena v tropickém pásu od Senegalu a Gambie na západě přes Nigérii v centru až po Malawi a Zambii na jihozápadě na rozloze asi 130 000 ha. Na východě jižní Asie také vznikly velké plantáže hlavně v Malajsii, na Filipínách a na tichomořských ostrovech Fidži a Šalomounovy ostrovy o celkové velikosti cirka 50 000 ha.  Očekává se, že do roku 2020 bude celosvětově vysázena na ploše rovnající se téměř 800 000 ha.

Ekologie.

"Gmelina arborea" přirozeně roste v celé řadě lesních stanovišť, včetně tropických deštných pralesů, poloopadavých i stálezelených lesů, velmi vlhkých i suchých lesů nebo v podhorských houštinách. Vyskytuje se také na rozlehlých, nízkými dřevinami porostlých savanách na aluviální půdě, za optimálních klimatických podmínek vystupuje až do nadmořské výšky okolo 1500 m n. m. Často se také objevuje v blízkosti lidských sídel, podél cest a obdělávaných polí. Je považována za pionýrský druh rychle osídlující volné prostory.  V Číně kvetou v dubnu a květnu, plody dozrávají v červnu a červenci, v Indii jsou květy od února do března a plody zrají od května do června, ve Střední Americe bývají v květu od ledna do března. Stromy rozkvétají každoročně obvykle koncem období sucha, v době, kdy jsou prakticky ještě bez listů, v malém množství se květy objevují celoročně.  Dobře roste na mnoha typech půdy, včetně suchých písčitých i silně kyselých, je uváděna vyhovující hodnota 5 až 8 pH a roční srážky od 750 po 4500 mm (v ČR asi 700 mm). Optimální délka období sucha se pohybuje v rozsahu třech až pěti měsíců, toleruje však šest až sedm. Na velmi suchých, kamenitých či podmáčených místech vyrůstá jen do tvaru zákrsků či úzkého keře. Nejlépe se ji daří při průměrné roční teplotě od 21 po 28 °C (v ČR 5,5 až 9 °C), krátkodobá teplota nesmí poklesnout pod +1 °C. Je zjištěno, že až na výjimky spolehlivě roste od 25° severní zeměpisné šířky po 40° jižní zeměpisné šířky v nadmořské výšce do 1200 m. Chromozomové číslo uváděné pro tento druh se pohybuje v rozsahu 2n = 36, 38 i 40.

Popis.

Strom vyrůstající do výše 5 až 15 m, ojediněle i výše, který má rovný, kuželovitý, hladký kmen větvící se ve výšce 6 až 10 m a běžně dorůstající do průměru 50 a výjimečně 100 cm, který nese do široka rozprostřenou korunu. kůra kmene i starších větví je šedohnědá, letorosty jsou porostlé žlutohnědými plstnatými chloupky. Listy s řapíkem 3 až 10 cm dlouhým vyrůstají vstřícně a jsou celistvé. Jejich hrubá čepel je v obrysu široce vejčitá, 8 až 20 cm dlouhá a 5 až 15 cm široká, na bázi je klínovitá či srdčitá, na vrcholu zašpičatělá nebo zaoblená, po obvodě celistvá a mívá tři až pět párů vedlejších žilek zpeřené žilnatiny. Na svrchní straně jsou čepele tmavozelené a lesklé, na spodní našedlé a někdy hustě chlupaté.  Květenství jsou nejčastěji vrcholíky vytvářející vztyčené terminální laty se stopkou 15 až 30 cm dlouhou. Oboupohlavný květ s opadavými, čárkovitými nebo trojúhlými listenci má vytrvalý, zvonkovitý, v ovoci zvětšený kalich, jehož pět zelených, špičatých cípů je okolo 5 mm dlouhých a 4 mm širokých. Koruna je dvoupyská, červenavě žlutá nebo žlutohnědá, asi 4 cm dlouhá, její horní pysk je dvoulaločný, červenavě hnědý, kdežto spodní je třílaločný, jeho střední lalok je větší a má lopatkovitý tvar, dva postranní jsou menší a podélné. Korunní trubka je široce nálevkovitá, bývá dlouhá až 20 mm a má na vrcholu přirostlé dva páry tyčinek, zadní pár s kratšími nitkami jsou patyčinky a přední nesou černé, z koruny mírně vystupující, podélně se otvírající prašníky. Lysý, dvoupouzdrý semeník je ukončen nitkovitou čnělkou s drobnou bliznou s dvěma nestejnými laloky.  Květy produkují hojně nektaru i pylu a jsou opylovány hlavně hmyzem, nejčastěji včelami rodů "Apis" a "Xylocopa" či drobnými ptáky; část z toho množství květů se opylí samosprašně. Většina květů opylených vlastním pylem asi po dvou týdnech růstu se stromů opadá.

Ovoce.

Plod je ve zralosti žlutá, lesklá, voňavá, poživatelná peckovice eliptického tvaru, která bývá velká 15 až 20 mm a má šťavnatou, hořkosladce chutnající dužinu. Uvnitř je usazeno jedno až dvě vejčitá, světle hnědá, průměrně 7 mm dlouhá, velmi tvrdá semena s jedním koncem zaobleným a druhým špičatým. Plody dozrávají za jeden a půl měsíce po odkvětu, ne všechny současně. Ke konzumaci se dvakrát týdně sbírají popadané na zem, která bývá před sklizní zbavena plevelných rostlin, po dvou týdnech již peckovice měknou a hnědou, po třech týdnech kvasí a černají. Plodům je obvykle přikládán jen malý význam, konzumují se jen příležitostně nebo při nedostatku jiné potravy, řídce bývají používány v domácím léčitelství. Častěji se jedí rozvité květy, které mj. bývají součásti slavnostního jídla při tradiční oslavě místního nového roku.

Rozmnožování.

Stromy produkují velké množství plodů, které jsou hojně konzumované ptáky či netopýry a po opadu na zem i různými drobnými savci, kteří následně šíří semena na velké vzdálenosti od rodičovských stromů. Pro novou výsadbu se stromy nejčastěji rozmnožují ze semen, která nemají dormanci a v suchém prostředí dobře snášejí skladování, ani po roku jejich klíčivost nikterak neklesá, kdežto semena z plodů spadlých do vody obvykle klíčí špatně. Hmotnost tisíce semen bývá kolem 400 gramů.  Vysévají se na vlhkou půdu či pískové lože do hloubky maximálně 1 cm, vyklíčí za dvacet až padesát dnů, z jednoho semene roste více klíčků. Pro klíčení je optimální teplota 30 °C a plné slunce, chlad a stín zpomaluji klíčení. Ve věku pěti až šesti měsíců jsou sazenice schopné výsadby na trvalé stanoviště. V prvém roce semenáč vyrůstá až do výše 3 m a během pěti let může být vysoký i 20 m. Mladé stromky lze bez problémů přesazovat v období dešťů. Při zakládání nových plantáží se mnohdy semena vysévají přímo do řad a semenáče se již nepřesazují. Obvykle poprvé kvetou ve věku šest až osmi let, za optimálních podmínek již ve stáří čtyř let.

Význam.

Rychle rostoucí strom, jenž se dříve pěstoval jako okrasný v zahradách či podél cest, se nyní sází a sklízí hlavně na velkoplošných plantážích, kde za jeden rok vykazují obvykle přírůstek dřeva 20 až 25 m3/ha. Na nejlepších půdách bývá za deset let výtěžnost až 300 m3/ha, v půdách na živiny chudých, písčitých, hodně suchých, za stejnou dobu přiroste jen okolo 80 m3/ha. Jeho životnost se počítá asi 40 roků. Strom vrhá hustý stín a je pod ním hrubý koberec listů a jen minimální podrost. Sázejí se i jako větrolamy nebo stínící stromy pro mladé kakaovníky a jiné rostliny požadující polostín.  Běl vytěženého dřeva je o málo světlejší než slámově žluté až krémově bílé jádro, které se s věkem mění na červenohnědé, přesné barevné rozhraní mezi nimi není. Dřevo je měkké a lehké, jeho průměrná hustota bývá pouhých 400 kg/m3. Má středně hrubou, ale rovnoměrnou texturu a rovné zrno. Dá se snadno řezat, hoblovat i vybrousit do hladka. Je poměrně trvanlivé, odolává termitům a jeho jádro je vůči houbovitých chorobám středně odolné. Surové dřevo jen pomalu vysychá a málo se přitom deformuje, radiálně se smršťuje jen asi o 0,5 % a tangenciálně o 1 %.  Z kmene se získává dřevo rovné a dostatečně dlouhé, využívá se hlavně jako stavební i nábytkové. Vyrábějí se z něho různé stavební konstrukce a plotové části, domácí nábytek, podlahy a vnitřní obklady, slouží jako truhlářská surovina pro výrobu nejrůznějších krabic, přepravních beden, kontejnerů, železničních pražců i vozů, včetně lidových hudebních nástrojů, zápalek či tužek. Pro svou lehkost se používá i pro zhotovování protéz. Velmi snadno se z něj loupají dýhy, vyrábí překližka a hlavně kvalitní buničina k výrobě papíru a různých kartonů. Ze dřeva se pálí kvalitní dřevěné uhlí a samo sloužívá jako palivo pro místní obyvatelstvo, má průměrnou výhřevnost 4800 kcal/kg.  Listy obsahují hojně proteinů a jsou dobrým krmivem pro zdomácnělé býložravce i pro larvy bource morušového chované pro získávání přírodního hedvábí. Květiny vylučují hojně nektaru, z něhož včely dělají kvalitní med. Dřevěný popel ve směsi s ovocem je základem místního trvalého žlutého barviva. Květy, plody, kůra i kořeny, obsahující malá množství různých alkaloidů, nalézají uplatnění v tradiční jihoasijské medicíně.  Mimo výše uvedených kladných vlastností druhu "Gmelina arborea" je jeho záporným atributem schopnost lehce se stávat invazním druhem. Díky roznášení semen mnoha živočichy uniká z plantáží a proniká do volné přírody, kde vytlačuje původní floru. Za invazní dřevinu je považován ve Střední Americe v Kostarice a Dominikánské republice, v Africe v Ghaně, Malawi, Tanzanii i Zambií a také v severní Austrálii.

Gmelina arborea je středně velký, listnatý, opadavý strom, který rychle přirůstá na výšce i objemu. Je tropickou rostlinou a bývá využíván hlavně pro kvalitní dřevo a také jako okrasný a poskytující stín. Je jedním z asi 35 druhů rodu gmelina, dříve býval součásti čeledi sporýšovitých, ale na základě molekulárních studií byl přeřazen do polyfyletické čeledi hluchavkovitých. Jméno rodu vzniklo na počest významného německého botanika Johanna Georga Gmelina.

Gmelina arborea, (in English beechwood, gmelina, goomar teak, Kashmir tree, Malay beechwood, white teak, yamane ), locally known as gamhar, is a fast-growing deciduous tree in the family Lamiaceae.


Historie stanice.

Stanice se nachází v jihovýchodní části centra města, pod místem, kde se nacházely pravoslavné kostely a hřbitovy. Ty byly během stavby stanice odstraněny.  Stanice je konstruována jako mělce založená, jen 8 m pod povrchem země. Postavena byla tak, že její stěny vznikly na povrchu a poté byly spuštěny do výkopu. Díky tomu se ušetřilo místo, kterého moc nebylo; v okolí se nachází budova Dumy a v době výstavby zde stál také i Hotel Moskva. Složité podmínky byly také v podzemí; místem kde se měl nacházet výkop procházelo velké množství různých vodovodních vedení. Při stavbě navíc došlo k neštěstí, když nashromážďěná dešťová voda prolomila jednu nově vzniklou klenbu a zaplavila staveniště. Výstavba sice byla zastavena, nikdo však nebyl zraněn a po nějaké době se práce vrátily do původního stavu.  Ochotnyj rjad se otevřel veřejnosti 15. května roku 1935. O dalších devět let později, roku 1944 byl pomocí eskalátorů napojena na sousední stanici, Těatralnou. Odstraněno muselo být i původní lampové osvětlení, které nahradilo zavěšené. Vzhledem k přetížení jediné tehdy existující přestupní chodby byla nakonec v roce 1974 otevřena ještě druhá, a tak se rozdělil proud cestujících. O dalších 30 let později proběhly rozsáhlé rekonstrukční práce, díky nim se například vyměnilo osvětlení, a některé stěny byly obnoveny do původního stavu.

Konstrukce stanice.

Původně byl Ochotnyj rjad plánovaný jako dvojlodní stanice, podobná těm, co se nacházejí v Londýnském metru. Lazar Kaganovič, který tehdy vedl celý projekt metra se však rozhodl její konstrukci změnit na trojlodní.  Stanice má dva výstupy, jeden na každém konci nástupiště. Jižní vestibul byl umístěn v prvním podlaží Hotelu Moskva a severní, který je společný i pro stanici Těatralnaja se nachází na rohu ulic Tverskaja a Ochotnyj rjad. Přestupní chodby vycházejí z prostředku střední lodi stanice pod její úroveň.  Obklad stanice tvoří mramor původem z Itálie (sloupy), je to jediná ze stanic v celé síti metra, kde se nachází dovezený materiál (výjimkou je samozřejmě stanice Pražskaja), dále také keramické dlaždice (stěny za nástupištěm).

Název stanice.

Ochotnyj rjad byl přejmenováván snad nejvíce ze všech stanic v Moskevském metru. Jeho projektový název zněl "Ochotnorjadskaja", otevřen byl ale pod názvem současným. Mezi 25. listopadem 1955 a rokem 1957 nesl název "Imeni Kaganoviča" podle Lazara Kaganoviče, který stavbu prvního úseku metra vedl. 30. listopadu 1961 se název stanice znovu změnil, nově na "Prospekt Marksa" (dodnes je ve stanici umístěna mozaika se portrétem Karla Marxe). Originální a současný název byl opět obnoven 5. června 1990.

Ochotnyj rjad () je jedna ze stanic Moskevského metra. Nachází se na nejstarším, prvním, úseku Sokolničeské linky. Otevřena byla 15. května 1935.

Okhotny Ryad () is a station on the Sokolnicheskaya Line of the Moscow Metro. It is situated in the very centre of Moscow in the Tverskoy District, near the Kremlin, Manezhnaya Square and State Duma. It is named after a nearby street, which name literally means "hunters' row".


NK T-lymfocyty.

NK T-lymfocyty pocházejí z lymfoidní hematopoetické linie buněk a tvoří malou subpopulaci T-lymfocytů. Na svém povrchu nesou molekuly specifické jak pro T-lymfocyty, tak pro NK buňky. Jejich vývoj, stejně jako vývoj ostatních T-lymfocytů, probíhá v brzlíku. S T-lymfocyty sdílejí T-buněčný receptor (TCR) a jeho koreceptor CD3, s NK buňkami je spojuje přítomnost povrchových molekul, jako je např. NK1.1 (NKR-P1C), CD56 a dalších. T-lymfocyty nesoucí NK1.1 se podle svých povrchových znaků (tzv. diferenciační skupiny) rozlišují na CD4+CD8- a double negativní (CD4-CD8-). Spojují tak prvky typické pro vrozenou i adaptivní imunitu. NKT buňky jsou důležitými regulátory imunitní reakce, jelikož sekretují velké množství různých cytokinů a chemokinů a interagují přímo s dalšími leukocyty, čímž je ovlivňují. Důležitou roli hraje i jejich schopnost určité buňky cytolyticky zneškodnit. NKT buňky dělíme na NK T-lymfocyty I. typu, neboli invariantní iNKT buňky, NK T-lymfocyty II. typu a NKT podobné lymfocyty. NKT I. a II. typu vážou svými T-buněčnými receptory (TCR) komplexy tvořené glykoproteinem neklasického hlavního histokompatibilního komplexu (MHC) I. třídy – CD1d a lipidem či glykolipidem. O NKT podobných lymfocytech je momentálně známo málo informací, nejsou však nejspíše aktivovány vazbou CD1d. NK T-lymfocyty sekretují různé cytokiny – např. IFN-γ, IL-4,IL-10, IL-13, a mohou tak měnit typ imunitní odpovědi z Th-1 na Th-2 a opačně.

NK T-lymfocyty typu I.

NK T-lymfocyty typu I, také známé jako invariantní iNKT buňky, jsou charakteristické expresí invariantní Vα14 Jβ18 TCRα řetězce u myší a Vα24 Jβ18 u lidí a limitovanou velikostí TCRβ řetězce Vβ8, Vβ7 a Vβ2 u myší a Vβ11 u lidí. Jsou považovány za jedny z hlavních regulátorů imunitních odpovědí, neboť velmi rychle produkují velké množství Th1 (IFN-γ) i Th2 (IL-3, IL-4) cytokinů a zároveň mají i cytolytickou aktivitu. Regulace imunitních odpovědí představuje hlavní funkci těchto buněk. Tato jejich vlastnost byla studována zejména v kontextu α-GalCer. α-GalCer je glykolipid, který byl izolován z mořské houby "Agel mauritianus" jako protinádorová sloučenina, která se však nevyskytuje v buňkách savců. Protinádorová ochrana zprostředkovaná tímto glykolipidem závisí hlavně na produkci IFN-γ z aktivovaných buněk NKT typu I a na produkci IL-12 pomocí aktivovaných DC buněk.  I když hlavní funkcí NK T-lymfocytů typu I je podpora protinádorové imunity, na RMA/S T-buněčném modelu lymfomu myší byla zjištěna imunosupresivní aktivita těchto buněk. Na rozdíl od ostatních nádorových modelů, kdy NKT typu I produkovaly cytokiny jako IFN-γ a GM-CSF, v tomto modelu byla zvýšená produkce IL-13. To, zda budou mít NK T-lymfocyty typu I imunoregulační nebo imunosupresivní funkci, závisí pravděpodobně na povaze aktivačního signálu.

NK T-lymfocyty typu II.

Kromě pozitivní regulace imunitního systému mohou NK T-lymfocyty regulovat imunitní systém i negativní, prostřednictvím imunosuprese. Imunosupresivní funkce NK T-lymfocytů převládá u NKT typu II. Funkce těchto buněk byla studována zejména v kontextu sulfatidu. Sulfatid je vlastní glykolipid odvozen z myelinu, který může specificky stimulovat NK T-lymfocyty typu II. Selektivní stimulace NK T-lymfocyty typu II sulfatidem významně zvyšuje růst metastáz. Tento glykolipid můžeme najít v mnoha tkáních, včetně nádorových. Nádorově odvozený sulfatid stimuluje NKT typu II a indukuje imunitní suprese u pacientů s nádorem. Tento paradoxní úkol NKT buněk v protinádorové imunitě byl demonstrován na dvou typech myší. První skupině myší, CD1d KO, chyběly oba typy NK T-lymfocytů. Tento typ myší byl rezistentní k nádorovému růstu. Druhé skupině myší, Jα18 KO, chyběly NKT typu I, avšak měla zachovaný typ II NK T-lymfocytů. Tento typ myší se choval podobně jako "wild-type" myši a byl dostatečným důkazem toho, že NKT typu II jsou dostatečné pro supresi imunologického dohledu.

Vzájemná regulace NKT buněk typu I a II.

Imunitní systém je komplexní síť, ve které se často vyskytují vzájemné interakce mezi dvěma nebo více podskupinami příbuzných buněk. Jednou z takových interakcí je i vzájemná regulace NK T-lymfocytů typu I a NK T-lymfocytů typu II. Pokud jsou NK T-lymfocyty typu II aktivovány sulfatidem, potlačují proliferační reakce NK Tlymfocyty typu I. V ConA-indukovaném poškození jater sulfatidem aktivovány NK T-lymfocyty typu II anergizovaly NKT typu I. Tato anergia byla způsobena prostřednictvím anergizujících plazmacytoidních DC. Proto je dost pravděpodobné, že se tyto dva druhy NK T-lymfocytů mohou vzájemně ovlivňovat přes zprostředkovatelské buňky. Je však třeba podotknout, že přesný mechanismus této interakce není momentálně ještě objasněn.

NK T-lymfocyty a autoimunitní onemocnění.

Autoimunitní choroba je orgánově-specifické či systematické onemocnění, při kterém dochází k útoku imunitního systému proti vlastním tkáním (autoantigenům). V místě výskytu vlastního antigenu vzniká chronický zánět a dochází k poškození tkání. NK T-lymfocyty zmírňují průběh nemocí jako je diabetes mellitus 1. typu, revmatoidní artritida, roztroušená skleróza a autoimunitní encefalomyelitida. NK T-lymfocyty vykazují také určité shodné rysy s regulačními T buňkami, tzv. Treg. Jak NKT, tak Treg lymfocyty se mohou aktivovat vazbou vlastních antigenů, ale jejich hlavní supresivní funkce není závislá na stimulaci antigenem. Dále hrají důležitou roli v regulaci zánětu a udržení periferní tolerance imunitního systému k vlastním tkáním. Společným povrchovým markerem je molekula CD25. K aktivaci oba typy buněk potřebují kostimulaci přes CD28/B.7 a CD40/CD40L.

iNKT a autoimunita.

U mnoha autoimunitních chorob, jako jsou například systémový lupus erythematodes (SLE), revmatoidní artritida (RA), psorias či myasthenia gravis, byly pozorovány změny v počtu iNKT buněk. U pacientů trpících SLE je celkový počet i procentuální zastoupení invariantních Vα24/Vβ11 CD4-CD8- (double negativních) NKT buněk v periferním oběhu nižší než u kontrol (tedy zdravých jedinců) a ztráta iNKT buněk u těchto pacientů pozitivně koreluje s vyšší aktivitou onemocnění. To poukazuje na velký potenciál iNKT buněk regulovat průběh autoimunitního onemocnění. Invariantní NKT buňky se ukázaly také důležitými regulátory imunitní odpovědi. Na pokusech s NOD (non-obese diabetic) myší linií, která se vyznačuje sklony ke vzniku diabetu I. typu a deficitem iNKT buněk, bylo ukázáno, že aktivace iNKT buněk α-GalCer způsobila expanzi těchto buněk. Tím se vyrovnal jejich deficit, což dokázalo myši ochránit před vznikem autoimunitního onemocnění.

NK T-lymfocyty II. typu a autoimunita.

Také NK T-lymfocyty II. typu mají velký imunoregulační potenciál, který spočívá v jejich schopnosti usměrňovat různé fáze zánětlivé reakce. V poslední době je stále jasnější, že by díky tomu mohly být použity v terapeutické praxi. NK T-lymfocyty II. typu jsou aktivovány mimo jiné sulfatidem (3 ́-sulfatid b-galactosylvceramid). Tento glykosfingolipid se váže na neklasické MHC (hlavní histokompatibilní komplexy) I. třídy – CD1 molekuly, s nimiž vytváří komplexy, které jsou prezentovány speciálním T-lymfocytům. NKT buňky jsou aktivovány vazbou komplexu tvořeného sulfatidem a glykoproteinem CD1d. Sulfatidem aktivované buňky NKT II vyvolávají u iNKT buněk stav anergie, utlumují dendritické buňky (DC) a tím inhibují aktivaci autoreaktivních CD4+ T-lymfocytů. U NOD myší dokázala aktivace NKT buněk II. typu oddálit vznik diabetu. U pacientů s diabetem I. typu došlo po aplikaci sulfatidu k inhibici proliferace autoreaktivních T-lymfocytů a k snížení hladiny pro-zánětlivých cytokinů a chemokinů, což jej předurčuje k možnému budoucímu lékařskému využití.

NK T-lymfocyty a rakovina.

Různé studie provedené na myších modelech i u pacientů trpících rakovinou ukazují, že iNK T-lymfocyty se podstatně podílejí na dohledu imunitního systému nad nádorem. Invariantní NKT buňky se podílejí na rovnováze mezi reakcí štěpu proti leukémii (graft versus leukemia) a reakcí štěpu proti hostiteli (graft versus host) při transplantaci kostní dřeně jako léčebné procedury u pacientů s leukémií. Po transplantaci dochází k jejich expanzi a vyrovnání poměru NKT/T buněk. Pokud se jejich obnova nepovede, často dochází k návratu onemocnění. Poměr NKT/T-lymfocytů by se tak mohl stát důležitým diagnostickým znakem úspěšnosti transplantace. Navíc u dětských pacientů, u kterých by po transplantaci nedošlo k řádné obnově počtu iNKT buněk, by mohly pomoci infuze dárcovských iNK T-lymfocytů, aby se zabránilo recidivy leukémie. Další možností terapeutického použití iNKT buněk při léčbě rakoviny je jejich aktivace exogenním ligandem – např. IL-12 či αGalCer. Tato aktivace iNKT buněk je závislá na sekundární produkci IL-12 myeloidními buňkami, což vede k produkci IFN-γ pomocnými buňkami a také následné aktivaci efektorových NKT a CD8+ T-lymfocytů a zvýšení hladiny sérových IFN-γ,TNFα a IL-6. Terapie pouze exogenním αGalCer je však závislá na frekvenci NKT buněk v pacientově organismu, která je u jedinců velmi rozdílná. Navíc u pacientů s rakovinou bývá často frekvence periferních iNKT buněk nízká. Proto tato léčebná metoda nemůže mít všeobecné pokrytí. U pokročilých nádorů jsou výsledky infuzí také velice sporné. Naproti tomu vpravení dendritických buněk stimulovaných αGalCer do organismu pacientů vykazuje určité pozitivní výsledky. Nejúčinnější se však ukázala infuze dendritických buněk stimulovaných αGalCer, které navíc prezentují konkrétní nádorový antigen (fragment nádorové tkáně).

NK T-lymfocyty (NKT buňky) jsou T-lymfocyty, které mají některé vlastnosti NK buněk. Mají velmi důležitou úlohu v regulaci imunitních odpovědí přemostěním složek vrozeného a adaptivního imunitního systému a mohou též aktivovat či inhibovat imunitní reakce. Rozpoznávají antigeny, které jsou prezentovány na neklasických hlavních histokompatibilních komplexech (MHC) I. typu, tzv. CD1d molekulách na povrchu antigen prezentujících buněk (APC). Mezi tyto antigeny patří zejména bakteriální glykolipidy, glykolipidy izolované z mořských hub, endogenní (běžně se vyskytující) glykolipidy a nádorově odvozené glykolipidy a fosfolipidy, a nelipidové molekuly.

Natural killer T (NKT) cells are a heterogeneous group of T cells that share properties of both T cells and natural killer cells. Many of these cells recognize the non-polymorphic CD1d molecule, an antigen-presenting molecule that binds self and foreign lipids and glycolipids. They constitute only approximately 0.1% of all peripheral blood T cells. Natural killer T cells should not be confused with natural killer cells.


Počátek a rozšíření zvyku.

Podle některých pochází zvyk z Číny. Lidé si tam zamykají duše do kovových krabiček a klíč shazují z útesu do údolí Žlutých hor. Jiná verze říká, že pochází z 80. let dvacátého století z Maďarska a další, že vznikl z veršů srbské autorky Desanky Maksimovićové.  Podle dalšího příběhu provozovali tento zvyk jako první mladí žáci školy "Sanita in Costa San Giorgio" ve Florencii, kteří údajně věšeli visací zámky ze školních skříněk na mostě Ponte Vecchio.  Ve zfilmovaném romantické novele "Chci tě", z roku 2007, tuto myšlenku použil Federico Moccia. Milenci v díle stvrzují svou lásku tím, že zamykají na Milvijský most v Římě zámek a klíč házejí se slovy "per sempre – navždy" do Tibery. Právě tam totiž údajně zemřel patron zamilovaných, svatý Valentýn. Román inspiroval zamilované vyznávat si lásku také tímto způsobem nejprve v Římě, právě na mostě Ponte Milvio, později ale také v ostatních italských městech. Nakonec se díky románu, a nejvíce pak po roce 2007 díky filmu, zvyk rozšířil i do dalších zemí v celé Evropě i mimo ni.

Nevole správců mostů.

Někde podporují aktivity zamilovaných sami starostové. Většinou ale správci mostů a dalších postižených objektů, kterými jsou nejčastěji právě radnice, s věšením těchto zámků nesouhlasí.  Zamilovaní věší zámky na zábradlí vzácných památek nebo čerstvě zrekonstruovaných mostů a ty je podle správců ničí. Odírají nátěr; rez účinkuje na staré stavby, při větším množství zámků je problémem jejich hmotnost a může dojít i k narušení statiky zábradlí nebo celého mostu, jako se stalo např. v roce 2014 na Pont des Arts v Paříži. Radnice kvůli tomu často zámky nechávají průběžně odstraňovat. Například radnice v Děčíně uvažovala o vyhlášení lokality, kterou pro věšení zámků lásky doporučí. V Římě hrozila za zavěšení zámku na Ponte Milvio pokuta až 50 eur.  Na pražském Karlově mostě správci zámky odstraňují zámky každý týden, za tuto dobu jich přibude až 300. Nejvíce vadí zámky na mřížce připomínající svržení Jana Nepomuckého do Vltavy, tato mřížka byla kvůli zámkům opakovaně poškozena.

Jméno zvyku.

Většinou se takto upravené zámky nazývají "„zámky lásky“", na Tchaj-wanu například "„zámky touhy“" a na Moravě místy také "„kladky z lásky“".

Obchodní význam zvyku.

Na zvyk zareagovali někteří světoví výrobci zámků, kteří vyrábějí série určené přímo pro zamilované. Jedná se především o zámky ve tvaru srdce nebo zámečky s odpovídajícími potisky.  Zájem o tento zvyk v České republice dokládal například údaj, podle něhož se zájem o visací zámky v období před Valentýnem zvyšoval zhruba o 15 %.

Zámek lásky či zámek zamilovaných je visací zámek, někdy ozdobený srdíčky nebo milostnými nápisy, který v některých zemích zamykají jako vyznání lásky zamilovaní, nejčastěji na zábradlí mostů, ale i na dalších místech na veřejných prostranstvích, považovaných za romantická.

A love lock or love padlock is a padlock that sweethearts lock to a bridge, fence, gate, monument, or similar public fixture to symbolize their love. Typically the sweethearts' names or initials, and perhaps the date, are inscribed on the padlock, and its key is thrown away (often into a nearby river) to symbolize unbreakable love.


Obsah.

Seriál sleduje zvláštního agenta G. Callena (Chris O'Donnell), "legendu" přidělenou Oddělení pro zvláštní úkoly (The Office of Special Projects – OSP), fiktivní pobočce Námořní kriminální vyšetřovací služby (reálné NCIS nemá žádné úřady v Los Angeles). Callen vede elitní tým tajných agentů, kteří bojují proti nepřátelům, jak cizím, tak domácím, pod bdělým pohledem operační manažerky Henrietty Langeové (Linda Hunt). Tým sestává z agentky Kensi Blyeové (Daniela Ruah), forenzní vyštřovatelky, Sama Hannu (LL Cool J), Callenova parťáka a bývalého mariňáka, operačního technika Erica Bealea (Barrett Foa) a nového člena týmu Shay Mosleyové (Nia Long), zástupkyně ředitele NCIS.  Dalším členy týmu jsou LAPD spojka v NCIS Marty Deeks (Eric Christian Olsen), operační analytička Nell Jonesová (Renee Felice Smith), operační psycholog Nate „Doc“ Getz (Peter Cambor) a nováček, který se musí naučit, jak používat své vědomosti v praxi Dominic Vail (Adam Jamal Craig), všichni pracujou pod vedením zástupce ředitele NCIS Owena Grangera (Miguel Ferrer), lakonického agenta a kvalifikovaného byrokrata.

Produkce.

Zvláštní agent G. Callen byl zpočátku agent CIA, kterého vytvořil Shane Brennan pro seriál, který nikdy nevznikl. Poté, co převzal funkci show runnera NCIS, kterou předtím měl Donald P. Bellisario, využil potenciální sin-off, aby přivedl přivedl svůj příběh k úspěchu.  Seriál byl původně znám jako "NCIS: Legend" (s odkazem na díly seriálu NCIS, ve kterých byl spin-off představen) a další názvy zahrňující "OSP: Office of Special Projects, NCIS: OSP" a "NCIS: Undercover". Natáčení začalo v únoru 2009 s postavami, které byly představeny v dvoudílné epizodě seriálu "NCIS" nazvané ""Legend"", jejíž první část byla vysílána 28. dubna 2009. Tato epizoda sloužila jako backdoor pilot pro seriál, podobně jako seriál "NCIS" byl představen prostřednictvím dvoudílného dílu seriálu "JAG".

Potenciální spin-off.

5. listopadu 2012 Deadline.com zveřejnilo první zprávy o spin-offu seriálu "NCIS: Los Angeles" pod názvem "NCIS: Red". Nové postavy byly představeny v dvoudílném dílu seriálu "NCIS: Los Angeles". Spin-off měl představovat tým mobilních agentů, kteří cestují po celé zemi řešit zločiny. Měl to být druhý spin-off franšízy "NCIS". Nicméně, 15. května 2013, stanice CBS potvrdila, že "NCIS: Red" bylo oficiálně prodáno a nebude se vyrábět. Scott Grimes si znovu zahrál svou potencialní spin-offovou roli jako agent NCIS Red Dave Flynn během osmé řady seriálu "NCIS: Los Angeles".

Mezinárodní vysílání.

V Indii se seriál vysílá na stanici AXN (Indie). Ve Spojeném království se seriál vysílá na stanicích Sky 1 a Channel Five. V Holandsku se seriál vysílá na stanici SBS 6. V Austrálii se vysílá na stanicích Network Ten a TVH!TS (dříve TV1). V Portugalsku se seriál vysílá na stanici FOX. A ve Francii na stanici M6.

Adaptace.

V srpnu 2016 společnost Titan Books publikovala knihu "NCIS Los Angeles: Extremis", román Jeroma Preislera. O tři měsíce později byla vydána další kniha "NCIS Los Angeles: Bolthole", napsaná Jeffem Mariottem. Obě knihy obsahují původní příběhy představujíci postavy ze seriálu.

Námořní vyšetřovací služba L. A. (v anglickém originále NCIS: Los Angeles) je americký akční televizní seriál spojující prvky válečného dramatu a krimi, který měl premiéru 22. září 2009 na stanici CBS a ve kterém hrají Chris O'Donnell and LL Cool J. Seriál se odehrává v Los Angeles v Kalifornii a sleduje příběhy příslušníků úřadu zvláštních operací v tajném oddělení Námořní vyšetřovací služby (NCIS). Jedná se o první spin-off úspěšné série "NCIS". 23. března 2017 stanice CBS prodloužila seriál o devátou řadu, která měla premiéru 1. října 2017. Nia Long byla obsazena do seriálu jako Shay Mosleyová v deváté řade po po smrti herce Miguela Ferrera. 18. dubna 2018 stanice CBS prodloužila seriál o desátou řadu. 22. dubna 2019 byl seriál prodloužen o jedenáctou řadu, která měla premiéru 29. září 2019. V Česku měl seriál premiéru 5. dubna 2011 na stanici Prima Cool.

NCIS: Los Angeles is an American action television series combining elements of the military drama and police procedural genres, which premiered on CBS on September 22, 2009. The series follows the exploits of the Los Angeles–based Office of Special Projects (OSP), an elite division of the Naval Criminal Investigative Service that specializes in undercover assignments. "NCIS: Los Angeles" is the first spin-off of the successful series "NCIS".


Klubová kariéra.

Mustafi se narodil v německém lázeňském městě Bad Hersfeld albánské rodině původem z Gostivaru. Na mládežnické úrovni hrál nejprve za lokální týmy 1. FV Bebra a SV Rotenburg, poté zamířil do klubu Hamburger SV. V roce 2009 přestoupil do anglického celku Everton FC, kde podepsal smlouvu do roku 2012. Zájem měly i další anglické týmy Manchester City FC, Newcastle United FC a německá Borussia Dortmund. V dresu Evertonu debutoval v profesionálním fotbale pod trenérem Davidem Moyesem, šlo o závěrečný zápas základní skupiny I 17. prosince 2009 proti běloruskému mužstvu FK BATE (porážka 0:1), na hřiště se dostal v 76. minutě. Byl to zároveň jeho jediný start v A-mužstvu, další příležitost nedostal, nemá tedy na kontě ani jeden zápas v Premier League za Everton.  V lednu 2012 odešel zadarmo do italského klubu Sampdoria Janov, který hrál tehdy Serii B.  V srpnu 2014 po mistrovství světa v Brazílii přestoupil do španělského celku Valencia CF, kde podepsal pětiletou smlouvu. Po dvou letech ve Valencii přestoupil koncem srpna 2016 do anglického Arsenalu.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Mustafi reprezentoval Německo v mládežnických kategoriích U16, U17, U18, U19, U20 a U21. Zúčastnil se domácího Mistrovství Evropy hráčů do 17 let 2009, kde Německo porazilo ve finále Nizozemsko 2:1 po prodloužení. Na tomto turnaji vstřelil jeden gól v utkání s Tureckem (výhra 3:1). Mladí Němci se tímto kvalifikovali na Mistrovství světa hráčů do 17 let 2009 v Nigérii, kde vypadli v osmifinále s pozdějším vítězem turnaje Švýcarskem po výsledku 3:4.

A-mužstvo.

Na konci února 2014 jej trenér Německa Joachim Löw nominoval do A-mužstva Německa pro přátelský zápas s Chile (5. března 2014, výhra Německa 1:0), v něm ale příležitost na hřišti nedostal. Debutoval až 13. května 2014 v přátelském zápase v Hamburku proti Polsku (remíza 0:0).  Joachim Löw jej zařadil i do širší nominace pro Mistrovství světa ve fotbale 2014 v Brazílii. Po zranění Marco Reuse se dostal v červnu 2014 i do závěrečné 23-členné nominace, ačkoli jako obránce nebyl přímou náhradou. Trenér Löw se však rozhodl posílit obranu týmu, neboť v ofenzivě spatřoval velkou kvalitu i bez Reuse. V osmifinále s Alžírskem postoupilo Německo po výsledku 1:2 po prodloužení. Mustafi musel v 70. minutě střídat, natrhl si v zápase zadní stehenní sval a na šampionátu si už nezahrál. S týmem nakonec získal zlaté medaile, jeho spoluhráči porazili ve finále 1:0 Argentinu.  Trenér Joachim Löw jej zařadil do závěrečné 23členné nominace na EURO 2016 ve Francii. Němci získali na turnaji bronzové medaile, v semifinále je vyřadila domácí Francie po výsledku 0:2.

Shkodran Mustafi [škodran mustafi] (* 17. dubna 1992, Bad Hersfeld, Německo) je německý fotbalový obránce a reprezentant albánského původu, v současnosti hraje v klubu Arsenal FC. Mistr světa z roku 2014. Mimo Německo působil na klubové úrovni v Anglii, Itálii a Španělsku.

Shkodran Mustafi (; born 17 April 1992) is a German professional footballer who plays as a centre back for English club Arsenal and the Germany national team.


Původ.

Alžběta Dorotea se narodila jako nejstarší dcera Arnošta I. Sasko-Gothajského a jeho manželky Alžběty Žofie, jediné dcery vévody Jana Filipa Sasko-Altenburského. Šest let po její svatbě otec zdědil Sasko-Altenbursko a přijal nové erby a tituly.

Život v Darmstadtu.

5. prosince 1666 se Alžběta Dorotea v paláci Friedenstein ve městě Gotha provdala za lankraběte Ludvíka VI. Hesensko-Darmstadtského. Ženich byl blízkým přítelem jejího bratra Fridricha a ovdovělý otec šesti dětí. Alžběta Dorotea mu porodila dalších osm dětí, dvě dcery a šest synů; jeden zemřel v dětství a další byl zabit v bitvě deset měsíců před její vlastní smrtí. Lankrabě Ludvík VI. zemřel 24. dubna 1678 a jeho nástupcem se stal jeho syn Ludvík VII. z prvního manželství, který vládl pouhých 18 týdnů a 4 dny, než 31. srpna 1678 zemřel v Gothe na úplavici.  Stejně jako otec, i Ludvík VII. určil v poslední vůli regentkou lankrabství svou nevlastní matku. Císařský dvůr požadoval, aby vládla společně se skupinou rádců vedených Weiprechtem z Gemmingenu, politicky moudrá a energická Alžběta tomu však zabránila. Odsunula radu na pozici poradců a získala možnost vládnout. Darmstadt pod její vládou vzkvétal.  Po smrti lankraběte Viléma Kryštofa Hesensko-Homburského v roce 1681 Alžběta Dorotea úspěšně napadla homberskou větev rodiny skrz vlastnictví Bingenheimu, prohlašovala, že oblast má správně patřit darmstadtské větvi, protože byl Bingenheim dán princezně Žofii Eleonoře Hesensko-Darmstadtské jako věno, když se vdávala za Viléma Kryštofa.  Když syn v roce 1688 dosáhl dospělosti, obdržela jako důchod půdu v Butzbachu, nabídla však synovi pomoc s vládou, což odmítl. Alžběta Dorotea zemřela 24. srpna 1709.  Nějakou dobu si před rokem 1667 Alžběta Dorotea psala deník. Přestože popsal jen 52 stránek, je deník považován za cenný pohled do světa německých dvorů.

Potomci.

Alžběta Dorotea měla s Ludvíkem VI. osm dětí:

Alžběta Dorotea Sasko-Gothajsko-Altenburská (8. ledna 1640, Coburg – 24. srpna 1709, Butzbach) byla německou princeznou a členkou rodu Wettinů z Ernestinské větve ze Sasko-Gothajsko-Altenburska. Sňatkem se stala hesensko-darmstadtskou lankraběnkou a v letech 1678 až 1688 vládla jako regentka lankrabství.

Elisabeth Dorothea of Saxe-Gotha-Altenburg (8 January 1640 – 24 August 1709), was a German princess and a member of the House of Wettin in the Ernestine branch of Saxe-Gotha-Altenburg. By marriage she was Landgravine of Hesse-Darmstadt and Landgravine-Regent from 1678 to 1688.


Historie.

Reed na písni začal pracovat již v dobách studií na Syracuské univerzitě.  S největší pravděpodobností byla první nahrávka písně pořízena dne 11. května 1965 ve studiu společnosti Pickwick Records, pro niž Reed tehdy pracoval. Demonahrávka obsahuje dvě verze této písně, které nahrál sám Reed (Cale se nahrávání rovněž účastnil). Tyto verze jsou velmi vzdálené pozdější finální verzi – jsou bluesově laděné. Text písně je téměř shodný s finální verzí.  V červenci 1965 nahráli Reed, Cale a Morrison čtyři verze písně (dvě kompletní) v bytě na Ludlow Street č. p. 56. Tyto verze vyšly roku 1995 na albu "Peel Slowly and See". V písni je již slyšet Caleova viola a oproti finální verzi se liší jednak ve stylu Reedova zpěvu, a také v chybějících bicích. Oproti finální verzi se v těchto rovněž nachází několik později odstraněných částí textu.  V lednu 1966 kapela skladbu hrála, podle záznamu zkoušky ve Warholově ateliéru The Factory, v téměř totožné verzi, jaká následně vyšla na albu.  Kapela píseň nahrála v dubnu 1966 v newyorském studiu společnosti Scepter Records nedlouho před jeho demolicí (již tehdy byla z podlahy vytrhána prkna a strženy některé zdi). Tyto starší verze písně se liší v úvodním verši, který je „I know just where I'm going“ (později změněno na „I don't know just where I'm going“). Přestože jde o nepatrnou změnu, došlo kvůli ní ke změně celého významu textu písně. Verze, která se nachází na acetátové desce nahrané při této příležitosti je oproti finální verzi odlišná také v tom, že je její úvodní instrumentální část kratší a má jiné aranžmá kytary.

„Heroin“ je skladba americké hudební skupiny The Velvet Underground. Poprvé byla vydána v březnu roku 1967 na prvním albu skupiny nazvaném "The Velvet Underground & Nico" (jde o první skladbu na druhé straně původní LP desky). Autorem písně, hudby i textu, je zpěvák a kytarista Lou Reed. Hudební časopis "Rolling Stone" zařadil skladbu na 455. pozici v žebříčku pěti set nejlepších písní všech dob. Píseň začíná slovy „I don't know just where I'm going“, původně však začínala jako „I know“, což je opak. Toto změnil Lou Reed, ale výrazně s tím nesouhlasil John Cale. Ten argumentoval tím, že text není o braní drog, ale o člověku, který se nenávidí.

"Heroin" is a song by the Velvet Underground, released on their 1967 debut album "The Velvet Underground & Nico". Written by Lou Reed in 1964, the song, which overtly depicts heroin use and abuse, is one of the band's most celebrated compositions. Critic Mark Deming of Allmusic writes, "While 'Heroin' hardly endorses drug use, it doesn't clearly condemn it, either, which made it all the more troubling in the eyes of many listeners."


Život.

Narodil se 10. července 1943 v Bronxu, části New York City. Byl pokřtěn v kapucínské farnosti Neposkvrněného početí na Gun Hill Road. V době, kdy dosáhl školního věku, se jeho rodina přestěhovala z této farnosti do farnosti Svatého Antonína na Commonwealth Avenue.  Stal se členem Východní provincie Svatého Josefa a roku 1965 získal na Providence College bakalářský titul. Pokračoval ve studiu na řádové fakultě pro filosofickou formaci u Svatého Štěpána v Doveru, Massachusetts. Poté na Dominikánském domě studií (Washington, D.C. vykonával svou teologicou formaci. Kněžské svěcení přijal 4. června 1970 a od roku 1971 do roku 1974 učil na Providence College teologii. Roku 1980 získal na Yaleově univerzitě doktorát z teologie, s disertační prací ""Katolická teologie náboženství a mezináboženských dialogů"". Později v Dominikánském domě studií učil 20 let teologii a byl redaktorem teologických recenzí "The Thomist". Byl zakládajícím ředitelem mezikulturního fóra "Pope John Paul II Cultural Center" ve Washingtonu D.C.. Je držitelem čtyř teologických akademických titulů nebo certifikátů.  Před prací v Pope John Paul II Cultural Center, sloužil sedm let v v Národní konferenci katolických biskupů (dnes Katolická biskupská konference Spojených států) jako výkonný ředitel Sekretariátu pro nauku a pastorační praxe.  Roku 1994 byl signatářem dokumentu "Evangelicals and Catholics Together". Roku 1998 získal od Dominikánského řádu titul Mistra teologie. V letech 1997 až 2002 byl členem Mezinárodní teologické komise.  Dne 4. dubna 2002 byl jmenován podsekretářem Kongregace pro nauku víry. Dne 16. června 2009 se stal sekretářem Kongregace pro bohoslužbu a svátosti a titulárním arcibiskupem Oregon City.  Biskupské svěcení přijal dne 11. července 2009 v Bazilice Neposkvrněného početí ve Washingtoně z rukou kardinála Williama Josepha Levady a spolusvětiteli byli arcibiskup Donald William Wuerl a arcibiskup Thomas Cajetan Kelly. Kardinál Antonio Cañizares Llovera prefekt Kongregace pro bohoslužbu a svátosti, byl určen k pomoci při svěcení nového sekretáře svého sboru, ale problémy se získáváním víz mu nedovolili v Římě nastoupit do letadla.  Je také členem Papežské akademie sv. Tomáše Akvinského. V květnu 2011 byl ustanoven konzultorem Kongregace pro nauku víry.  Dne 26. června 2012 jej papež Benedikt XVI. jmenoval vicepředsedou Papežské komise Ecclesia Dei. Komise je pověřena dohlížet na jednání mezi Svatým stolcem a stoupenci později formálně exkomunikovaného tradicionalistického arcibiskupa Marcela Lefebvreho (hlavně, nakloněné členy Kněžského bratrstva svatého Pia X. nyní pod vedením biskupa Bernarda Fellaye.  V sobotu 21. září 2013 ho papež František ustanovil sekretářem adjunktem (asistent) Kongregace pro nauku víry.

Mons. Joseph Augustine Di Noia, O.P. (* 10. července 1943, Bronx) je americký římskokatolický kněz, arcibiskup a člen Řádu bratří kazatelů.

Joseph Augustine Di Noia (born July 10, 1943) is an American member of the Dominican Order who is a Roman Catholic archbishop and theologian. Since 2013 he has been Adjunct Secretary of the Congregation for the Doctrine of the Faith. He has held several other positions in the Roman Curia since 2002.


Popis a rozšíření.

Pěstuje se v zahradách. Ve volné přírodě se vyskytuje jako planý. Sbírá se v červnu nať na počátku květu rostliny a květ.

Využití.

Léčivé působení.

Jedná se především o prostředek k posílení a ošetření nervového systému. Užívá se proto při neurastenii. Vnitřně v nálevu působí jako diuretikum, diaforetikum, kardiotonikum, ""pročišťuje krev"" a snižuje dráždivost. Zevně jako emoliens a antiflogistikum. Je proto vhodným prostředkem při srdečních chorobách, ""návalech horka"", "horečnatých stavech", "revmatických bolestech", ženských "nervových potížích" a při "zánětu ledvin". Jako léčivka působí protizánětlivě při příznacích revmatismu a při nemocech z nachlazení. Olej z brutnaku je perfekntnim zdrojem omega 3,6

Gastronomie.

Brutnák je známý od středověku jako kuchyňská zelenina do zeleninových salátů. Lze jej podávat dušený na másle, přidává se do nakládaných okurek a zeleniny, majonézy, studených omáček. Jeho využití v kuchyni je rozmanité.

Příprava čaje.

"Čaj" - "nálev": Přelijte 2 - 3 g sušeného květu nebo 10 g sušeného listu 1 sklenicí vroucí vody a nechte v uzavřené nádobě vyloužit. Během dne vypijte 1 sklenici cukrem oslazeného čaje. Léčbu provádějte 3 - 4 týdny. Prodává se též jako rostlinný extrakt.

Včelařství.

Brutnák lékařský je vynikající nektarodárnou i pylodárnou bylinou. Jeho výhodou je dlouhá doba kvetení. Nektar je tvořený především sacharózou a vrchol jeho sběru včelami je kolem 13. hodiny. Nektarium květu brutnáku vyprodukuje za 24 hodin 2,6 mg nektar s cukernatostí 53 %. Cukerná hodnota, tedy množství cukru vyprodukovaného v květu za 24 hodin, je 1,4 mg. Druhové medy brutnáku jsou velmi vzácné a v Česku se nevyskytují.  Pyl brutnáku je velmi výživný a včely jej rouskují ve středně velkých, bílých až krémových rouskách.

Odkazy.

Externí odkazy.

Brutnák lékařský ("Borago officinalis") je jednoletá bylina z čeledi brutnákovitých ("Boraginaceae"). Pochází z oblasti Středozemí, v České republice se pěstuje jako léčivka a salátová zelenina.

Borage (; Borago officinalis), also known as a starflower, is an annual herb in the flowering plant family Boraginaceae. It is native to the Mediterranean region and has naturalized in many other locales. It grows satisfactorily in gardens in most of Europe such as Denmark, France, Germany, the UK climate, remaining in the garden from year to year by self-seeding. The leaves are edible and the plant is grown in gardens for that purpose in some parts of Europe. The plant is also commercially cultivated for borage seed oil extracted from its seeds. The plant contains pyrrolizidine alkaloids, some of which are hepatotoxic, mutagenic and carcinogenic (see below under Phytochemistry).


Historie.

Palác na okraji parku Monceau postavil v roce 1912 francouzský architekt René Sergent (1865–1927) pro hraběte Moïse de Camondo (1860–1835) na místě staršího paláce jeho rodičů, který byl zbořen v roce 1911. Nová stavba byla inspirována Malým Trianonem ve Versailles. Moïse de Camondo sem přesunul své umělecké sbírky, které nepřestával rozšiřovat až do své smrti 14. listopadu 1935. Zahradu navrhl zahradní architekt Achille Duchêne (1866–1947).  Na počátku 19. století sefardská židovská rodina Camondo založila banku, která byla jednou z nejvýznamnějších v Osmanské říši. V roce 1869 bratři Abraham-Behor a Nissim de Camondo přesunuli banku z Konstantinopole do Paříže. Jejich synové, bratranci Isaac a Moïse se později stali sběrateli uměleckých předmětů. Moïse se zajímal výhradně o francouzské umění 18. století.  Podle závěti péče o palác včetně sbírek přešla na "Union centrale des arts décoratifs" (Ústřední unie dekorativního umění), aby zde vytvořila Musée Nissim-de-Camondo, které bylo pojmenováno po jeho synovi (1892–1917), důstojníkovi letectva, který zahynul v leteckém boji 5. září 1917 u obce Leintrey v Meurthe-et-Moselle.  V roce 1940 byly sbírky převezeny na zámek Valençay. V roce 1944 byla Béatrice de Camondo, zakladatelova dcera deportována do vyhlazovacího tábora Auschwitz-Birkenau. Muzeum bylo uzavřeno až do konce války.

Expozice.

Prohlídka začíná v salónech 1. patra a představuje postupně nábytek jako sekretáře, stoly, komody nebo bonheur du jour vyrobené největšími řezbáři své doby, koberce a paravány z textilní manufaktury Savonnerie, sèvreský a míšeňský porcelán.  V patře jsou pokoje rodiny a rovněž knihovna s dřevěným táflováním, odkud je rozhled do parku Monceau. Bývalá Nissimiho pracovna je v anglickém stylu oblíbeném u francouzské buržoazie a je vybavena obrazy z 19. století s tématem lovu a jezdectví.  Pracovna jeho otce je vyzdobena dřevěným obložením (kolem roku 1780) pocházející z Bordeaux připomínající budoár doby Ludvíka XV.  Vzhledem k asimilaci rodiny se stopy judaismu vyskytují jen zřídka, jako je vystavený šábesový stříbrný svícen nebo Davidova hvězda na měděné formě na bábovku v kuchyni.  Přízemí jsou uchovány z období belle époque tehdejší technické a architektonické vymoženosti jako vytápění horkým vzduchem, výtah na stlačený vzduch, systém vysávání, osvětlené římsy apod.  Kuchyně je vybavena velkým grilem a ústřední troubou, na zdi visí měděné nádobí.

Musée Nissim-de-Camondo ("Muzeum Nissima de Camondo") je muzeum v Paříži. Nachází se v 8. obvodu v ulici "Rue de Monceau" v městském paláci hôtel de Camondo. Muzeum se zaměřuje na nábytek a francouzské umělecké předměty z 18. století.

The Musée Nissim de Camondo is an elegant house museum of French decorative arts located in the Hôtel Camondo, 63, rue de Monceau, at the edge of the Parc Monceau, in the 8th arrondissement of Paris, France. The nearest Paris Métro stops are Villiers or Monceau on Line 2.


Mládí a politická kariéra.

Narodil se jako nejstarší syn 1. vikomta Townshenda (1630–1687), který vlastnil statky v hrabství Norfolk. Po otcově smrti zdědil peerský titul a rodový majetek (1687), po dosažení zletilosti vstoupil do Sněmovny lordů (1696), mezitím studoval v Cambridge. V politice byl původně přívržencem toryů, později se stal jedním z hlavních představitelů whigů. Od roku 1701 až do smrti zastával úřad místodržitele v hrabství Norfolk. Do vlády vstoupil s víceméně čestnou funkcí velitele královské tělesné stráže (1707–1714), od roku 1707 byl též členem Tajné rady.  Za války o španělské dědictví se uplatnil jako diplomat, v letech 1709–1711 byl vyslancem na mírovém kongresu v Haagu, později se zúčastnil závěrečných jednání o ukončení války (1713–1714). Získal přízeň Jiřího I. a v letech 1714-1716 byl státním sekretářem zahraničí, z úřadu ale musel odstoupit po intrikách svých nepřátel (hrabě Stanhope, hrabě ze Sunderlandu), dostal se i do sporu ohledně směřování zahraniční politiky s Jiřím I. Úřad místokrále v Irsku, který zastával od února do října 1717, byl v podstatě formou nemilosti.

Ministr zahraničí.

Po smíření se Stanhopem se vrátil do vlády jako lord prezident Tajné rady (1720–1721), krátce po krachu Jihomořské společnosti zaujal vlivné postavení po boku svého švagra Roberta Walpola a vévody z Newcastle. V letech 1721–1730 byl státním sekretářem zahraničí a zároveň předsedou Sněmovny lordů, v roce 1724 získal Podvazkový řád. Po smrti Jiřího I. se potýkal s nepřízní jeho nástupce Jiřího II. a nakonec byl jeho vliv eliminován ze strany R. Walpola. Koncem dvacátých let se dosud dlouholetí přátelé dostali do sporu ohledně zahraniční politiky. Zatímco Townshend trval na spojenectví s Francií, Walpole prosazoval sblížení s Rakouskem a Španělskem. V roce 1729 využil Townshendovy nepřítomnosti a uzavřel smlouvu se Španělskem. S tím se Townshend nesmířil a v roce 1730 opustil vládu, Walpole pak mohl rekonstruovat kabinet podle vlastních představ.  I když se předpokládalo, že Townshend po rezignaci na vládní posty povede opozici ve Sněmovně lordů, ten proti očekávání rezignoval na další veřejnou činnost a odešel do soukromí na své statky v Norfolku. Věnoval se zefektivňování zemědělství a nákladem 15 000 liber nechal přestavět rodové sídlo Raynham Hall.  Jeho první manželkou byla Dorothy Pelham (1681–1711), dcera 1. barona Pelhama, podruhé se oženil s Dorothy Walpole (1684–1726), sestrou Roberta Walpola. Z obou manželství pocházelo dvanáct dětí, čtyři synové zasedali v Dolní sněmovně a zastávali nižší státní úřady, nejmladší syn George (1716–1769) byl admirálem. Dvě dcery se provdaly do rodu Cornwallisů.

Literatura.

KOVÁŘ, Martin: Velká Británie v éře Roberta Walpola; Praha, 2004;

Charles Townshend, 2. vikomt Townshend ("Charles Townshend, 2 Viscount Townshend of Raynham") (18. dubna 1674 – 21. června 1738) byl britský státník a diplomat ze šlechtického rodu Townshendů. Uplatnil se v diplomatických jednáních za války o španělské dědictví, později byl několikrát členem britské vlády, nejdéle jako ministr zahraničí. Jeho přičiněním se z venkovské šlechtické rodiny Townshendů stala vlivná politická dynastie v dějinách Velké Británie.

Charles Townshend, 2nd Viscount Townshend, (; 18 April 167421 June 1738) was an English Whig statesman. He served for a decade as Secretary of State for the Northern Department, 1714–1717, 1721–1730. He directed British foreign policy in close collaboration with his brother-in-law, prime minister Robert Walpole. He was often known as Turnip Townshend because of his strong interest in farming turnips and his role in the British Agricultural Revolution.


Životopis.

Judith se narodila v Teheránu. Její rodiče Elizabeth a Richard Rumeltovi ale byli Američané. V současné době žije v Amherst, Massachusetts, se svým manželem a třemi kočkami.  Nejdříve začala psát pod pseudonymem Cassandra Clairová Fanfiction na Harryho Pottera a Pána prstenů. Jmenují se The Draco Trilogy a The Very Secret Diaries.  Později začala psát trilogii Nástroje smrti už pod upraveným pseudonym Cassandra Clareová. Tato trilogie se pak rozrostla celkem na 6 dílů. Ve svém vytvořeném světě zůstala a přišla s trilogií Pekelné stroje a vydala první dva díly trilogie Dark Artifices.  Jedna z věcí typických pro Cassandru Clareovou je boření tabu. Ve světě, který zahrnuje Kroniky lovců stínů a k nim přidružené knihy, existují určitá pravidla a věci, které Spolek netoleruje nebo velice špatně snáší. Jedná se například o vztahy mezi lovci stínů a podsvěťany nebo homosexualitu. Dalo by se říci, že to, co Spolek toleruje a netoleruje, má být jakási alegorie na chování společnosti ve skutečném světě.

Bibliografie.

Kroniky lovců stínů.

Knižní série "The Wicked Powers".

Připravovaná trilogie.

Knižní série "The Eldest Curses".

Připravovaná trilogie.

Knižní série "The Last Hours".

Připravovaná trilogie.

Média.

Film.

V roce 2012 byl vydán první díl série Nástroje smrti. Hlavními hrdiny jsou Lily Collins (Clary Frayová), Jamie Campbell Bower (Jace Wayland) a Robert Sheehan (Simon Lewis). Film vešel do kin v roce 2013.  Bylo oznámeno, že druhý dil bude natočený pod taktovkou stejného režiséra Heralda Zwarta. Produkce měl začít v roce 2013, poté byla odložena na rok 2014. Natáčení bylo zrušeno kvůli vysokému rozpočtu.

Televizní seriál.

12. dubna 2014 bylo oznámeno, že kniha bude adaptována do televizního seriálu. Epizody budou jednu hodinu dlouhé. V únoru 2015 bylo oznámeno, že seriál se bude jmenovat "Shadowhunters" a ne The Mortal Instruments (anglický název). Seriál bude vysílán stanicí ABC Family. Katherine McNamara byla obsazena do hlavní role Clary Fray, Dominic Sherwood byl obsazen do role Jace Waylanda, Alberto Rosende do role Simona Lewise, kamaráda Clary. Emeraude Toubia získala roli Isabelle Lightwood. Na stránce ČSFD získa hodnocení 54%.  02 ledna 2017 ABC TV Network odvysílala první díl druhé série pod názvem ""The Guilty Blood"". Poslední díl této série pod názvem ""Beside Still Water"" byl odvisílán 14. srpna téhož roku.  ""On Infernal Ground"", první díl třetí a závěrečné série, byl odvysílán 20. března 2018 a ""All Good Things..."" jako poslední díl 6. května 2019.  Během vysílání třetí série se po sociálních sítích jako Instagram nebo Twitter kampaň na pokračování pod hashtagy "#saveshadowhunters" a "#saveshadowhuntersseason4." Konkrétně na Instagramu je těmito hashtagy dohromady označeno skoro 400 tisíc příspěvků vybízející tvůrce k pokračování.

Judith Rumeltová, nepřechýleně Judith Rumelt (* 24. července 1973 Teherán, Írán) je americká spisovatelka. Knihy vydává pod pseudonymem Cassandra Clare. Proslavila se fantasy hexalogií Nástroje smrti.

Judith Lewis (née Rumelt, born July 27, 1973), better known by her pen name Cassandra Clare, is an American author of young adult fiction, best known for her bestselling series ""The Mortal Instruments".