Dějiny.

Termín datová věda se objevoval v různých souvislostech už desítky let, ale až donedávna se neustálil. Dříve byl používán jako synonymum informatiky Peterem Naurem v roce 1960. Naur později představil termín "datalogy". V roce 1974 vydal Naur knihu "Concise Survey of Computer Methods" ("Stručný přehled počítačových metod)", kde volně využíval termín data science v přehledu současných metod zpracování dat používaných v široké škále aplikací.  V roce 1996 se členové Mezinárodní federace klasifikačních společností (Federation of Classification Societies, IFCS) sešli v Kóbe na konferenci konané každé dva roky. Zde se poprvé termín data science objevil v názvu konference (Data Science, classification, and related methods - Věda o datech, klasifikace a související metody). poté, co byl zaveden v neformální diskusi Chikiem Hayashim.  V listopadu 1997 přednesl C. F. Jeff Wu inaugurační přednášku nazvanou "Statistics = Data Science?" u příležitosti jmenování profesorem Michiganské univerzity. V přednášce charakterizoval statistickou práci jako trojici sběru dat, modelování či analýzy dat a rozhodování. Na závěr uvedl moderní použití termínu data science mimo kontext informatiky a navrhl přejmenování statistiky na data science a statistiků na data scientisty, datové vědce. Později přednášku "Statistics = Data Science"? zopakoval roku 1998 jako první ze svých Mahalanobisovských přednášek.  V roce 2001 William S. Cleveland uvedl datovou vědu jako nezávislou disciplínu, která rozšiřuje oblast statistiky tak, aby zahrnovala "pokroky v oblasti výpočetní techniky s daty". Myšlenku uveřejnil v článku "Data Science: An Action Plan for Expanding the Technical Areas of the Field of Statistics" ("Data Science: akční plán rozšiřování technických oblastí statistiky"), který byl publikován ve svazku 69, č. 1, dubnového vydání International Statistical Review / Revue Internationale de Statistique z dubna 2001. Cleveland zde stanovil šest oblastí, o kterých věřil, že zahrnují data science: multidisciplinární bádání, modely a metody pro zpracování dat, výpočty s daty, pedagogika, hodnocení výzkumných nástrojů a teorie.  V dubnu 2002 zahájila Mezinárodní rada pro vědu (International Council for Science, ICSU) a její Výbor pro data pro vědu a technologii (Committee on Data for Science and Technology, CODATA) vydávání časopisu "Data Science Journal" zaměřeného na otázky, jako je popis datových systémů, na internetu, aplikace a právní otázky. Krátce poté, v lednu 2003, Columbijská univerzita začala publikovat časopis "Journal of Data Science" který poskytl platformu všem datovým pracovníkům, aby prezentovali své názory a vyměňovali si nápady. Časopis byl z velké části věnován aplikaci statistických metod a kvantitativního výzkumu. Národní vědecká rada (National Science Board) vydala v roce 2005 text "Long-lived Digital Data Collections: Enabling Research and Education in the 21st Century" ("Dlouhodobý sběr digitálních dat: umožnění výzkumu a vzdělávání v 21. století"), definující datové vědce jako "informační a počítačové vědce, databázové a softwarové tvůrce a programátory, experty jednotlivých disciplín, kurátory a odborní anotátory, knihovníky, archiváře a další, kteří mají zásadní význam pro úspěšné řízení sběru digitálních dat", jejichž hlavní činností je" provádět tvůrčí výzkum a analýzu".  Okolo roku 2007 Jim Gray představil „vědu řízenou daty“ jako „čtvrté paradigma“ vědy, které využívá počítačovou analýzu velkých dat jako základní vědeckou metodu a přál si „mít svět, v němž veškerá vědecká literatura je online a všechny vědecké údaje jsou online a vzájemně spolupracují."  V článku z roku 2012 Harvard Business Review "Data Scientist: The Sexiest Job of the 21st Century" ("Data Scientist: Nejvíce sexy povolání 21. století" DJ Patil tvrdí, že tento termín vytvořili v roce 2008 s Jeffem Hammerbacherem, aby definovali svou práci v LinkedIn a Facebooku. Tvrdí, že datový vědec je "nové plemeno" a že "nedostatek datových vědců se v některých sektorech stává vážným omezením" a popisuje mnohem více podnikatelsky orientované role.  V roce 2013 byla založena pracovní skupina IEEE pro data science a pokročilou analýzu (IEEE Task Force on Data Science and Advanced Analytics). V roce 2013 byla v Lucembursku zorganizována první Evropská konference o data science (European Conference on Data Analysis ECDA), která zřídila Evropskou asociaci pro datovou vědu (EuADS). První mezinárodní konference IEEE International Conference on Data Science and Advanced Analytics se konala v roce 2014. V tomtéž roce sekce American Statistical Association (Amerického statistického sdružení) věnovaná statistickému učení a data miningu přejmenovala svůj časopis na "Statistical Analysis and Data Mining: The ASA Data Science Journal" a v roce 2016 změnila svůj název na "Statistical Learning and Data Science". V roce 2015 začalo nakladatelství Springer vydávat časopis International Journal on Data Science a Analytics mající za úkol publikoval originální díla o datové vědě analýze velkých dat. V září 2015 přidala Gesellschaft für Klassifikation (GfKl) ke jménu společnosti "Data Science Society".

Vztah ke statistice.

Popularita pojmu "data science" v podnikatelském i akademickém prostředí prudce narostla, což ukazuje nárůst nabídek práce pro datové vědce. Nicméně mnoho kritických akademických pracovníků a novinářů nevidí žádný rozdíl mezi datovou vědou a statistikou. Gil Press v časopise Forbes uvedl, že data science je "buzzword" bez jasné definice a jednoduše nahradil „obchodní analýzu“ v kontextech jako jsou postgraduální studijní programy. V rámci otázek a odpovědi po své plenární přednášce na konferenci American Statistical Association aplikovaný statistik Nate Silver řekl: "Myslím, že datový vědec je sexy termín pro statistika.... Statistika je odvětví vědy. Data scientist je lehce nadbytečný a lidé by neměli opouštět termín statistik." Stejně tak v podnikatelském sektoru řada výzkumníků a analytiků uvádí, že samotní data scientisté zdaleka nestačí dát podnikům skutečnou konkurenční výhodu a považují je za pouze jednu ze čtyř velkých skupin profesí potřebných k tomu, aby podniky efektivně využívaly velká data; jsou to analytici, data scientisté, vývojáři velkých dat a inženýři velkých dat.  Na tuto kritiku přišla řada reakcí. V článku ve Wall Street Journal v roce 2014 Irving Wladawsky-Berger porovnává nadšení nad data science s úsvitem počítačové vědy. Argumentuje, že data science stejně jako jakákoli jiná interdisciplinární oblast využívá metodiky a praktiky z celé akademické i komerční sféry, ale pak je přetvoří do nové disciplíny. Uvádí ostré kritiky, kteří v minulosti útočili na informatiku, nyní uznávanou akademickou disciplínou. Podobně Vasant Dhar z New York University stejně jako řada dalších akademických zastánců datové vědy v prosinci 2013 konkrétněji argumentoval, že se data science liší od stávající praxe analýzy dat ve všech oborech, která se zaměřuje pouze na vysvětlení datových souborů. Data science hledá uplatnitelné a konzistentní pravidelnosti v datech vhodné prediktivní využití. Tento praktický inženýrský cíl vyděluje datovou vědu mimo rámec tradiční analytiky. Nyní lze data hledat a využívat i v těch disciplínách a aplikovaných oborech, které nemají spolehlivé teorie, jako jsou zdravotnictví a společenské vědy, a mohly by zde být na základě těchto dat vytvořeny silné prediktivní modely.  V podobném duchu se v září 2015 vyjádřil profesor ze Stanfordu David Donoho. Přitom odmítl tři zjednodušující a zavádějící definice data science, jež bývají předmětem kritiky. Za prvé se podle Donoha datová věda nedá ztotožnit s velkými daty, neboť velikost datového souboru není kritériem pro rozlišování mezi datovou vědou a statistikou. Za druhé datová věda není definována výpočetními schopnostmi zpracování velkých souborů dat, neboť tyto možnosti jsou již obecně používány pro analýzy ve všech oborech. Za třetí datová věda je silně aplikovaný obor, v němž akademické programy v současné době dostatečně nepřipravují dorost, protože řada absolventských programů zavádějícím způsobem inzeruje svou analytickou a statistickou výuku jako podstatu kurikula pro datovou vědu. Donoho jakožto statistik spolu s mnoha kolegy jeho oboru podporuje rozšíření rozsahu učiva adeptů datové vědy. Také John Chambers žádá statistiky, aby přijali inkluzivní koncepci učení z dat, a William Cleveland požaduje, aby se upřednostňovalo vytváření predikcí nad vysvětlujícími teoriemi. Společnou vizí těchto statistiků je stále obsáhlejší aplikovaný obor, které přerůstá hranice tradiční statistiky.  Budoucnost datové vědy vidí Donoho v neustále rostoucím prostředí otevřené vědy, kde jsou datové soubory využívané akademickými publikacemi přístupné všem výzkumníkům. Americký národní zdravotní ústav již oznámil plány na zvýšení reprodukovatelnosti a průhlednosti výzkumných údajů. Některé velké odborné časopisy již následují tento trend. Tímto způsobem budoucnost datové vědy nejen překračuje hranice statistické teorie co do rozsahu a metodologie, ale data science znamená výzvu současným akademickým a výzkumným paradigmatům. Jak dodává Donoho, "rozsah a dopad datové vědy se v nadcházejících desetiletích bude nadále rozšiřovat, neboť vědecká data i data o samotné vědě se stanou všeobecně dostupnými".

Data science neboli datová věda je interdisciplinární obor, který využívá vědecké metody, procesy, algoritmy a systémy pro získávání znalostí a poznatků z dat v různých podobách, jak strukturovaných, tak nestrukturovaných podobně jako data mining.

Data science is an inter-disciplinary field that uses scientific methods, processes, algorithms and systems to extract knowledge and insights from many structural and unstructured data. Data science is related to data mining, deep learning and big data.


Hráčská kariéra.

Začátky.

Haula se ještě v juniorských letech přesunul z Finska do zámoří, kde v minnesotském městě Faribault nastupoval v sezóně 2008/09 za zdejší mužstvo Shattuck-Saint Mary's. V této sezóně si připsal 24 branek a 55 asistencí, které činili 79 kanadských bodů v 49 utkáních, ke kterým nastoupil. V březnu 2009 ho angažovala Minnesotská univerzita. Tím se stal po Rakušanovi Thomasi Vanekovi teprve druhým hráčem narozeným mimo Severní Ameriku, který nastoupil za univerzitní mužstvo Minnesota Golden Gophers. O 3 měsíce později, dne 27. června 2009, si ho v 7. kole draftu NHL 2009 vybral tým Minnesota Wild jako 182. celkově.  Předtím než se stal hráčem Minnesotské univerzity, nastupoval Haula v sezóně 2009/10 za tým Omaha Lancers v United States Hockey League (USHL). Jeho 28 gólů a 44 asistencí s celkovým plusovým skórem plus-minus +36 pomohlo Lancers zvítězit v západní divizi základní části. V jediné sezóně v USHL v níž nastoupil, byl jmenován do All-Stars a nováčkovského týmu této ligy.  Po odchodu z USHL, zaznamenal Haula v 114 utkáních celkově 124 bodů (42 branek a 82 asistencí) ve třech sezónách v Golden Gophers. Následně se rozhodl zřeknout se jednoho roku v soutěži dospělých a podepsal jako profesionál s Wild.

Profesionální kariéra.

Dne 7. dubna 2013 uzavřelo vedení Minnesoty Wild s Haulou nováčkovskou smlouvu. Během sezóny 2013/14 si ho dne 29. listopadu 2013 vedení klubu stáhlo z jejich farmářského mužstva Iowa Wild v American Hockey League (AHL), aby mohl v dresu Wilds odehrát svůj první zápas v National Hockey League (NHL). V tomto duelu s Coloradem Avalanche zaznamenal svůj první bod, když přihrával na branku Danyho Heatleyho. Dne 9. prosince byl poslán zpět do Ioway. Po návratu do Minnesoty, 18. ledna 2014, zaznamenal svou první branku v NHL, když v 1. třetině duelu proti Dallasu Stars překonal krajana Kariho Lehtonena. Během play-off si v 13 utkáních připsal 4 branky a 3 asistence.  Před následujícím ročníkem 2014/15 se nedohodl s Minnesotou na podobě nové smlouvy, a tak obě strany čekalo arbitráži řízení u nezávislého soudce. Ten nakonec rozhodl, že Haula dostane od Wilds dvouletou jednocestnou smlouvu ve výši 1 miliónu amerických dolarů.  Sezóna 2015/16 byla pro Haulu odrazovým můstkem, když si v ní vytvořil osobní maximum v počtu branek (14), asistencí (20) a kanadských bodů (34) o více než dvojnásobek ve všech těchto kategoriích oproti jeho předchozímu maximu. Většinu tohoto ročníku plnil úlohu centra ve třetí formaci spolu s Ninem Niederreiterem a Jasonem Pominvillem, která se rychle stala dosti efektivní.

Erik Haula (* 23. března 1991, Pori) je finský hokejový útočník hrající v severoamerické National Hockey League (NHL) za tým Florida Panthers. Byl draftován v roce 2009 v 7. kole ze 182. pozice týmem Minnesota Wild.

Erik Haula (born 23 March 1991) is a Finnish professional ice hockey center currently playing for the Florida Panthers of the National Hockey League (NHL). He has previously played for the Minnesota Wild, Vegas Golden Knights and Carolina Hurricanes. Haula was selected by the Wild in the seventh round, 182nd overall, of the 2009 NHL Entry Draft.


Život.

Bellil se narodila v Alžírským rodičům v Alžírsku, ale její rodina migrovala do Francie a usadila na pařížském předměstí Seine-Saint-Denis. Její otec byl téměř okamžitě uvězněn a ona strávila 5 let u rodiny v Belgii, předtím než se vrátila k rodičům.  Jako teenager se Bellil bouřila proti roli muslimské ženy a chtěla žít svobodně jako francouzská žena.  Samira byla poprvé skupinově znásilněna, když jí bylo 14, byl to gang, jehož vůdce znala. Byla krutě bita a znásilňována celou noc. O měsíc později jeden z nejagresivnějších útočníků z oné noci ji sledoval a vytáhl za vlasy z vlaku, zatímco se ostatní pasažéři dívali stranou. Poté jím byla opět brutálně znásilněna.  Znásilnění nenahlásila až do doby, kdy jí její kamarádky řekly, že i ony byly sexuálně napadeny stejným gangem. Samira se rozhodla apelovat na francouzský právní system, aby stíhal útočníky, kteří ji napadli. Členové gangu byli odsouzeni na osm let.  Samiřini rodiče, kteří se cítili být zneuctěni tím, že měla nemanželský sex, ji vyhnali z domu. „Lidé mimo komunitu nic nevědí“ a „Lidé v komunitě vědí, ale nechtějí mluvit,“ napsala Bellil.  Nakonec našla psychologa, který jí pomohl. Podstoupila léta terapie. Rozhodla se napsat knihu, aby ukázala ostatním mladým ženám, které se staly oběťmi hromadného znásilnění, cestu ven. „Je to dlouhá a obtížná cesta, ale je možná,“ do věnování napsala „mým sestrám v nesnázích“. Pro knihu použila své pravé jméno a na obálku umístila svou fotografii.  Zemřela v Paříži 7. září 2004 na rakovinu žaludku ve věku 31 let.

Aktivismus.

Brzy po vydání své knihy ji rodiče vyhodili v hanbě z domu a její sousedství ji vyloučilo. Její kniha vynesla na světlo světa problémy dívek žijících ve většinově přistěhovaleckých, převážně muslimských městech.  Samira se dostala do blízkosti hnutí Ni putes ni soumises („Ani děvky, ani podřízené“). Ve své knize odsuzuje skupinová znásilnění (tournantes) a popisuje, jak se přenesla přes oba své traumatické zážitky a přes potřebu pomsty. Knihu věnovala svým „přítelkyním, aby si uvědomily, že se člověk může vypořádat s traumaty“ a svému terapeutu Borisu Cyrulnikovi.  Později se stala pracovnicí s mladými lidmi.

Fenomén "tournante".

Výraz “tournante” je francouzské slovo pro společnost (skupinu lidí). Je používán jako slangové označení pro hromadná znásilnění. Popisující skupinová znásilnění v muslimských imigrantských čtvrtích mladými gangy, které nenásledují tradiční muslimský styl oblékání jako například hidžáb.  Typickým scénářem je nalákaní nebo odvlečení cílové ženy na odlehlé místo, kde je poté brutálně a opakovaně znásilněna skupinou mužů, kteří se střídají v jejím znásilňování. Oběť je většinou trestána za západní chování. Dívky jsou pak zpravidla propuštěny, ale oběti znásilnění často nenahlásí ze strachu z odvety proti jejich rodinám. Ve skoro každém zaznamenaném případě mladých obětí, které nahlásily zločiny na nich spáchané, byly za nějaký čas opět chyceny a znásilněny.

"Ni Putes Ni Soumises".

Bellil pomáhala založit aktivistickou skupinu mladých žen Ni putes ni soumises („Ani děvky, ani podřízené“), které veřejně řešilo problematiku násilí páchaného ve Francii na mladých ženách.  I díky knize Samiry Bellil a aktivistickému hnutí Ni Putes Ni Soumises se začala francouzská vláda a úřad starosty Paříže zabývat problematikou násilí páchaného na mladých ženách ve francouzských muslimských komunitách.

Oficiální ocenění.

Byla vybrána jako jedna z nových tváří Marianne (znak francouzské revoluce), a tím pádem patří mezi 12 tváří Francie. Její portrét byl umístěn na zdi Francouzského národního shromáždění.  V roce 2005 byla na její počest pojmenována škola v l’Île-Saint-Denis.

Samira Bellil (24. listopadu 1972 – 7. září 2004) byla francouzská feministická aktivistka a bojovnice za práva dívek a žen.

Samira Bellil (24 November 1972 – 4 September 2004) was a French feminist activist and a campaigner for the rights of girls and women.


Děj.

Nacházíme se v době kolem roku 50 před Kristem. Římané v čele s Juliem Caesarem obléhají celou Galii. Jen jedna malá galská vesnička stále odolává. Díky svému druidovi a jeho kouzelnému nápoji, který jim mnohonásobně zvyšuje jejich sílu, udržují každého římského legionáře na obavách, že se s nimi bude muset střetnout. Caesar, obklopen svými senátory, kuje plány na to, jak tuto galskou vesnici porazit. Správně usoudí, že dobývat vesnici vojenskou silou je zbytečné, protože se Galové vždy ubrání a ještě mu uštědří pořádný debakl. Zde se ukáže Caesar jako výtečný stratég a přijde s netradičním nápadem, který by mohl mít konečně úspěch. V blízkosti Asterixovy vesnice nechá vystavět velkoměstské sídliště, které nazve Sídliště bohů. Výstavba toho sídliště zpočátku nejde tak, jak si Římané, a hlavně architekt Anglaigus s Caesarem, představovali. Jelikož je stavební plocha na území hlubokého lesa, musí se stromy pokácet. To se Galům ale nelíbí a díky dalšímu ze skvělých nápadů jejich druida si ze Římanů znovu vystřelí, protože kouzelná semínka, kterými je zásobuje jejich druid, dokážou ihned po zasazení vyrůst do takových rozměrů, jako by tam stály už 100 let. S dobrou myšlenkou ku pomoci otrokům, kteří každý den odnášejí obrovské kmeny stromů, se druid rozhodne, dát jim trochu kouzelného nápoje na to, aby od Římanů utekli. Nepočítají ale s tím, že vůdce otroků je hlava mazaná a domluví se s vůdcem legionářů na tom, že s kouzelným nápojem vystavějí Sídliště bohů, ale poté dostanou svobodu a ubytování, s čímž Centurion souhlasí. Tak je tedy Sídliště bohů dostavěno. Galové, kteří se do této chvíle zabývali jen každodenními záležitostmi, jakou je například bitka o zkaženou rybu, si uvědomí, že zde něco nehraje, a ihned se pokusí Sídliště zničit, jenže už je pozdě. Do domů se stěhují civilisté z Říma a jsou všude okolo nich. Jelikož proti civilistům nemohou jít silou, pokusí se je Asterix s Obelixem a jejich druidem vyhnat jinými způsoby. Jako první vyzkouší druid seslat vydatný déšť, který ale, jak se ukáže, Římanům vůbec nevadí a pokládají ho za dobré osvěžení. Poté v noci začnou tlouct do skály a dělat co největší hluk, ale na ten jsou Římané zvyklí z Říma, takže Asterix nepochodí ani napodruhé. Do třetice se pokusí otrávit Římanům pobyt tím, že jim pod okna navozí zapáchající ryby, ale ani to není nic, proti tomu jak zapáchaly kanály v Římě. Mezitím se galská vesnice stane pro Římany nákupní zónou a vesničané si pomalu začnou zvykat na to, že zde Římané žijí a platí jim mnohonásobně víc za vše, co nakoupí, a tak se jim začnou podmaňovat. Caesarův plán tak funguje více než na sto procent a Galové se pomalu začínají stávat Římany. Poté, co se na Sídliště bohů odstěhuje Asterix kvůli tomu, jak se lidé ve vesnici chovají, dojde do vesnice zpráva od Caesara, že se každý Gal může na sídliště nastěhovat, a to zdarma, z čehož jsou všichni vesničané u vytržení a hromadně se začínají stěhovat. Všichni si začnou užívat římského života a úplně zapomenou na svou vesnici, která je úplně vylidněná, jen Asterix se svými nejvěrnějšími kamarády se do ní znovu vrátil a nemohouce uvěřit tomu, co se s jejich vesnicí stalo, jsou úplně vyčerpáni. Když Caesar zjistí, že jde všechno tak, jak naplánoval, nařídí, aby galská vesnice byla srovnána se zemí a namísto ní zde byla postavena aréna. Právě když se začne s demolicí, všimnou si toho Galové a začnou svou vesnici bránit. Jenže před tím než útok začal, Římané prozíravě chytili druida a také vyhladovělého Obelixe, kterému kvůli rozsáhlým stavbám utekli z lesa všichni divočáci. Už se zdá všechno ztraceno, ale Asterixovi se podaří osvobodit Panoramixe, který rychle uvaří kouzelný nápoj. Když na Sídliště bohů dorazí Caesar, jsou všichni vesničané zahnáni do rohu a obklíčeni římskými vojáky. Vše zachrání Obelix, ke kterému se se štěstím dostalo jídlo z chystané oslavy Caesarova příjezdu. Vezme připravený kouzelný nápoj od druida a rozlije ho všem vesničanům do úst. Od té chvíle se situace obrátí, Galové zaženou římské vojáky, vyhostí veškeré civilisty a nadobro zničí Sídliště bohů. Vesnice je tedy opět zachráněna a všichni se vracejí do svých starých, ale dobrých životů.

Asterix: Sídliště bohů (v originále Astérix: Le Domaine des dieux) je francouzská animovaná komedie z roku 2014, natočená podle stejnojmenného komiksu z roku 1971, kterou režírovali Alexandre Astier a Louis Clichy. Jedná se o první snímek z řady filmů o Asterixovi a Obelixovi, který je natočen ve 3D.

Asterix: The Mansions of the Gods (), also titled Asterix and Obelix: Mansion of the Gods, is a 2014 French-Belgian 3D computer-animated adventure family comedy film written and directed by Alexandre Astier. It is based on the Asterix comic book "The Mansions of the Gods", which was the seventeenth book in the comic book series "Asterix" by Goscinny and Uderzo. The film features the voices of Roger Carel, Guillaume Briat, Lionnel Astier, Serge Papagalli, and Florence Foresti. The film sticks to the book's plot very closely while also expanding on it. It was the first Asterix film animated in 3D.


Klubová kariéra.

Sporting Lisabon.

Od léta 2017 byl jeho působištěm portugalský klub Sporting CP. Celkově odehrál 137 zápasů, v nichž vstřelil 64 gólů. Stal se vítězem domácího poháru "Taça de Portugal" v sezóně 2018/19. Během sezón 2017/18 a 2018/19 byl zvolen nejlepším hráčem portugalské Primeira Ligy.

Manchester United.

Do Manchesteru United přišel na konci ledna 2020 za částku 80 milionů eur se smlouvou do roku 2025. První únorový den debutoval v lize proti Wolverhamptonu (remíza 0:0) a během zápasu předvedl ofenzivní kvality a několik střeleckých pokusů. Dva týdny nato dne 17. února byl u ligového vítězství 2:0 nad Chelsea, ve kterém z rohového kopu asistoval gólu Harryho Maguira. O tři dny později se ve dresu United poprvé představil v Evropské lize v zápase proti Club Brugge (remíza 1:1), a to jako náhradník na poslední desetiminutovku. Proti Watfordu 23. února otevřel skóre tohoto ligového zápasu proměněnou penaltou a navíc si připsal asistenci u třetího gólu svého mužstva, když nahrál Masonu Greenwoodovi na konečných 3:0. Během odvety proti Bruggám dal gól z penalty a přispěl tak k výhře United 5:0, čímž si jeho mužstvo zajistilo postup do osmifinále. Fernandesovy výkony odměnili fanoušci tím, že jej zvolili nejlepším hráčem United za únor. První březnový den v lize proti Evertonu dal jediný gól Rudých ďáblů a zachránil remízu 1:1. Povedený výkon proti rivalovi Manchesteru City o týden později ozdobil asistencí na první Martialův gól při výhře 2:0.

Reprezentační kariéra.

V průběhu května 2018 byl trenérem Fernandem Santosem nominován na mistrovství světa.

Bruno Miguel Borges Fernandes (* 8. září 1994) je profesionální portugalský fotbalista, který hraje na postu záložníka za anglický klub Manchester United a za portugalskou reprezentaci. V roce 2019 se stal vítězem portugalského domácího poháru ve dresu Sportingu a ve stejném roce s reprezentací vyhrál v premiérovém ročníku Ligy národů UEFA.

Bruno Miguel Borges Fernandes (; born 8 September 1994) is a Portuguese professional footballer who plays as a midfielder for club Manchester United and the Portugal national team.


Zápletka.

V roce 2012 se na Zemi objeví neznámý smrtící virus, jenž vyhubí téměř celou lidskou populaci s výjimkou dětí, které ještě nedosáhly věku třinácti let. Spolu s virem se na povrchu Země objeví také upíři, jež si uzurpují vládu nad světem, zbytky lidské populace zotročí a zavlečou do podzemí pro potřeby poskytování krve. Dvanáctiletý sirotek Júičiró se jednoho dne rozhodne spolu se stejně starým sirotkem Mikaelou ostatními dětmi z Hjakujova sirotčince upírům utéct, ovšem jejich plán je odhalen a jediným, komu se podaří na povrch utéct, je díky Mikaelově oběti Júičiró. Na povrchu vstupuje do lidského odboje a přísahá pomstu všem upírům za vyvraždění jeho náhradní rodiny ze sirotčince.

Zpracování.

Manga.

Mangu "Owari no Seraph" Takaji Kagamiho a Jamata Jamamota začalo vydávat nakladatelství Šúeiša po kapitolách v šónen manga měsíčníku "Jump Square" 3. září 2012, ve svazcích tankóbon pak 1. ledna 2013. Vedle mangy pak nakladatelství Šúeiša od 1. února do 30. srpna 2013 postupně zveřejnilo prvních osm kapitol mangy v podobě audiokomiksu. Ve spolupráci se scenáristou Daisukem Furujou a mangakou Renem Aokitou vytvořili Kagami a Jamamoto vedlejší komediální jonkomu "Serapuči! Owari no Seraph jonkoma-hen" ( せらぷち!〜終わりのセラフ4コマ編〜), v níž vystupují hlavní postavy z mangy ve stylu čibi. Tato manga se začala vydávat od ledna 2015 na oficiálních webových stránkách mangy "Owari no Seraph" a v časopise "Jump SQ.19", ale po ukončení vydávání tohoto časopisu v březnu 2015 se manga přesunula do "Jump Square", kde vychází spolu s hlavní mangou od dubna 2015. První tankóbon této mangy pak vydalo nakladatelství Šúeiša 4. prosince 2015.

Light novel.

"Ičinose Guren, džúrokusai no Catastrophe".

Od 4. ledna 2013 začalo nakladatelství Kódanša vydávat sérii light novel, která se zaměřuje na postavu Gurena Ičinoseho a dění devět let předcházející začátku mangy. Tato série se jmenuje "Owari no Seraph: Ičinose Guren, džúrokusai no Catastrophe" ( 終わりのセラフ 一瀬グレン、16歳の破滅, v překladu "Poslední seraf: Guren Ičinose a katastrofa v šestnácti letech"), jejím autorem je opět Takaja Kagami a ilustrátorem Jamato Jamamoto. Doposud bylo vydáno sedm dílů.

"Kjúkecuki Mikaela no monogatari".

Další série light novel od téhož tvůrčího dua se jmenuje "Owari no Seraph: Kjúkecuki Mikaela no monogatari" ( 終わりのセラフ 吸血鬼ミカエラの物語, v překladu "Poslední seraf: Příběh upíra Mikaely"). Nakladatelství Šúeiša ji začalo vydávat 4. prosince 2015. V této sérii se děj zaměřuje na postavu Mikaely Hjakuji a okolnosti původu upírů. Doposud byly vydány dva díly.

Owari no Seraph (, známo též pod oficiálním anglickým názvem Seraph of the End) je japonská šónen manga, kterou píše Takaja Kagami, kreslí Jamato Jamamoto a o scénář se jako vedlejší člen tvůrčího týmu stará Daisuke Furuja. Manga vychází od 3. září 2012 v časopisu "Jump Square" nakladatelství Šúeiša. Od ledna 2013 pak tvůrčí dvojice začala pod hlavičkou nakladatelství Kódanša vydávat sérii light novel s názvem "Owari no Seraph: Ičinose Guren, 16-sai no Catastrophe", která popisuje události odehrávající se devět let před začátkem dění v manze. V srpnu 2014 Wit Studio oznámilo přípravu adaptace mangy v podobě stejnojmenného animovaného seriálu. První řada tohoto seriálu se premiérově odvysílala na japonských televizních obrazovkách od 4. dubna do 20. června 2015, druhá řada s názvem "Owari no Seraph: Nagoja kessen-hen" se pak vysílala od 10. října do 26. prosince téhož roku.

The series is set in a world that allegedly comes to an end at the hands of a "human-made" virus, ravaging the global populace and leaving only children under the age of thirteen untouched. It is at this time that vampires emerge from the recesses of the earth, likely followed by age-old horrors of the dark thought only to be myth. A young man named Yūichirō Hyakuya joins a vampire extermination unit to avenge the deaths of his orphaned family and reclaim his best friend Mikaela Hyakuya from the vampires.


Historie.

Počátky (1943–1945).

V červenci 1943 rozhodl Francouzský výbor národního osvobození v Alžíru o účasti jednotek Svobodné Francie ve válce v Tichomoří. V duchu generála de Gaulla si vytyčil dva cíle: účast ve válce proti Japonsku po boku Spojenců a obnovení svrchovanosti Francie nad jejími indočínskými koloniemi, které Japonci napadli při invazi v roce 1940 a poté během kampaně v roce 1945 zcela zničili francouzskou koloniální správu.

Válka v Tichomoří (1945).

CEFEO byl vytvořen počátkem roku 1945 s cílem nahradit starší Francouzské expediční síly na Dálném východě ("Forces Expéditionnaires Françaises d'Extrême-Orient", FEFEO). Jeho úkolem bylo podporovat velitele Koloniálních francouzských sil v Indočíně generála Gabriela Sabattiera se sídlem v Saigonu a malé skupiny odporu Sil svobodné Francie zvané Lehké intervenční síly (CLI), které bojovaly s Japonci během kampaně v březnu 1945. Po osvobození Francie a porážce nacistického Německa chtěly francouzské úřady osvobodit poslední území v jihovýchodní Asii okupovaná silami Osy, jako bylo nově utvořené Vietnamské císařství, jež bylo japonskou kolonií. Dne 7. června 1945 byl generál Leclerc, který dosud velel 2. obrněné divizi, jež osvobodila Paříž, navržen na místo velitele CEFEO a 15. srpna 1945 jím byl jmenován. Nicméně téhož dne Japonsko kapitulovalo sraženo na kolena svržením atomových bomb na Hirošimu a Nagasaki 6. a 9. srpna Američany a vyhlášením války Sovětským svazem 8. srpna.  Sbor i jeho velení v té době dlely ještě v Evropě. První expediční síly, jednotky Lehkého intervenčního sboru ("Corps léger d'intervention") dorazily do Indočíny až v polovině září a společně s britskými a čínskými vojáky se podílely na odzbrojování japonských jednotek. Většina kontingentu CEFEO se vylodila až počátkem října. Sám generál Leclerc přistál 5. října. Síly expedičního sboru se záhy zapojily do bojů proti Viet Minhu. Pomocníky jim byli příslušníci francouzských komand DGER a britští výsadkáři SOE, kteří tam působili už několik měsíců a při svých akcích využívali pomoci horských Hmongů z Laosu.

Indočínská válka (1945-1954).

Po skončení japonské okupace Indočíny v roce 1945 se k moci dostali komunisté pod vedením Ho Či Mina, kteří 2. září 1945 vyhlásili vietnamskou nezávislost. Nedokázali však zabránit francouzským snahám o obnovu předválečného koloniálního uspořádání. Francouzi propustili japonské válečné vězně a znovu je vyzbrojili, aby v prvních týdnech konfliktu bojovali na jejich straně. V říjnu 1945 obsadily francouzské oddíly Saigon a pokračovaly dál směrem do delty Mekongu. V listopadu se jim podařilo získat město Haiphong. K otevřenému střetu Francouzů s komunisty došlo 19. prosince 1945. Komunistická Vietnamská lidová armáda neboli Viet Minh, jíž velel generál Vo Nguyen Giap, byla velmi špatně vyzbrojená a neměla dostatek sil, aby se v čelném střetu postavila francouzským jednotkám. Liga za nezávislost Vietnamu proto zvolila strategii partyzánského boje, při níž se bojovníci Viet Minhu snažili využít členitého a neprostupného terénu.  V roce 1946 vypukla nacionalistická vzpoura proti francouzské koloniální nadvládě vedená komunisty. Francouzskou indočínskou federaci tehdy tvořily Francouzský protektorát Laos, Francouzský protektorát Kambodža, Francouzský protektorát Tonkin (severní Vietnam), Francouzský protektorát Annam (střední Vietnam) a Francouzská Kočinčína (jižní Vietnam), která jediná nebyla protektorátem, ale kolonií s hlavním městem Saigonem. V roce 1946 se staly přidruženými státy v rámci Francouzské unie a do roku 1949 se Tonkin, Annam a Kočinčína sloučily do Vietnamského státu.  Komunistická Vietnamská lidová armáda vedená Ho Či Minem si podrobila ostatní nacionalistická hnutí a přeměnila se v partyzánskou armádu používající partyzánský způsob boje, od 50. let vedla válku i konvenčním způsobem. Takzvaná první indočínská válka trvala oficiálně od 20. listopadu 1946 do 20. července 1954. Její boje ukončila Ženevská konference v červenci 1954.

První jednotky.

Prvním francouzským oddílem, který se vylodil v Saigonu 12. září 1945, byla rota 5. regimentu koloniální pěchoty Lehkého intervenčního sboru, jež dorazila společně s britskými jednotkami generálmajora Graceyho (20. indická divize).  Dne 21. září 1945 bylo osvobozeno 1400 mužů 11. regimentu koloniální pěchoty držených v zajetí od japonského přepadu Indočíny 9. března 1945. Tito muži byli okamžitě znovuvyzbrojeni.  3. října 1945 se v Indočíně vylodilo francouzské komando Ponchardier společně se zbytkem 5. regimentu koloniální pěchoty.  Poté následovala hlavní část sboru v tomto sledu:

Rozpuštění (1956).

Po podepsání Ženevské konference, která ukončila boje v Indočíně a potvrdila nezávislost Kambodže a Laosu, nastalo oficiální příměří, jež posléze následovalo rozdělení Vietnamu na Ho Či Minovu komunistickou severní Vietnamskou demokratickou republiku a profrancouzskou jižní Vietnamskou republiku. Nicméně evakuace francouzských vojsk z Indočíny započala až 28. dubna 1956. Po odchodu posledních jednotek CEFEO z Vietnamu, Laosu a Kambodže byl sbor 26. dubna 1956 rozpuštěn rozkazem jeho velitele generála Pierra Jacquota.

Složení sboru.

CEFEO tvořily jednotky z celé Francouzské unie, jimž pomáhaly jednotky z Francouzské Indočíny. V roce 1954 čítal sbor 177 000 mužů, z toho 59 000 Indočíňanů. Velmi důležitou složku sboru tvořili koloniální vojáci. V letech 1947 až 1954 přistálo v Indočíně 122 900 Severoafričanů z Maghrebu a 60 340 vojáků z ostatních částí Afriky, celkem tedy 183 240 Afričanů. K 1. únoru 1954 představovali 43,5 % z 127 785 mužů pozemních sil (bez Indočíňanů).  Od září 1945 do příměří v červenci 1954 přistálo v Indočíně 488 560 mužů a žen, z toho:  K tomu je třeba připočítat asi 8000 vojáků, kteří byli drženi v zajetí od japonského přepadu Indočíny 9. března 1945 a kteří byli po svém osvobození opětovně vyzbrojeni a vysláni do bojů.

Statistiky.

Materiál.

Po čtyřech letech americké vojenské pomoci měla CEFEO v roce 1954 k dispozici 452 tanků a stíhačů tanků a 1985 obrněných, polopásových a obojživelných vozidel.  Tato tabulka ukazuje vývoj výzbroje CEFEO:

Celkové ztráty v průběhu konfliktu.

Kniha "Guerre d'Indochine" (Indočínská válka) odhaduje počet zabitých a pohřešovaných, s výjimkou Indočíňanů, na 47 674 mužů. Jejich rozdělení je následující: Historik Jacques Dalloz uvádí celkovou ztrátu CEFEO ve výši 37 800 mužů. s následujícím rozdělením:

Složení příslušníků sboru.

Rok 1954.

K 1. únoru 1954 tvořili afričtí vojáci sloužící v CEFEO 43,5 % ze 127 785 mužů pozemních sil sboru (bez Indočíňanů).  Historik Maurice Vaïsse uvedl v červnu 1954 následující čísla:

Francouzský expediční sbor na Dálném východě ( "Corps Expéditionnaire Français en Extrême-Orient", CEFEO) byl koloniální expediční sbor Ozbrojených sil Francie zformovaný původně v roce 1945 ve Francouzské Indočíně za války v Tichomoří. CEFEO později bojoval v Indočínské válce proti osvobozeneckému hnutí Viet Minh a tuto válku prohrál.

The French Far East Expeditionary Corps (, CEFEO) was a colonial expeditionary force of the French Union Army that was initially formed in French Indochina during 1945 during the Pacific War. The CEFEO later fought and lost in the First Indochina War against the Viet Minh rebels.


Osobní pozadí.

Czesława Kwoka se narodila v malé polské vesnici Wólka Złojecka katolické matce Katarzyně Kwoka. Spolu se svou matkou (číslo vězně 26946) byla Czesława Kwoka (číslo vězně 26947) deportována ze Zamośće do Osvětimi 13. prosince 1942. Dne 18. února 1943 byla zavražděna její matka. Dne 12. března 1943 zemřela Czesława Kwoka a okolnosti její smrti nebyly zaznamenány. Podle informací muzea měla dostat injekci jedovatého fenolu do srdce. Bylo jí 14 let.

Obecné historické kontexty dětských obětí Osvětimi.

Czesława Kwoka byla jednou z „přibližně 230 000 dětí a mladých lidí ve věku méně než osmnáct“ z 1 300 000 lidí, kteří byli deportováni do Osvětimi-Birkenau v letech 1940 až 1945.  Vzdělávací středisko Státního muzea Auschwitz-Birkenau O holokaustu a Osvětimi dokumentuje válečné okolnosti, které přivedly mladé dospělé a děti jako byla Czesława do koncentračních táborů v publikaci z roku 2004 s albem fotografií, které sestavila historička Helena Kubica. Tyto fotografie byly poprvé publikovány v polské a německé verzi knihy Kubicové v roce 2002. Podle muzea bylo přibližně 230 000 dětí a mladých deportovaných do Osvětimi, z nichž většina byla židovského původu; z romských rodin pocházelo více než 11 000 dětí. Ostatní děti měly polský, běloruský, ukrajinský, ruský nebo jiný etnický původ.  Většina z těchto dětí přijela do tábora spolu se svými rodinami v rámci různých operací, které nacisté prováděli proti celkovým etnickým nebo sociálním skupinám. Tyto operace byly zaměřeny na Židy jako součást snahy o úplné vyhlazení židovského národa. Na Cikány jako součást snahy izolovat a zničit romskou populaci. Na Poláky v souvislosti s vyhnáním a deportací do tábora celých rodin z regionu Zamość a z Varšavy během Varšavského povstání v srpnu 1944. Na Bělorusy a další občany Sovětského svazu jako odvěta za partyzánský odpor na místech okupovaných Německem.  Ze všech těchto dětí a mladých lidí bylo do záznamů o táborech zapsáno více než 20 000, včetně 11 000 Cikánů. Více než 650 z nich přežilo až do osvobození v roce 1945.  Czesława Kwoka byla jednou z těch tisíců dětí, které Osvětim nepřežily, a mezi těmi, jejichž „identifikační fotografie“, spolu s poznámkami vytvořenými z takzvaných "Knih smrti", jsou vystaveny na pamětní desce na zdi "Život vězňů" v bloku číslo 6.

Konkrétní historické kontexty fotografií Czesławy Kwoka.

Po příchodu do Osvětimi byla Czesława Kwoka vyfotografována pro záznamy nacistických koncentračních táborů. Byla identifikována jako jeden z přibližně 40 000 až 50 000 subjektů „identifikačních snímků“ pořízených pod nátlakem v Osvětimi-Birkenau fotografem Wilhelmem Brassem, což byl mladý polský vězeň, kterému v té době bylo dvacet let (známý jako vězeň číslo 3444). Brasse a další vězni byli vyučení portrétní fotografové v ateliéru před německou invazí do Polska v roce 1939, počínaje druhou světovou válkou. V táboře jim byl vydán rozkaz fotografovat nacistické zajatce a vězně za strašlivých táborových podmínek a pravděpodobně pod hrozbou bezprostřední smrti, pokud by odmítli vyhovět.  Tyto fotografie, které Brasse a ostatní dostali za rozkaz pořizovat, měly zachytit každého vězně „ve třech pozicích: zepředu, ze strany a šikmo z druhé strany.“ Přestože Brasse dostal rozkaz zničit všechny fotografie a jejich negativy, po válce se proslavil tím, že pomohl některé z nich zachránit před zapomenutím.

Osvětimské „Identifikační fotografie“ v pamětních exponátech a archivech fotografií.

Zatímco většina z těchto fotografií vězňů Osvětimi (obětí i pozůstalých) již neexistuje, některé fotografie visí zarámované na pamětní výstavě ve Státním muzeu Auschwitz-Birkenau. Její součástí je také fotografie Czesławy a podobně jako v Jad vašem jsou to mučedníci holocaustu a hrdinové – židovské oběti holokaustu.  Tituly připojené k fotografiím ve fotografických archivech Auschwitz-Birkenau a vnitřní exponáty byly vytvořeny Ministerstvem výstavnictví z registrů táborů a dalších záznamů zabavených, když byly tábory osvobozeny v roce 1945 a následně archivovány. Tyto archivy fotografických archivů muzea připojené k fotografiím sestavených z fotografií a / nebo vyvolaných z negativů zachráněných Brassem a spolupracovníkem v temné komoře Bronislawem Jureczkem v letech 1940 až 1945 identifikují vězně podle jména, čísla vězně v koncentračním táboře, datum a místo narození, datum úmrtí a věku při úmrtí (pokud existuje), národní nebo etnické identity, náboženské příslušnosti a datum příjezdu do tábora. Některé fotografie připisované Brassemu, včetně „identifikačního snímku“ se třemi kompozicemi Czesławy, jsou v památníku Státního muzea Auschwitz-Birkenau, součástí stálé výstavy s názvem "Život vězňů" v bloku číslo 6, poprvé instalované v roce 1955. Podobenka Czesławy je také na výstavě Ministerstva muzea na jejich oficiálních internetových stránkách v některých publikovaných albech a katalozích muzea a objevila se také v polském televizním dokumentárním filmu z roku 2005 o Wilhelmu Brassovi "The Portraitist", vysílaném na TVP1 a pak také na několika filmových festivalech.

Brasse vzpomíná.

Brasse připomíná své zkušenosti fotografování Czesławy konkrétně v dokumentu "The Portraitist", zprávu, kterou podal korespondent BBC Fergal Keane, který se ptal Brasseho na jeho vzpomínky ohledně jejího fotografování v oceněném článku „Návrat do Osvětimi: Fotografie z pekla“ v "Live Mag", které vyplývají z filmu na Londýnské premiéře (22. dubna 2007), zveřejněná v "Mail Online" dne 7. dubna.  Jako návštěvník pamětní expozice Státního muzea v Osvětimi-Birkenau v bloku č. 6, Fergal Keane podrobně popsal své vlastní dojmy z fotografií Czesławy:

Czesława Kwoka (15. srpna 1928 Wólka Złojecka – 12. března 1943 Osvětim) byla polská katolická dívka, která byla zavražděna ve svých čtrnácti letech v Osvětimi. Jako jedna z tisíců dětských obětí německých zločinů v Polsku za druhé světové války patří k těm, kteří jsou zmíněni na pamětní výstavě Státního muzea v Osvětimi-Birkenau "Život vězňů" v bloku číslo 6.

Czesława Kwoka (15 August 1928 – 12 March 1943) was a Polish Catholic girl who was murdered at the age of 14 in Auschwitz. One of thousands of child victims of German World War II crimes against Poles in German-occupied Poland, she is among those memorialized in an Auschwitz-Birkenau State Museum exhibit, "Block no. 6: Exhibition: The Life of the Prisoners".


Životopis.

Narodil se jako pátý potomek a jediný syn významného právníka a lorda kancléře Roundella Palmera (1812–1895), po matce byl spřízněn se šlechtickou rodinu Waldegrave. Absolvoval oxfordskou univerzitu, kde vynikl jako student historie. Kariéru zahájil jako soukromý tajemník ministra Hugha Childerse (1882–1885). V letech 1885–1895 byl členem Dolní sněmovny, původně patřil k liberálům, spolu s otcem později přešel k liberálním unionistům. V roce 1895 po otci zdědil titul hraběte a vstoupil do Sněmovny lordů (do té doby jako jeho dědic užíval titul "vikomta Wolmera"). Ve vládě svého tchána markýze ze Salisbury byl státním podsekretářem kolonií (1895–1900) a v této funkci získal vliv díky probíhající búrské válce, která byla tehdy stěžejním tématem britské zahraniční a koloniální politiky. Jako hrabě ze Selborne byl zároveň mluvčím ministerstva kolonií ve Sněmovně lordů (jeho nadřízený ministr kolonií Joseph Chamberlain byl poslancem Dolní sněmovny). Od roku 1900 byl členem Tajné rady a v letech 1900–1905 prvním lordem admirality. V roce 1905 obdržel Řád sv. Michala a sv. Jiří.  V letech 1905–1910 byl vysokým komisařem v jižní Africe, respektive guvernérem v Transvaalu, kde jako nestranný a schopný politik získal popularitu. V roce 1909 získal Podvazkový řád. Po návratu z Afriky žil v soukromí, znovu se vrátil do vlády za první světové války v rámci Asquithova koaličního kabinetu a v letech 1915-1916 byl prezidentem úřadu pro zemědělství.  Získal čestné doktoráty v Oxfordu a Cambridge, v letech 1929–1942 zastával čestnou hodnost hofmistra ve Winchesteru.

Manželství a potomstvo.

V roce 1883 se oženil s Beatrix Cecil (1858–1950), dcerou premiéra 3. markýze ze Salisbury. Měli spolu čtyři děti. Nejstarší syn Roundell (1887–1972) byl dědicem titulů a politikem Konzervativní strany. Druhorozený syn Robert Palmer (1888–1916) padl za první světové války a třetí syn William Palmer (1894–1971) se angažoval v regionální správě hrabství Hampshire. Dcera Mabel Palmer (1884-1958) byla manželkou 5. hraběte Greye, angažovala se ve veřejném dění a v letech 1934–1935 byla členkou vládní komise pro univerzitu v Durhamu.

William Waldegrave Palmer, 2. hrabě ze Selborne ("William Waldegrave Palmer, 2nd Earl of Selborne, 2nd Viscount Wolmer, 2nd Baron Selborne") (17. října 1859, Londýn, Anglie – 26. února 1942, Londýn, Anglie) byl britský státník a koloniální administrátor. Byl synem významného právníka Roundella Palmera a po něm od roku 1895 členem Sněmovny lordů. Jako zeť premiéra markýze ze Salisbury a člen Liberálně unionistické strany byl ministrem námořnictva (1900–1905) a zemědělství (1915–1916), významně se uplatnil ve správě kolonií v jižní Africe. V roce 1909 získal Podvazkový řád. Jeho syn Roundell Palmer byl významným politikem Konzervativní strany.

William Waldegrave Palmer, 2nd Earl of Selborne, (17 October 1859 – 26 February 1942), styled Viscount Wolmer between 1882 and 1895, was a British politician and colonial administrator, who served as High Commissioner for Southern Africa.


Příběh.

Seriál sleduje mladou Clary Fray, která je vržena do světa stínů – andělé, kteří loví démony – na její 18. narozeniny, poté co je její matka napadena a unesena jedním z démonů. Ve snaze ji zachránit, se dává dohromady se skupinou Lovců stínů, včetně podmanivého Jace Waylanda a jejího dlouholetého kamaráda Simona. Clary začíná cestu za sebe-poznáním, dozvídá se více o své minulosti, která ji může pomoci v budoucnosti.

Produkce.

V roce 2012 Screen Gems oznámilo produkci filmové adaptace první knihy ze série Nástroje smrti od Cassandry Clare. Produkce filmové adaptace druhé knihy "City of Ashes", byla naplanována na září 2013, poté posunuta na rok 2014 a nakonec zrušena.  12. dubna 2012 Constantin Film potvrdil, že Nástroje smrti se vrátí jako televizní seriál. Bylo oznámeno, že epizody budou dlouhé jednu hodinu a děj začne od první knihy "City of Bones." V únoru 2015 Casandra Clare prostřednictvím twitteru oznámila, že seriál se bude jmenovat "Shadowhunters". V dubnu roku 2017 stanice objednala dvacetidílnou třetí řadu, která měla premiéru dne 20. března 2018. V červnu roku 2018 stanice oznámila zrušení seriálu po odvysílání třetí řady, ale byly objednané dva díly navíc, na dokončení příběhu seriálu. Druhá polovina třetí řady se bude vysílat na začátku roku 2019.

Casting.

20. dubna 2015 byl Dominic Sherwood prvním členem obsazení seriálu. 2. května bylo označeno, že Emeraude Toubia přijala roli Isabelle Lightwood a Alberto Resende roli Simona Lewise. 6. května bylo oznámeno, že bývalá hvězda Disney kanálu Katherine McNamara získala hlavní roli Clary Fray. O dva dny později se k obsazení přidali Matthew Daddario a Isaiah Mustafa. Do vedlejší role Valentina byl přijat Alan Van Sprang. Maxim Roy si zahrála roli Jocelyn Fray a Harry Shum, Jr. roli Magnuse Banea.

Natáčení.

Natáčení bylo zahájeno 25. května 2015 v Torontu v Kanadě.

Lovci stínů: Nástroje smrti (v anglickém originále: Shadowhunters, znám také jako Shadowhunters: The Mortal Instruments), je americký televizní seriál stanice Freeform vysílaný od 12. ledna 2016 a inspirovaný romány "Nástroje smrti" od Cassandry Clare. Seriál byl oficiálně vybrán stanicí 30. března 2015. Seriál je rebootem filmu "" z roku 2013, který byl také produkován studiem Constantin Film. Druhá řada měla premiéru dne 2. ledna 2017. V srpnu roku 2016 tvůrce seriálu Ed Decter opustil seriál a na jeho místo nastoupili Todd Slavkin a Darren Swimmer. V dubnu roku 2017 stanice objednala dvacetidílnou třetí řadu, která měla premiéru dne 20. března 2018. V červnu roku 2018 stanice oznámila zrušení seriálu po odvysílání třetí řady, ale byly objednané dva díly navíc, na dokončení příběhu seriálu. Poslední dvou-díl se vysílal dne 6. května 2019.

Shadowhunters, also known as Shadowhunters: The Mortal Instruments, is an American supernatural drama television series developed by Ed Decter, based on the popular book series "The Mortal Instruments" written by Cassandra Clare. It premiered in North America on Freeform on January 12, 2016. Primarily filmed in Toronto, Ontario, Canada, the series follows Clary Fray (Katherine McNamara), who finds out on her eighteenth birthday that she is not who she thinks she is, but rather comes from a long line of Shadowhunters, human-angel hybrids who hunt down demons.


Mládí.

Pavlov se narodil v Komijské ASSR. V jednom z rozhovorů uvedl, že v patnácti letech mu umřeli oba rodiče a od té doby ho vychovávala jeho babička. Tak jako mnoho ruských mladíků z vesnic bez zvláštního vzdělání vstoupil do armády.

Kariéra.

Arsen Pavlov působil tři roky v námořní pěchotě jako spojař. Během toho byla jeho jednotka dvakrát vyslána do Čečenska, kde se účastnila tamní války. Po demobilizaci Pavlov pracoval na myčce aut v Rostově na Donu.  Na jaře roku 2014, když na Euromajdanu došlo k násilným střetům s policií, rozpoznal podle jeho slov počínající válku a rozhodl se vyrazit na východ Ukrajiny na pomoc tamním Rusům. Zapojil se k oddílu Igora Girkina a v dubnu 2014 s ním obsadil Slovjansk, čímž byla de facto počata válka na Donbase.  Později se stal velitelem praporu Sparta. Po zapojení do války na východě Ukrajiny byl zanesen na sankční seznam Evropské unie a na Ukrajině obviněn z terorismu. Podle ruského listu Kommersant se nepletl do politiky, avšak stal se pionýrem nové hybridní války a slávu si získal hned v prvních bojích konfliktu, právě ve Slavjansku. Následně si budoval obraz hrdiny tím, že na obrazovce ruských médií pravidelně dával k dispozici exkluzivní záběry z bojů o doněcké letiště. Veřejností samozvané Doněcké lidové republiky byl oslavován jako hrdina. Rusko se přitom od něj po jeho zapojení do konfliktu distancovalo.

Válečné zločiny.

V době, kdy byl Pavlov velitelem praporu Sparta, se vychloubal, že osobně zastřelil patnáct zajatých vojáků ukrajinské armády. Lidskoprávní organizace Amnesty International potom vyzvala k prošetření těchto zločinů a ukrajinské úřady žádaly Interpol k vyhlášení pátrání, což ale Interpol odmítl.

Smrtící atentát a pachatelé.

Pavlov byl terčem několika atentátů. 16. října 2016, během nedělního večera, vybuchla ve výtahu v pečlivě střeženém domě, kde Pavlov žil, nastražená bomba, která usmrtila jeho a zřejmě i jeho osobního strážce. O pachatelích atentátu spekulovali politici a média z Ukrajiny, samozvané Doněcké lidové republiky i z Ruska.

Pohřeb.

19. října 2016 uspořádali Pavlovovi povstalci v Doněcku pohřeb, který označili za státní. Zúčastnilo se ho odhadem asi 50 tisíc lidí.

Arsen či Arsenij Sergejevič Pavlov, přezdívaný Motorola, ( či, 2. února 1983, Uchta, Komijská ASSR, Sovětský svaz – 16. října 2016, Doněck, Ukrajina) byl ruský občan, velitel praporu Sparta bojujícího na straně samozvané separatistické Doněcké lidové republiky ve válce na východní Ukrajině.

Arsen (Arseny) Sergeyevich Pavlov (; 2 February 1983 – 16 October 2016), known by his "nom de guerre" Motorola (Моторо́ла), was a Russian citizen who led the Sparta Battalion, an armed group fighting the Ukrainian army, in the ongoing War in Donbass.


Náboženství.

V přírodních náboženstvích se oživující princip chápe jako podíl člověka na něčem, co ho přesahuje. Ve smrti opouští duše mrtvé tělo a může se případně zjevovat pozůstalým ve snu jako duch. Lze ho žádat o pomoc a o radu, může chránit dům a majetek. Pokud ale nebyl zemřelý řádně pohřben, může se jeho duch vracet a pozůstalé sužovat.  V mnoha světových náboženstvích existuje víra v nehmotné bytosti, které se nazývají duchové. V tomto smyslu je používáno i slovo démon, odvozené od řeckého daimón, označující dobré i zlé nižší duchovní bytosti. Někdy se jako duchové označují také zemřelí předkové, římští lárové a penáti.  Duchové bývají spojeni s přírodními jevy a mohou na sebe brát lidskou podobu, ale v tomto případě mají obvykle nějaké neobvyklé rysy, od člověka je odlišující. Dále se věří že můžou vstoupit do těla živé bytosti a tak způsobit nemoc či posedlost. Mohou být dobří nebo zlí a často jsou v tradičních náboženstvích uctíváni. Příkladem označení ducha jsou slovanští běsové, řečtí daimóni, japonští kami nebo arabští džinové.

Bible.

Ve Starém zákoně se vyskytuje „duch Boží“ jako přímé působení Hospodinovo, jeho „slovo“ ve světě a mezi lidmi: účastní se stvoření světa (například, oslovuje proroky a ukládá jim, co mají hlásat (například ; ). Provází své vyvolené, dodává jim odvahu a moudrost v rozhodování. Naopak duchům zemřelých se má Izrael vyhýbat.  Podobně je tomu i v Novém zákoně (například, kde ale už slovo duch zpravidla neznamená životní princip, nýbrž na jedné straně je Duch Boží, Duch svatý (například a na druhé zlí, nečistí duchové, tedy démoni (napříkld. Vyskytuje se také protiklad ducha a těla (například a důležitý protiklad ducha a „litery“, doslovného znění Zákona (například ; Duch potom znamená také svobodu.

Filosofie.

V dějinách filosofie se pojem duch i v užším smyslu (řec. "pneuma", lat. "spiritus") vyskytuje v mnoha různých souvislostech a významech, kterým je společné snad jen to, že se jedná o něco nehmotného, stálého a významného, o nositele rozumnosti a smyslu (řec. "nús", lat. "ratio"). Duch se zpravidla vyskytuje v různých protikladech (opozicích), které význam zpřesňují. Na rozdíl od hmotného, jednotlivého a pomíjivého těla znamená duch tu druhou, trvalou a neproměnnou stránku člověka, jeho rozum, který má tělu vládnout. Duch znamená schopnost poznávat, rozlišovat a jednat s ohledem na vzdálenější budoucnost. Na rozdíl od neproniknutelné a těžké hmoty, jež tvoří vždy jedinečná a oddělená jsoucna, znamená duch společný smysl či význam a projevuje se zejména v zacházení s nehmotnými, zejména matematickými a logickými předměty. Vyznačuje se průhledností, přesností a zálibou v poznání. Alchymisté hledali „ducha“ v různých látkách, například destilací; odtud pochází spojení "spiritus vini", doslova „duch vína“ tj. alkohol.  Tento původně křesťanský protiklad vyjadřuje rozdíl mezi lpěním na něčem přesně daném a svazujícím, na rozdíl od otevřeného porozumění, které každou danost překračuje a směřuje k vytouženému smyslu. V tomto významu je světový Duch tím, co spojuje různé fáze vyvíjejícího se lidstva v Hegelově filosofii dějin.  I když se někdy užívají jako synonyma, znamená duše cosi individuálního až intimního, "ženského", kdežto duch má blízko k obecnému, pravidelnému a zákonitému. Duch je to, co je různým lidem společné, co se dá vyjádřit a sdělit, o čem lze diskutovat a argumentovat. Protiklad ducha a duše ("animus" a "anima") hraje velkou roli v psychologii C. G. Junga.

Duch (od dýchati, dech; podobně jako řec. "pneuma" od "pneó", dýchat, vanout a lat. "spiritus" od "spirare", dýchat) je náboženský a filosofický pojem, kterým má více významů, původně znamenající oživující princip. Duch může být:

In folk belief, spirit is the vital principle or animating force within all living things. As far back as 1628 and 1633 respectively, both William Harvey and René Descartes speculated that somewhere within the body, in a special locality, there was a ‘vital spirit’ or 'vital force', which animated the whole bodily frame, such as the engine in a factory moves the machinery in it. Spirit has frequently been conceived of as a supernatural being, or non-physical entity; for example, a demon, ghost, fairy, or angel. In ancient Islamic terminology however, a "spirit" ("rūḥ"), applies only to pure spirits, but not to other invisible creatures, such as jinn, demons and angels.


Kandidátská města.

Města, která chtěla hostit Letní olympijské hry 2024, musela do 15. září 2015 podat kandidaturu. Kandidaturu podaly Paříž, Boston, Budapešť, Hamburg a Řím. Místní veřejné mínění o pořádání her v Bostonu bylo rozlišné; průzkum z března 2015 ukázal, že 52% obyvatel Bostonu bylo proti jejich hostování. Dne 27. července 2015 Olympijský výbor Spojených států odmítl svou nabídku na pořádání olympijských her v Bostonu s odvoláním na nedostatek veřejné podpory a nejistoty v nabídce. Na další den se Olympijský výbor Spojených států obrátil na Los Angeles ohledně vstupu jako náhradního uchazeče na letní olympiádu 2024 poté, co Boston svou nabídku upustil. Dne 1. září 2015 hlasovala Rada města LA 15:0, aby podpořila nabídku na pořádání her. Dne 29. listopadu 2015 se konalo v Hamburgu referendum, ve kterém 51,6% občanů hlasovalo proti nabídce na olympijské hry. Řím 21. září 2016 stáhl kandidaturu poté, co nedostal politické záruky od městu. Dne 22. února 2017 Budapešť svou nabídku stáhla poté, co petice proti nabídce shromáždila více podpisů, než je nezbytné pro referendum.  Po těchto vystoupení nabídek měst se MOV sešla v Lausanne, aby diskutoval nad nabídkovým procesem na letními olympiády v roce 2024 a 2028. Mezinárodní olympijský výbor formálně navrhl zvolení hostitelských měst letních olympiád v roce 2024 a 2028 najednou v roce 2017. Návrh byl schválen na mimořádném zasedání MOV 11. července 2017 v Lausanne. MOV zavedl postup, při kterém by se výbory organizátorů LA 2024 a Paříž 2024 setkaly s MOV, aby diskutovaly o tom, kdo bude pořádat hry v roce 2024 a kdo bude hostit hry v roce 2028 a zda by bylo skutečně možné vybrat hostitelské město pro oba současně.  Po rozhodnutí o udělení her 2024 a 2028 současně byla Paříž považována za preferovaného pořadatele olympijských her 2024. Dne 31. července 2017 MOV oznámil, že Los Angeles je jediným kandidátem olympijských her 2028, čímž se Paříž stala jediným kandidátem olympiády v roce 2024.  Paříž byla zvolena jako pořadatelské město 13. září 2017 na 131. zasedání MOV v Limě v Peru.

Soutěže.

Na hrách XXXIII. olympiády proběhnou soutěže ve 28 sportovních odvětvích. Novými sporty v programu olympijských her se staly skateboarding, sportovní lezení, surfing a breakdancing.

Letní olympijské hry 2024, oficiálně Hry XXXIII. olympiády (), se budou konat ve francouzské Paříži. Slavnostní zahájení proběhne 2. srpna 2024 a zakončení se uskuteční 18. srpna 2024.

The 2024 Summer Olympics (), officially known as the Games of the XXXIII Olympiad (), and commonly known as Paris 2024, is a forthcoming international multi-sport event that is scheduled to take place from 26 July to 11 August 2024 in Paris, France.


Mise.

BEAM byl vynesen do vesmíru a na ISS v nehermetizovaném nákladním prostoru vesmírné lodi Dragon jako součást osmé komerční zásobovací mise americké společnosti Space Exploration Technologies, plánované na časný duben. Modul BEAM byl pomocí robotického manipulátoru Canadarm2, ovládaného odborníky z Johnsonova vesmírného střediska v Houstonu a z kontrolního centra Kanadské kosmické agentury u Montréalu, vyňat z nákladního prostoru Dragonu a přesunut ke své cílové destinaci, záďovému adaptérů modulu Tranquility. Posádka Expedice 47 zajišťovala ovládání dokovacího adaptéru a zajistí ukotvení modulu.  V průběhu následujících čtyř měsíců bude BEAM nafukován ze vzduchových zásob ISS do své plné velikosti. Kromě toho bude BEAM živě snímán během nafukovacího sekvence kamerou na manipulátoru Canadarm2. Experimentální BEAM nebude posádka ISS obývat. Nicméně astronauti do něj několikrát během roku vstoupí, aby odebrali vzorky vzduchu a změřili teplotu a radiaci. Výhodou nafukovacího modulu je, že mohou být přepravovány složené, a zabírají tak míň místa. BEAM ve složeném stavu měří 2,13 krát 2,36 metru a po rozvinutí se zvětší na 4 krát 3,2 metru s vnitřním prostorem přibližně 16 metrů krychlových.  Modul byl úspěšně rozvinut 28. května 2016 a 6. června 2016 do něj poprvé vstoupili astronauti.  Během prvního roku test do něj astronauti vstoupili celkem devětkrát (do 5.2017). Dosavadní část experimentu probíhá dobře: dávky kosmického záření jsou na stejné úrovni jako u pevných modulů vesmírné stanice. Vnějším stěnám se daří zabránit průniku nečistot i přes mnoho možných kolizí s mikrometeority.  Od konce dubna 2017 probíhá podrobnější radiační experiment, kdy jeden ze dvou monitorů radiace je překryt polokulovitým výtiskem z 3D tiskárny. Cílem je porovnat, jak dobře funguje štít při blokování záření v porovnání s nestíněným senzorem. Test se provede při různé síle materiálu. První je silná pouze 1,1 mm, druhá je 3,3 mm, až po 10 mm pro třetí zkoušku.  Po úspěšném splnění mise bude BEAM oddělen od ISS a pomocí manipulátoru přesunut do co nejnižšího dosažitelného místa. Poté bude uvolněn aby následně strávil méně než rok na orbitě a shořel při vstupu do atmosféry.

Bigelow Expandable Activity Module, také známý jako BEAM, je technologický demonstrátor a experimentální nafukovací modul soukromé společnosti Bigelow Aerospace. Je určený pro Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS), kde v průběhu dvou let projde testováním různých aspektů své konstrukce, a to zejména míry ochrany proti sluneční a vesmírné radiaci, atomárnímu kyslíku, ultrafialovému záření a vesmírným troskám. Tyto testy eventuálně rozhodnou o nasazení technologie nafukovacích vesmírných modulů pro cestu na Mars a do hlubokého vesmíru.

The Bigelow Expandable Activity Module (BEAM) is an experimental expandable space station module developed by Bigelow Aerospace, under contract to NASA, for testing as a temporary module on the International Space Station (ISS) from 2016 to at least 2020. It arrived at the ISS on April 10, 2016, was berthed to the station on April 16, and was expanded and pressurized on May 28, 2016.


Životopis.

Narodil se jako nejstarší syn Jamese Macleara, V roce 1808 byl poslán do Anglie, aby získal doktorské vzdělání. Poté co úspěšně složil zkoušky, byl v roce 1815 přijat do Royal College of Surgeons of England. Později pracoval jako domácí ošetřovatel v Bedford Infirmary.  V roce 1825 se oženil s Mary Pearse, dcerou úředníka v Bedfordu Theeda Pearse.  Dr. Maclear se zajímal o astronomii a stal se členem Královské astronomické společnosti. V roce 1833, když se uvolnilo místo královského astronoma na mysu Dobré naděje, získal toto místo a odcestoval s celou svou velkou rodinou (manželka a pět dcer) do jižní Afriky.  Když zde v letech 1833 – 1838 konal pozorování jižní oblohy John Herschel, spolupracoval s ním na jejím mapování. Rodiny Thomase Macleara a Johna Herschela se velmi spřátelily, manželky spojilo neobvyklé zaměstnání jejich mužů a starosti o své velké rodiny (Thomas Maclear měl 5 dcer, John Herschel měl době pobytu na mysu Dobré naděje 6 dětí).  V letech 1841 a 1848 byl Maclear zaměstnán geodetickým průzkumem za účelem přepočtu rozměrů Země, které určil v roce 1750 Abbe Nicolas Louis de Lacaille. Měření abbého bylo zatíženo chybou, která vznikla tím, že se zde nachází pohoří. Za tuto práci byl v roce 1859 při návštěvě Anglie povýšen do rytířského stavu.  Seznámil se také s Davidem Livingstonem a stali se dobrými přáteli.  Kromě astronomického pozorování, nashromáždil Thomas Maclear během svého pobytu v jižní Africe mnoho meteorologických dat, údajů o zemském magnetismu a o přílivu a odlivu.  V roce 1863, dva roky po smrti manželky, odešel Thomas Maclear na odpočinek, ale v astronomickém pozorování pokračoval až do roku 1870. O šest let později ztratil zrak a zemřel v roce 1879 v Kapském Městě. Je pohřben na pozemku Královské hvězdárny, vedle své manželky.  Jeho syn, John Fiot Lee Pearse Maclear, se stal námořním kapitánem, který byl ke konci života jmenován admirálem. Oženil se s jednou z dcer Johna Herschela jménem Julia Mary Herschel.

Sir Thomas Maclear (17. března 1794 Newtownstewart, Irsko – 17. července 1879 Kapské Město, Jižní Afrika) byl irský astronom. Svá pozorování prováděl jako královský astronom na mysu Dobré naděje v jižní Africe. Je po něm pojmenován kráter Maclear na přivrácené straně Měsíce.

Sir Thomas Maclear (17 March 1794 – 14 July 1879) was an Irish-born South African astronomer who became Her Majesty's astronomer at the Cape of Good Hope.


Victor Bulwer-Lytton, 2nd Earl of Lytton

Životopis.

Pocházel ze šlechtické rodiny, která od roku 1843 užívala alianční jméno "Bulwer-Lytton". Jako syn indického místokrále 1. hraběte z Lyttonu se narodil v Indii, kde strávil dětství. Studoval v Cambridge, po otci zdědil v roce 1891 šlechtické tituly a vstoupil do Sněmovny lordů. Politicky patřil ke konzervativcům, v koaliční vládě Davida Lloyd George byl civilním lordem admirality (1916 a 1919–1920), mezitím zastával post tajemníka admirality (1916–1919). V roce 1919 byl jmenován členem Tajné rady a v letech 1920–1922 byl státním podsekretářem pro Indii.  V letech 1922–1927 byl guvernérem v Bengálsku a v letech 1925–1926 krátce úřadujícím indickým místokrálem. V letech 1927–1928 byl mluvčím indického zastoupení ve Společnosti národů. Společností národů byl v roce 1932 pověřen zvláštní diplomatickou misí na Dálný východ v zájmu urovnání japonsko-čínského konfliktu (tzv. "Lyttonova komise") v Mandžusku. Závěrečná zprávy Lyttonovy komise vedla k odchodu Japonska ze Společnosti národů.  Mimo jiné byl smírčím soudcem a zástupcem lorda–místodržitele v hrabství Hertford, kde vlastnil statky, získal čestný doktorát na univerzitě v Manchesteru a byl rytířem Řádu Indické říše. Po návratu z Asie v roce 1933 obdržel Podvazkový řád.

Rodina a potomstvo.

V roce 1902 se oženil s Pamelou Chichele-Plowden (1874–1971), z jejich manželství se narodily čtyři děti. Starší syn Edward Bulwer-Lytton, vikomt Knebworth (1903–1933), byl členem Dolní sněmovny za Konzervativní stranu a zahynul při leteckém neštěstí. Mladší syn Alexander Bulwer-Lytton (1910–1942) sloužil v armádě a padl v bitvě u El Alameinu. Oba synové zemřeli ještě před otcem a bez potomstva, rodové tituly poté přešly na Victorova mladšího bratra Nevilla (1879–1951). Hlavní rodové sídlo "Knebworth House" (Hertfordshire) zdědila Victorova dcera Hermione (1905–2004) a jejím sňatkem přešlo na rod Cobbold.

Victor Bulwer-Lytton, 2. hrabě z Lyttonu ("Victor Alexander George Bulwer-Lytton, 2nd Earl of Lytton, 2nd Viscount Knebworth, 3rd Baron Lytton") (9. srpna 1876, Šimla, Indie – 25. října 1947, Exeter, Anglie) byl britský státník a diplomat. Pocházel ze šlechtické rodiny a od mládí byl členem Sněmovny lordů, jako stoupenec konzervativců zastával nižší funkce v britské vládě, poté působil v koloniích a krátce byl úřadujícím místokrálem v Indii. Uplatnil se jako diplomat ve Společnosti národů a byl rytířem Podvazkového řádu.

Victor Alexander George Robert Bulwer-Lytton, 2nd Earl of Lytton, (9 August 1876 – 25 October 1947), styled Viscount Knebworth from 1880 to 1891, was a British politician and colonial administrator. He served as Governor of Bengal between 1922 and 1927 and was briefly Acting Viceroy of India in 1926. He headed the Lytton Commission for the League of Nations, in 1931-32, producing the Lytton Report which condemned Japanese aggression against China in Manchuria.


Historie.

Linux začal zahrnovat binární bloby v roce 1996. Práce na vyčištění od binárních blobů začala v roce 2006 s gNewSense's vyhledávačem firmwaru a generátorem kernelu. Tyto práce pokračovaly distribucí BLAG Linuxu v roce 2007 se softwarem deblob, který Linux-libre zrodil.  Poprvé vydal Linux-libre Free Software Foundation Latin America (FSFLA). Pak byl schválen Free Software Foundation jako hodnotná součást totally free Linux distributions. V březnu 2012 se stal balíčkem GNU. Správcem projektu je Alexandre Oliva.

Odstraňování proprietárního firmwaru.

Metody.

Proces odstraňování je umožněn použitím scriptu jménem "deblob-main". Tento skript je inspirován jiným, použitým v linuxové distribuci gNewSense. Jeff Moe provedl jeho dílčí modifikace pro dosažení určitých požadavků pro jeho použití v distribucích BLAG Linux and GNU. Vznikl jiný skript jménem "deblob-check", který je použit pro kontrolu, zda zdrojový soubor kernelu, nebo patch nebo komprimovaný soubor zdrojů obsahuje software, který je proprietární.

Dopady.

Odstranění proprietárního software, umožnění studia a modifikace software má výrazné praktické dopady na použití a běh takového systému. Ty jsou pozitivní i negativní.  Výhody zahrnují odstranění firmwaru, u kterého nemůže být zkontrolována a opravena jeho správná a bezpečná funkce. Takový software může obsahovat malware přímo od výrobce, a není možné provést bezpečnostní audit tohoto softwaru. Dokonce i nevinná chyba by mohla ohrozit bezpečnost běžícího systému.  Nevýhodou odstranění proprietárního firmware z kernelu je snížení funkcionality toho hardware, který nemá svobodné ovladače. To zahrnuje některé zvukové karty, grafické karty, televizní přijímače a síťové karty (speciálně bezdrátové), podobně jako některá další zařízení. Pokud to je možné, je poskytována svobodná náhrada.

Dostupnost.

Zdrojový kód a předkompilované balíčky Linuxového kernelu zbaveného blobů, jsou dostupné přímo z distribucí, které používají Linux-libre skripty. Freed-ora je podprojekt který připravuje a spravuje RPM balíčky založené na Fedora kernelu. Zde jsou také předkompilované balíčky pro Debian a odvozené distribuce, jako je Ubuntu.

Distribuce.

Distribuce, ve kterých je Linux-libre použit jako výchozí:  Distribuce, ve kterých je Linux výchozí a Linux-libre jako alternativní kernel:

Linux-libre je svobodné jádro operačního systému, které je odvozováno z originálního linuxového jádra. Je zastřešeno a vyvíjeno FSF Latinská Amerika.

Linux-libre () is an operating system kernel and a GNU package. The GNU Project attempts to keep Linux-libre in synchronization with upstream development of the Linux kernel while removing any software that does not include its source code, has its source code obfuscated, or is released under a proprietary license.


Struktura HLA-G.

Oproti klasickým HLA molekulám, gen pro HLA-G má pouze 46 alel. Alternativním splicingem může být vytvořeno 7 různě dlouhých isoforem HLA-G. Isoforma HLA-G1 se nejvíce podobá klasickým MHC I. Skládá se z těžkého řetězce složeného z α1, α2 a α3 podjednotky, který je zakotven v plazmatické membráně, a lehkého řetězce tvořeného β2 mikroglobulinem. Isoforma HLA-G2 se skládá pouze z podjednotek α1 a α3, HLA-G3 z α1 a HLA-G4 z α1 a α2. HLA-G5, G6 a G7 strukturně odpovídají HLA-G1, G2 a G3, ovšem postrádají transmembránovou část molekuly a jsou tedy solubilní (rozpustné). Existuje i solubilní forma HLA-G1 vzniklá odštěpením glykoproteinu z membrány proteázami. Pouze HLA-G1 a G5 jsou schopny vázat na sebe peptidy. Navíc mohou tvořit i dimery či tetramery, které mají vyšší afinitu k receptorům rozeznávajícím HLA-G. HLA-G1 a G5 jsou buňkami exprimovány nejvíce. Exprese sekrečních HLA-G byla pozorována při zvýšených hladinách interferonu γ a interleukinu 10.

HLA-G*0105N.

Existuje mutovaná alela HLA-G*0105N, která umožňuje produkci pouze HLA-G2 and HLA-G6. Homozygoti v této alele nevykazují poruchy imunity nebo plodnosti, což naznačuje, že HLA-G1 není pro přežití nutná a ostatní isoformy dokáží plnit veškeré potřebné funkce.

Receptory.

Zatím známe tři receptory rozeznávající HLA-G. ILT2 je exprimován na monocytech, dendritických buňkách, B lymfocytech, některých T lymfocytech a některých NK buňkách. ILT4 se nachází pouze na monocytech a dendritických buňkách. Tyto dva receptory jsou schopny vázat i klasické HLA molekuly, avšak s menší afinitou. KIR2DL4 rozeznává pouze HLA-G a můžeme ho nalézt především na CD56 pozitivních NK buňkách, kterých je v periferní krvi menšina, zatímco v děloze tvoří většinový podíl NK buněk.

Funkce.

Pomocí svých receptorů HLA-G1 inhibuje cytolytickou funkci NK buněk a cytotoxických T lymfocytů, proliferaci T lymfocytů a NK buněk, maturaci dendritických buněk a indukuje vznik regulačních T lymfocytů. Solubilní HLA-G1 a HLA-G5 vykazují funkce jako HLA-G1. U HLA-G2, G3 a G4 byla prokázána schopnost inhibice NK buněk a cytotoxických T lymfocytů.  HLA-G jsou exprimována již v oocytu a dále v embrionálních buňkách a trofoblastu. Předpokládá se, že HLA-G hraje klíčovou roli v implantaci vajíčka v děloze a zajištění tolerance imunitního systému matky vůči plodu  Některé nádorové buňky jsou rovněž schopny exprimovat HLA-G. Jejich produkce byla prokázána u buněk melanomu, karcinomu prsu, ováríí, ledvin, plic, a kolorektálního karcinomu i leukemických buněk. HLA-G na povrchu maligních buněk vede k indukci vzniku myeloidních supresorových buněk a posunutí rovnováhy směrem k Th2 imunitní reakci, inhibuje cytotoxickou funkci NK buněk a cytotoxických T lymfocytů. Navíc může docházet k přesunu HLA-G na buněčnou membránu NK buněk, které pak inhibují další NK buňky ve svém okolí. Déle HLA-G způsobují apoptózu CD8T lymfocytů a indukci vzniku regulačních T lymfocytů cestou APC buněk. Byla prokázána korelace hladiny sekrečních HLA-G cirkulujících v krvi s pokročilostí stádia nemoci.  Produkce HLA-G u pacientů po transplantaci srdce, ledvin a jater byla spojena s lepším přijímáním štěpu. Sledování hladin HLA-G by tedy mohlo být v budoucnosti použito ke sledování odhojování štěpu a upravování immunosupresivní léčby.

HLA-G (Human Leukocyte Antigen G) patří mezi neklasické MHC. Neklasické MHC (zkratka Major Histocompatibility Complex, česky hlavní histokompatibilní komplex), neboli MHC Ib tvoří skupina glykoproteinů nacházející se na cytoplazmatické membráně buněk. Svojí strukturou se podobají MHC glykoproteinům I. třídy, avšak mají odlišné funkce, některé i neimunologické. Od MHC I se rovněž odlišují menším polymorfismem a rozdílnou expresí ve tkáních. Geny některých z nich (HLA E, F a G) se nacházejí v blízkosti genů pro klasické MHC, jiné se nacházejí mimo tento MHC lokus, např. proteiny rodiny CD1.

HLA-G histocompatibility antigen, class I, G, also known as human leukocyte antigen G (HLA-G), is a protein that in humans is encoded by the "HLA-G" gene.


Klíčové vlastnosti.

Data v reálném čase.

Hlavním rysem Elasticsearch je jeho rychlost, díky tomu je možné například na webových stránkách používat filtry a výsledky vyhledávání se zobrazují prakticky okamžitě.

Distribuovaný systém.

Elasticsearch lze snadno škálovat dle toho, jak se zvyšuje zatížení serveru, na němž běží. Pokud výkon serveru nestačí, stačí přidat další server. Takto vzniklý cluster pak rozloží data optimálně mezi vzniklé uzly.

Vysoká dostupnost.

Pokud některý z uzlů clusteru vykazuje chybu, Elasticsearch jej detekuje a vyřadí z provozu. Data pak rozdělí mezi zbylé uzly tak, aby byla zajištěna co nejvyšší dostupnost a data zůstala v bezpečí.

Fulltextové vyhledávání.

Elasticsearch využívá k vyhledávání Apache Lucene, což je patrně nejvýkonnější fulltextové vyhledávání dostupné v rámci open source software. Vyhledávání nabízí podporu více jazyků, vyhledávání na základě geografické polohy, vyhledávání podobných nebo příbuzných záznamů, vyhledávání ve stylu „měli jste na mysli“. Lze jej také využít k inteligentnímu automatickému doplňování formulářů na webu.

RESTful API.

Elastic využívá API – téměř každá akce může být provedena pomocí dokumentu ve formátu JSON, který je zasílán přes HTTP. Pro mnoho programovacích jazyků také existují knihovny zjednodušující práci s Elasticsearch.  Elasticsearch je vyvíjen společně s enginem pro sběr a analýzu dat s názvem Logstash, analytickou a vizualizační platformou s názvem Kibana (software) a se sbírkou zjednodušených datových přepravců Beats.

Způsob uložení dat.

Elasticsearch je bezschémovou databází. Není proto třeba definovat strukturu databáze, protože ta se vytvoří sama na základě vložených dat.

Komunikace s Elasticsearch.

Komunikace probíhá přes HTTP – například mazání probíhá pomocí HTTP metody DELETE. Požadavky i odpovědi se zasílají ve formátu JSON. Díky tomu je možné Elasticsearch využívat v jakémkoli programovacím jazyce.

Instalace.

Elasticsearch vyžaduje instalaci Java Runtime Environment (JRE), verze 8 či vyšší. Nejprve je nutné stáhnout aktuální distribuci z oficiálního webu http://www.elasticsearch.org/download/ ve formě archivu nebo spustitelného souboru. Poté stačí spustit skript elasticsearch ve složce bin, v případě Unixu s parametrem -f. K dispozici jsou také balíčky DEB a RPM pro uživatele Linuxu.

Příklad stažení a spuštění.

# Stažení  Služba po spuštění vypisuje (loguje) na konzoli informace o tom, co v rámci spuštění proběhlo. Pokud poslední hláška je „started“, je to indikací toho, že byla úspěšně rozběhnuta.  To, že spuštění proběhlo v pořádku, lze ověřit zadáním příkazem codice_1, případně zadáním adresy http://localhost:9200/ do webového prohlížeče. Výsledkem je JSON.

Nástroje usnadňující práci s Elasticsearch.

Důležitým nástrojem, který umožňuje snadné prohledávání dat, je Elastic HQ. Dostupný je na adrese https://web.archive.org/web/20140810235654/http://www.elastichq.org/app/index.php a celý je napsaný v JavaScriptu. Běží tedy kompletně ve webovém prohlížeči a přitom jej není třeba instalovat. Stačí zadat adresu, na které je Elasticsearch dostupný, a hned je možné prozkoumávat cluster včetně jednotlivých uzlů.  Dalším nástrojem, který může usnadnit práci s Elasticsearch, je doplněk pro prohlížeč Chrome Postman. Ten umožňuje zasílat HTTP požadavky, vybírat druh požadavku (POST, GET atd.), podporuje zvýrazňování syntaxe textu ve formátu JSON a umožňuje procházet historii zaslaných dotazů.

Příklady použití.

# Vytvoření indexu

Použití.

Elasticsearch využívají například následující servery: GitHub, Foursquare, SoundCloud nebo StackOverflow.

Elasticsearch je v informatice název fulltextového vyhledávače vycházejícího z Apache Lucene. Disponuje RESTful rozhraním a nabízí vysokou dostupnost, rychlost a škálovatelnost. Je vyvíjený v Javě a komunikovat s ním lze pomocí webového rozhraní. Je šířen zdarma pod licencí Apache.

Elasticsearch is a search engine based on the Lucene library. It provides a distributed, multitenant-capable full-text search engine with an HTTP web interface and schema-free JSON documents. Elasticsearch is developed in Java. Following an open-core business model, parts of the software are licensed under various open-source licenses (mostly the Apache License), while other parts fall under the proprietary ("source-available") "Elastic License". Official clients are available in Java,.NET (C#), PHP, Python, Apache Groovy, Ruby and many other languages. According to the DB-Engines ranking, Elasticsearch is the most popular enterprise search engine followed by Apache Solr, also based on Lucene.


Původ.

Původ a život reptiliánů na Zemi bývá vysvětlován hned několika hlavními teoriemi. Podle jedné z nich jde o bytosti žijící v podzemních městech v dutinách hlubin Země. Dle některých tvrzení tam takto žijí už dlouhé miliony let. Jiné teorie je označují za bytosti příchozí z planet jiných solárních systémů. Další možností je jejich existence v jiné realitě nebo dimenzi, ze kterých mohou volně přecházet do naší reality.

Vzhled.

Údajní svědkové uvádí, že reptiliáni jsou většinou většího vzrůstu, sportovní postavy, bez srsti, bezocasí, pokrytí šupinami a odpovídající ještěří barvy ve spektru od hnědé po zelenou. Obličej pak připomíná ještěra – svislé zorničky, velké oči, plochý nos a malé nebo nezřetelné uši.

Zastánci teorie.

Prvním známým člověkem, který se reptiliány šířeji zabýval, byl v devadesátých letech John Rhodes. Vytvořil i web „Reptiloids Research Center“, který má za úkol hromadit záznamy o těchto tvorech.  Známým zastáncem reptiliánů je bývalý hlasatel sportovních zpráv pro BBC a známý konspirátor David Icke. Jedna z mnoha jeho konspiračních teorií mluví o rase s ještěří podobou, jež bývá v jeho vyjádřeních označována jako „reptiliánská“. Ta prostřednictvím kříženců ještěří a lidské rasy ovládá světový řád a to mimo jiné tím, že vytváří a kontroluje média, vlády, armády, bankovní i obchodní sektor. Za zástupce těchto kříženců přitom považuje všechnu aristokracii i vládnoucí politiky (zmiňován bývá například George Washington, George W. Bush nebo britská královna Alžběta II.). Tuto rasu také spojuje se vznikem skupiny Iluminátů a prohlašuje, že jejich cílem je ovládnout lidstvo. V roce 2016 přednášel o svých domněnkách v rámci svého turné i na konferenci pořádané v Praze.  Někteří autoři včetně Ickeho spojují reptiliány s Mezopotámskými bohy Anunnaky. Odkazují přitom na dezinterpretace špatných překladů sumerských hliněných tabulek záhadologem Zechariem Sitchinem, který zmiňuje, že Anunnakové, přicházející z vesmíru z planety Nibiru, byli odlišného vzhledu než Sumerové, kteří jim měli sloužit jako otroci pro těžbu zlata. Nutno podotknout, že Anunnakové se v sumerské literatuře skutečně objevují a v době babylonské byli původně božstvy plodnosti, která vládla podsvětí.

Reptiliáni v kultuře.

Reptiliáni se pravidelně objevují ve sci-fi nebo hororové literatuře i ve filmové tvorbě. V povídce Bezejmenné město se o nich zmiňuje již H. P. Lovecraft. Děj popisuje fiktivní město v poušti, které mělo být obýváno rasou ještěřího vzezření, která se před postupující pouští ukryla do hlubin Země a stále tam žije. Národ reptiliánů žijící v hlubinách Země známý jako Siluriané se objevil například v britskéch sci-fi seriálu Doctor Who. Humaniodní ještěři jsou v tomto seriálu zobrazováni i ve více formách a druzích. Ještěří humanoidi se také v několika formách objevili ve slavném seriálu Star Trek.  Lidé ještěřího vzezření jsou také nedílnou součástí širokého spektra bytostí vytvořených pro fantasy RPG Dungeons and Dragons a objevují se i mezi postavami v komiksech vydávaných společností Marvel.

Reptiliáni (nebo také "Reptoidi") jsou fiktivní národ bytostí ještěřího vzhledu. Příběhy o nich bývají součástí sci-fi románů i pseudovědních teorií a konspirací. Jejich definice díky tomu není příliš jednotná.

Reptilians (also called reptoids, lizard people, reptiloids, saurians, draconians) are purported reptilian humanoids that play a prominent role in fantasy, science fiction, ufology, and conspiracy theories. The idea of reptilians was popularised by David Icke, a conspiracy theorist who claims shape-shifting reptilian aliens control Earth by taking on human form and gaining political power to manipulate human societies. Icke has stated on multiple occasions that many world leaders are, or are possessed by, so-called reptilians.


Kvalifikované týmy.

Pozn.: pokud by Ligu mistrů AFC vyhrál tým z Japonska, na turnaj by se kvalifikoval poražený finalista místo vítěze J. League 1 (aby Japonsko nemělo z konfederace AFC dvojí zastoupení).

Stadiony.

V červnu 2016 byly vybrány jako dějiště MS klubů 2016 stadiony Suita City Football Stadium ve městě Ósaka a International Stadium Yokohama ve městě Jokohama.

Pravidla.

Pro vyřazovací zápasy platí:  Pro zápasy o 5. a 3. místo platí:

Využití videa.

FIFA během turnaje zavedla (poprvé v historii) využití videozáznamu pro posouzení sporných situací (např. platnosti gólů, penaltových faulů, udělení červených karet apod.). Proškolený videoasistent (anglicky VAR – video assistant referee) má v operační místnosti přístup k vysílanému TV signálu a záběrům kamer a v případě potřeby může komunikovat na dálku s hlavním rozhodčím o klíčových verdiktech. Finální rozhodnutí spočívá nadále na hlavním rozhodčím, videoasistent má pomocnou roli jako pomezní a čtvrtý rozhodčí. Poprvé pomoc videoasistenta využil na turnaji maďarský rozhodčí Viktor Kassai během semifinálového zápasu mezi týmy Atlético Nacional a Kašima Antlers (0:3), kdy konzultoval sporný zákrok v pokutovém území, za nějž poté nařídil pokutový kop ve prospěch japonského mužstva (Kašima Antlers).  Role videoasistenta v zápasech má být během dvou let nadále testována ve 12 zemích: Austrálii, Brazílii, Belgii, České republice, Francii, Německu, Itálii, Mexiku, Nizozemsku, Portugalsku, Kataru a USA.

Zápasy.

Uvedené termíny jsou v místním čase Japan Standard Time (). Los proběhl 21. září 2016 v 11:00 SELČ () v sídle FIFA ve švýcarském Curychu.

Mistrovství světa ve fotbale klubů 2016 (oficiálně FIFA Club World Cup Japan 2016 presented by Alibaba E-Auto, japonsky Alibaba E-Auto プレゼンツ FIFAクラブワールドカップ ジャパン2016) se hrálo v termínu 8. – 18. prosince 2016 v Japonsku. Byl to 13. ročník MS klubů, ve kterém se střetává šest vítězů jednotlivých nejvyšších kontinentálních soutěží a vítěz ligy pořadatelské země. Poprvé v historii soutěžních utkání zavedla FIFA využití videozáznamu pro posouzení sporných situací.

The 2016 FIFA Club World Cup (officially known as the FIFA Club World Cup Japan 2016 presented by Alibaba YunOS Auto for sponsorship reasons) was the 13th edition of the FIFA Club World Cup, a FIFA-organised international club football tournament between the winners of the six continental confederations, as well as the host nation's league champions. The tournament was hosted by Japan. Real Madrid won their second Club World Cup, defeating hosts Kashima Antlers in the final.


Klubová kariéra.

Začátky.

Aleix Vidal se narodil v městě Valls, které se nachází v provincii Tarragona, a právě za jejich tým si poprvé kopl do míče jako registrovaný fotbalista. Po pouhém roce však zamířil do výběru Infantil B v FC Barcelona, kde se potkal s Jordim Albou. Hned po roce se však znovu stěhoval a to do Cambrils, než zamířil do Gimnàsticu. Dva roky pak působil v mládežnických výběrech Realu Madrid, než se dostal do Reusu, odkud zamířil do Espanyolu.  Za něj však v prvním roce neodehrál ani jeden zápas a zamířil na hostování do Dammu. Nadcházející rok však nebyl o moc lepší a po dvou startech byl poslán na hostování do farmářského celku Pobla de Mafumet CF. 31. srpna 2009 přestoupil znovu do Nàsticu, jak se celku z Tarragony přezdívá, nicméně v létě nadcházejícího roku na něj čekalo angažmá v rezervě RCD Mallorca a působení ve třetí nejvyšší španělské soutěži. Uprostřed června roku 2011 vystřídal rezervu, když přestoupil do UD Almería.

UD Almería.

Zde už si konečně připsal seniorský debut a to hned 27. srpna téhož roku v duelu s Córdobou. Do áčka byl definitivně přesunut po odchodu Alberta Crustata do Wiganu, po němž zdědil i číslo 8. Ve své druhé sezoně už Vidal odehrál 37 zápasů, z nichž 30 bylo v základní sestavě. Celkem nasbíral téměř 2 600 odehraných minut a na návratu do La Ligy po dvou letech tak měl obrovský podíl.  6. srpna 2013 prodloužil Vidal smlouvu do roku 2017 a mezi španělskou elitou si připsal premiéru o 8 dní později, v zápase s Villarrealem. V něm se objevil v základní sestavě, avšak prohře 2:3 na domácím stadionu nezabránil. První gól zaznamenal o necelý měsíc později, při porážce 2:4 od Atlética Madrid.

Sevilla FC.

16. června roku 2014 Vidal přestoupil za částku 3 miliony eur do Sevilly, kde podepsal čtyřletý kontrakt. Hned 12. srpna si na Cardiff City Stadium zahrál v prestižním utkání o Superpohár UEFA proti Realu Madrid. Po šestašedesáti minutách jej vystřídal další debutant, Iago Aspas. Ani jeden z nich však nezvrátil prohru 0:2. O 11 dní později se ale Aleix mohl radovat z první branky pro Los Nervionenses, když otevíral skóre domácího utkání s Valencií, jenž nakonec skončil remízou 1:1.  7. května nastoupil k zápasu proti ACF Fiorentina v rámci semifinále Evropské ligy a poněkolikáté to bylo na pozici pravého beka, kde jej kouč Unai Emery začal využívat. Před svým odchodem ze hřiště v 58. minutě, kdy jej nahradil Coke, stihl dát dvě branky a nahrát na třetí, jejímž autorem byl Kevin Gameiro, a vysokou měrou se tak podílel na výhře 3:0. O dvacet dní později naskočil i do varšavského finále proti FK Dněpr Dněpropetrovsk, které skončilo výhrou Sevilly 3:2.

FC Barcelona.

Po sezóně 2014/2015 jej za částku 18 milionů eur + bonusy koupil čerstvý vítěz Ligy mistrů UEFA 2014/2015 FC Barcelona. Za Barcelonu však mohl nastoupit až v lednu 2016, neboť katalánský klub měl do konce kalendářního roku 2015 zákaz registrování hráčů, který dostal jako trest za porušení pravidel FIFA týkajících se přestupů mladých hráčů.

Reprezentační kariéra.

Vidal si 30. prosince roku 2013 odbyl debut za katalánskou reprezentaci, když na Estadi Olímpic Lluís Companys odehrál druhý poločas utkání s Kapverdami, které domácí vyhráli 4:1.  26. května 2015 byl společně se spoluhráčem ze Sevilly Sergiem Ricem poprvé povolán do španělského národního A-týmu pro přátelský zápas s Kostarikou a kvalifikační zápas na EURO 2016 proti Bělorusku. Debutoval 11. 6. 2015 v utkání proti Kostarice (výhra 2:1).

Úspěchy.

Klubové.

Sevilla FC

Aleix Vidal Parreu [alejš vidal] (* 21. srpna 1989, Valls, Španělsko) je španělský fotbalový záložník či obránce a reprezentant, od léta 2018 hráč Sevilly. Mimo Španělsko působil na klubové úrovni krátce v Řecku, jinak je spíše známý svým působením v Almeríi a později v Seville, se kterou se probojoval až do finále Evropské ligy 2014/2015, v němž jeho tým porazil ukrajinský klub FK Dněpr Dněpropetrovsk 3:2.

Aleix Vidal Parreu (born 21 August 1989) is a Spanish professional footballer who plays for Alavés on loan from Sevilla. Mainly a right-back and a player of great speed, he can also operate as a right winger.


Přehled.

Godot si klade za cíl nabídnout plně integrované vývojové prostředí pro hry. Umožňuje vývojářům vytvořit hru od začátku aniž by bylo třeba dalších nástrojů na rozdíl od nástrojů pro tvorbu obsahu (vytváření graficky, hudby atd). Architektura hry je postavena na konceptu vnořených „scén“ v hierarchii stromu. Všechny herní zdroje, od skriptů po grafiku, jsou uloženy na disku jako součást souborového systému počítače (spíše než databáze). Toto řešení ukládání dat je použito kvůli jednodušší spolupráci týmu vývojářů pomocí řízení verzí.

Programování.

Hry v Godotu jsou vytvořeny buď v C++ nebo pomocí vlastního skriptovacího jazyka s názvem GDScript, vysokoúrovňový, dynamicky psaný programovací jazyk velmi podobný Pythonu. Na rozdíl od toho Pythonu, GDScript má striktní deklarování proměnných a je optimalizována pro architekturu Godota na bázi scén. Vývojáři Godotu uvedli, že testovali mnoho alternativních skriptovacích jazyků třetích stran předtím, než se rozhodli pro použití vlastního jazyka pro lepší optimalizaci a integraci editoru.  Godot je dodáván s editorem kódu s automatickým odsazováním, zvýrazněním syntaxe a našeptávačem. Je také vybaven ladicí funkcí s možností nastavit breakpointy a animační program.  Godot má také svůj vlastní vestavěný fyzikální engine pro 2D i 3D mód, který podporuje detekci kolizí, tuhé těleso, statické tělo, postavy, vozidla, raycasts a klouby.

Vykreslování.

Grafický engine používá OpenGL ES 2.0 pro všechny podporované platformy. Engine podporuje průhlednost, normal mapping, specularity, dynamické stíny pomocí stínových map a celoobrazovkové efekty aplikované po zpracování jako FXAA, bloom, DOF, HDR, gama korekce a mlhu.  Godot používá zjednodušenou jazyk pro psaní shaderů, který se podobá GLSL. Shadery můžete využít k texturování, 3D vykreslování, jakož i k 2D vykreslování. Tyto shadery jsou rozděleny na Vertex a fragment oddíly. Je zde také možnost vytvořit stínovacích manipulací uzlů ve vizuálním editoru.  Godot má 2D grafický engine, který může fungovat nezávisle na druhém 3D enginu. Příklady funkcí 2D enginu zahrnuje světla, stíny, shadery, GUI, Sprity, skládání dlaždic, paralaxní scrolling, polygony, animace, fyziku a částice. Je také možné míchat 2D s 3D nebo 3D s 2D pomocí tzv. výřezu uzlů.  Godot obsahuje zabudovaný systém pro animace s GUI pro editaci kosterních animacích, mixování, animační stromy, morfování a realtime filmové scény. Vzhledem ke konstrukci založené na uzlech,a téměř jakákoli proměnná definována nebo vytvořený jako herním entita může být animována.

Platformy.

Godot podporuje nasazení na různých platformách. V rámci projektu, má vývojář možnost vydání na do mobil, web, stolní počítače a konzole. Godot také slouží ke specifikaci komprese textur a nastavení rozlišení pro každou platformu kterou hra podporuje.  V současné době mezi podporované platformy patří Windows, OS X, Linux, FreeBSD, Android, iOS, BlackBerry 10, HTML5, PlayStation 3, Playstation Vita a Nintendo 3DS. K dispozici je také podpora ve vývoji pro Runtime Windows.

Historie.

Vývoj Godotu zahájil Juan „reduz“ Linietsky a Ariel „punto“ Manzur v roce 2007. V únoru 2014 byl zdrojový kód Godotu uvolněn pro veřejnost na GitHub v rámci licence MIT.  Dne 15. prosince 2014, Godot dosáhl verze 1.0, ta označuje první stabilní verzi a bylo v ní doplněn lightmapping, podpora navmesh a dalších shaderů.  Dne 21. května 2015, byly vydána verze 1.1, s mnohem lepším automatickým dokončováním v editoru kódu, vizuálním shader editorem, novým API pro operační systém pro správu obrazovky a okna s podporu multi-monitorů, přepsaným 2D enginem, novou 2D podporou pro navigačních polygonů, mnohem lepší mixérem COLLADA vývozce a novým temným vzhledem. Nový 2D engine zahrnuje shadery, materiály, nezávislé Z-uspořádání per-uzel, světla, stíny s polygonální uzávěrů, normální mapování, back-buffer skládání vylepšená podpora izometrických dlaždic a podpora distance-field fontů.  Dne 4. listopadu 2015, se Godot připojil k Software Freedom Conservancy.  Dne 22. června 2016, Godot obdržel 20 000 dolarů od Mozilla Open Source Support (MOSS) v rámci ocenění "Mise Partners", které mají být použity k přidání WebSocketů, WebAssembly a podpory WebGL 2.0.  Verze 3.0 byla vydána 29. ledna 2018, přidává vylepšené 3D vykreslování, podporu VR, a podporu C# (přes Mono). Také byl nahrazen zabudovaný 3D fyzický backend Bullet fyzickou engine.

Seznam her.

Mnoho her od OKAM Studio bylo vytvořeno pomocí Godot engine. Existuje také mnoho komunitně vyvíjených open-source her.

O názvu.

Hlavní vývojář Juan Linietsky uvedl v prezentaci, že název Godot souvisí s hrou od Samuela Becketta Čekání na Godota, neboť představuje nikdy nekončící přání přidávat nové funkce do enginu, tak aby se dostat blíže ke kompletnímu produkt, kterým ale nikdy nebude.

Godot je 2D a 3D multiplatformní open source herní engine pod licencí MIT vyvinutý komunitou, byl interně používán v několika společnostech v Latinské Americe, předtím než byl uvolněn jako open-source a zpřístupněn veřejnosti. Vývojové prostředí běží na Windows, macOS a Linux (oba 32 a 64 bit) a může vytvářet hry cílené na PC, konzole, mobily a webu.

Godot is a 2D and 3D, cross-platform, free and open-source game engine released under the MIT license. It was initially developed for several companies in Latin America prior to its public release. The development environment runs on multiple operating systems including Linux, macOS, and Windows. Godot can create games targeting PC, mobile, and web platforms.


Význam.

Samotný postoj má sklon reagovat na předměty, osoby, situace a na sebe sama. Postoje jsou součástí osobnosti, souvisí s chápáním, myšlením a cítěním. Postoje jsou hodnotící, indikují pocity ve vztahu k určité záležitosti. Postoje většinou vycházejí z hodnotové soustavy člověka.  Hlavní funkce postojů je připravenost k jednání (není třeba se vždy znovu promýšlet, zda vynést smetí do tříděného smetí, pokud člověk má pozitivní postoj k třídění, pak již automaticky odpad třídí bez opětovného přemýšlení). Hlavní důvod, proč jsou intenzivně zkoumány postoje v marketingu a aplikovaných sociálních vědách je ten, že podle nich lze ve velké části případů předvídat lidské chování.

Získávání postojů.

Vědomosti, dovednosti a postoje lidé získávají v průběhu života a to vzděláváním a sociálními vlivy jako např. sociální kontakty, zvyšování skupinové soudržnosti.

Složky postojů.

Všechny postoje jsou relativně trvalé. Obsahují v sobě složku:

Měření.

Postoje lze měřit a to kvantitativně, tak že se utvoří škály, analyzuje se obsah podle vztahu k hierarchii hodnot, použije se sémantický diferenciál, sociometrie nebo Bogardova škálu sociální vzdálenosti.

Dělení postojů.

Postoje jsou dále děleny dle různých kritérií:

Odůvodněné jednání.

Chováme se předvídatelně a rozumně, bereme v úvahu informace, které jsou nám dostupné a důsledky našeho jednání. Výsledky vyjadřujeme když hovoříme o svých úmyslech, ale někdy už ne, máme-li popsat naše postoje. Úmysly se formulují na základě dvou zdrojů, kterými jsou postoje člověka a jeho vnímání sociálních faktů. Abychom jednali ve shodě se svými vyjádřenými postoji, tyto dva faktory se musí spojit.

Změna postoje.

K tomu, abychom změnili postoj, se nás obvykle někdo snaží přesvědčit - tzn. poskytuje nám informace, které mají k této změně dopomoci. Toto přesvědčování může být verbální nebo implicitní (tento druhý způsob je využíván hlavně v reklamě - je všude kolem nás, takže si ani neuvědomujeme, že jsme neustále k něčemu přesvědčováni).  Pro rozhodnutí změnit postoj je důležitá kredibilita zdroje - tzn. jak je osoba (nebo časopis, kniha...), která informace poskytuje, důvěryhodná, zda je to expert v oblasti, o níž hovoří, a také to, jak publiku připadá atraktivní. Po čase ale člověk zapomene, odkud daná informace pochází, a bude ji považovat za důvěryhodnou, i když ve skutečnosti tomu tak třeba není. To, jaké informace budeme někomu sdělovat, záleží hlavně na tom, komu jsou určeny. Je možné si vybrat ze dvou cest: z centrální a periferní. Centrální cesta zpracovává fakta - je tedy náročnější, protože přesvědčovaný člověk si dané informace a argumenty musí promyslet, ovšem pokud už postoj změní, tato změna je dlouhodobá. Naopak periferní cesta jde přes emoce - je tedy mnohem jednodušší, lidé takto informace zpracovávají častěji, ale pokud svůj postoj změní, obvykle je tato změna pouze krátkodobého charakteru. Zde záleží na složitosti informace - pokud je jednoduchá, k jejímu pochopení postačí audio nebo video, ale pokud je složitější, nejlepší je psaná forma, protože člověk má možnost se k nejasným částem vrátit a znovu se nad nimi zamyslet. Je velice důležité znát ty, k nimž se má dané sdělení dostat - na publiku závisí, jakým způsobem jim budeme informace sdělovat: lidé vzdělaní budou k přesvědčení vyžadovat fakta a ideálně oboustrannou argumentaci (tzn. uvést argumenty pro i proti) - půjdou tedy centrální cestou, naopak lidé nevzdělaní se spíše nechají přesvědčit něčím, co bude útočit na jejich city. To, zda sdělení publikum vůbec zaznamená a bude ho sledovat, potom závisí na tom, jak moc se ho dané téma týká.

Na čem závisí změna postoje.

Změnit postoj znamená změnit naše chování a je to i naopak, jestliže se naše chování změní, změní se i naše postoje.

Postoj je názor nebo připravenost k činu ve vztahu s určitým problémem nebo volbou. Postoje jsou důležitou složkou komunikace. Kromě toho, že je zaměřen na problém či volbu, zahrnuje v sobě i určitou míru intenzity, která je tvořena činiteli:

A propositional attitude is a mental state held by an agent toward a proposition. Linguistically, propositional attitudes are denoted by a verb (e.g. "believed") governing an embedded "that" clause, for example, 'Sally believed that she had won'.