Společenské a doprovodné akce.

Společenské akce.

Air Asia Airlines, představili nové barevné řešení jednoho svého stroje z leteckého parku. Za účasti týmu Williams dostalo jedno z letadel stejné zbarvení jako přilba pilota Nica Rosberga. Grand Prix Malajsie byla doprovázena také slavnostním banketem, za účasti jezdců, konstruktérů a šéfů týmů. Večerem provázela známa Paula Malai Ali z brunejské televize, kde uvádí pořad ESPN Star Sports. Mezi hosty byl i známý fotograf Steve Slater, Tony Fernández špičkový hráč baseballu z Dominikánské republiky nebo malajsijský modní návrhář Bernard Chandran. Stejně jako v Austrálii tak i v Malajsii bylo vybráno deset dívek, které se utkaly o titul Formula Una. Všechny dívky byly vybrány v Singapuru a vítězkou se stala 18letá studentka Jamie Lee Franklandová. Do finále v San Paulo se kvalifikovala Lutfiah Abdul Jabbarová, 25letá modelka ze Singapuru.

Závody.

Součásti jubilejního desátého ročníku Grand Prix Malajsie byl i závod asijské série GP2, prvnímu závodu dominoval ruský pilot stáje Campos, Vitalij Petrov. V nedělnímu sprintu se pak nejlépe dařilo japonskému pilotovi Kamuj Kobajašimu. Další sérií, která se v Malajsii představila, byla Speedcar Series ve které startuje řada bývalých hvězd formule 1, jako Stefan Johansson, Alex Yoong, Gianni Morbidelli, Jean Alesi, Johnny Herbert, Christian Danner, Heinz-Harald Frentzen nebo Jacques Villeneuve. Na trati v Sepangu si prvenství z prvního závodu odnesl, bývalý pilot Ferrari Jean Alesi a ve druhé jízdě zvítězil Uwe Alzen. Dalším zpestřením závodního víkendu byl asijský Porsche Carrera Cup, ve kterém se o prvenství v obou jízdách podělili Christian Menzel a Darryl O’Young. Další asijskou sérii byla formule BMW, v prvním závodě zvítězil Ross Jamison a ve druhé jízdě zvítězil Simon Moss.

Průběh závodu.

Tréninky.

Na nově položeném asfaltovém koberci se vozy z počátku potýkali s nedostatečnou přilnavostí. Nejlépe si s tím poradili oba piloti stáje Ferrari, Felipe Massa nadělil svému stájovému kolegovi nečekaně 1,067 sekundy. Je ovšem třeba zdůraznit, že Kimi Räikkönen odjel pouze 8 kol, poté zůstal stát na trati s prázdnou nádrží, dle vyjádření vedení stáje nefungovalo radiové spojení mezi Kimiho vozem a jeho závodním inženýrem. Na trati se odehrávala spousta zajímavých okamžiků. Nejprve Adrian Sutil odstoupil pro poruchu motoru, následně měl problémy David Coulthard, když se po přejetí obrubníku úplně rozsypalo přední zavěšení jeho Red Bullu. Vzhledem k tomu, že i v Austrálii stáj Red Bull měla problémy s křehkostí vzpěr předního zavěšení, byly vozy pod drobnohledem sportovních komisařů, kteří dokonce zvažovali možnost zákazu startu pro Red Bull v GP Malajsie. Oba jezdci stáje Williams se nedokázali vyrovnat s nízkou přilnavosti a Nico Rosberg se na přední pozice dostal jen díky nestandardně měkké směsi pneumatik.  Ve druhém tréninku k sobě měla první trojice jezdců (Hamilton, Massa a Räikkönen) mnohem blíže (všichni tři se vtěsnali do 0,373s), než jak tomu bylo v ranním tréninku. Jenson Button na čtvrtém místě ztrácel již téměř jednu sekundu. Nečekaný výpadek měl druhý pilot McLarenu Heikki Kovalainen, který dosáhl jen na sedmou příčku. Stejně překvapující jako čtvrtá příčka Hondy je i umístění Sebastiana Vettela na pátém místě. Během tréninku se dokonce vůz Toro Rosso německého pilota držel dlouhou dobu na druhé příčce, zatímco jeho týmový kolega Bourdais nedokázal zajet jediné měřené kolo. Do první desítky se dostal i velmi vyrovnaně jezdící Giancarlo Fisichella, který tak znovu deklasoval svého týmového kolegu Adriana Sutila.  Skvěle si počínal i Fisichelluv krajan Jarno Trulli, který svou Toyotu dovezl na šestou příčku a předčil tak jak McLaren Heikki Kovalainena tak obě BMW. Robert Kubica, lepší z obou pilotů BMW zajel osmý čas, zatímco Nick Heidfeld dosáhl pouze na 13. příčku, kterou uhájil jen těsně před dvojicí jezdců z Renaultu (Alonso a Piquet). Vozy Williams znovu nedokázali najít recept na nedostatečnou přilnavost a obsadili 10. respektive 12. místo (Nakadžima a Rosberg). Poslední příčky patřily vozům Super Aguri a Red Bull, dokonce David Coulthard pod vlivem dopoledních problémů s předním zavěšením, na trať nevyjel.  Nick Heidfeld překonal obě Ferrari ve třetím a posledním tréninku na Grand Prix Malajsie. Pilot stáje BMW Sauber se do čela vyhoupl v samém závěru tréninku a odsunul tak Felipe Massu i Kimi Raikkonena, kteří dominovali z velké části celému rannímu tréninku. Stejně jako v Melbourne se vozy stáje McLaren v této části tréninku na trati příliš neobjevily, Lewis Hamilton a Heikki Kovalainen se umístili na 11. respektive 16. místě. Na čtvrtém místě se umístil Jarno Trulli následován oběma vozy Red Bull Marka Webbera a Davida Coultharda. Určitým překvapením bylo sedmé místo Nelsona Piqueta, který tak po nezdaru v Austrálii překonal svého týmového kolegu Alonsa o tři desetiny sekundy. Brazilec ze stáje Renault získal náskok v prvním sektoru svého posledního kola, ale chyboval v zatáčce 5 a 6. Jenson Button (Honda), Sebastian Vettel (Toro Rosso) a Timo Glock (Toyota) zkompletovali top ten.

Kvalifikace.

Nad kvalifikaci visela hrozba deště a značný zmatek ve stanovení předpovědi. Dle oficiálních údajů se měl déšť spustit na trať 30 minut od startu kvalifikace, zatímco tým Renault informoval své jezdce, že déšť se spustí za sedm minut. Diváci na trati dostali informaci o 20 minutách do začátku deště. Proto se na trať postupně vydávali všichni jezdci, aby nepromarnili šanci na dobrý čas. V první části kvalifikace se o nejlepší čas přetahovali jezdci Ferrari a McLarenu. Nejprve se na čele střídali Massa a Räikkönen, nakonec se smál ten třetí vzadu, rychle jezdící Kovalainen. Již se zdálo, že jsou karty rozdané, ale šest minut před koncem se do čela dostal nenápadně jezdící Trulli, kterého již nikdo nepřekonal. Do další části kvalifikace nepostoupili dle očekávání oba piloti Super Aguri Anthony Davidson (22.) a Takuma Sato (20.), dále Adrian Sutil na Force India (21.), Sébastien Bourdais s Toro Rosso (19.), Kazuki Nakajima Williams (18.), kterého navíc čekal trest v podobě odsunutí o 10. míst na startu za kolizi s Kubicou z předchozí Grand Prix. Jen těsně se do druhé části nedostal Giancarlo Fisichella, kterého překonal o 4 desetiny Barrichello.  Druhá část kvalifikace měla velice podobný průběh jako první. Nejprve se o vedení přetahovali jezdci McLarenu a Ferrari, ale s blížícím se závěrem se vpředu začala objevovat i jiná jména. Ta pravá bitva se strhla až v samotném závěru, kdy do konce zbývaly pouhé dvě minuty. Postup do poslední části a právo bojovat o pole positions si zajistili Raikkonen, Massa, Hamilton, Kovalainen, Heidfeld, Kubica, Trulli, Glock, Alonso a Webber.  Nad trati v Sepangu byla stále hrozba přeháňky a tak týmy stále spekulovaly nad volbou pneumatik. Před startem do třetí a závěrečné části kvalifikace se na konci pitline seřadily vozy McLaren, Ferrari a BMW. Ale počáteční snaha o zajetí nejlepšího času se díky špatné předpovědi počasí proměnila vniveč a o pole se bojovalo, jak je už zvykem, v závěrečných kolech. Nejprve šel do čela Räikkönen, ale Massa ho překonal o půl sekundy. Druhou řadu si zajistil McLaren v pořadí Kovalainen - Hamilton, ale oba byli nakonec potrestání posunutím o pět míst na startu za extrémně pomalou jízdu na trati, poté co oba absolvovali své kvalifikační kolo. Na třetí místo se tak dostal Jarno Trulli a ze čtvrtého startoval Robert Kubica.

Závod.

Nejlépe odstartoval Räikkönen, který se před první zatáčkou dostal na úroveň týmového kolegy Massy. Nakonec však nepokoušel osud a nechal Massu před sebou. Za zády obou vozu Ferrari se do prekérní situace dostal ze třetí pozice startující Trulli, oba jezdci stáje BMW se ho snažili předjet, ale Ital se nevzdal a svou pozici uhájil. Nejhůře z této trojice dopadl Heidfeld, který se lehce dotkl předního kola Trulliho Toyoty a navíc ztratil další dvě pozice. Ze zadních pozic se dopředu prodral Hamilton a Coulthard, oba si tak polepšili o čtyři místa. Bourdais se po smyku v šesté zatáčce dostal mimo trať a závod tak pro něj skončil. Dalším nešťastníkem byl Timo Glock, kterého zezadu podebral Nico Rosberg a přerazil mu závěs, zatímco Rosbergovi v boxech vyměnili poškozený nos a pokračoval v jízdě. Počínaje 17. kolem začaly první zastávky v boxech. jako první ke svým mechanikům zamířili Massa, Trulli a Heidfeld. Na tento okamžik čekal Räikkönen a snažil se zajíždět co nejrychlejší kola, tak aby se po své zastávce dostal před Massu. Räikkönenovi jeho strategie vyšla dokonale, po své zastávce se dostal před Massu a po zajeti Kubici do boxu se ujal i vedení. První zastávka se nevydařila Hamiltonovi, který se u mechaniků zdržel přes 41 sekund, na vině byla poškozená matice, která nešla povolit. Felipe Massa po 30. kolech ztrácel na svého kolegu již 4,9 sekundy a ve snaze dohnat tuto ztrátu chyboval a dostal se do kačírku, ze kterého se již nedostal. Na druhé místo se tak dostal Kubica, na třetí místo se díky pozdější zastávce dostal Kovalainen, čtvrtý byl skvěle jezdící Trulli, který dokázal odrazit i útok Lewise Hamiltona. Až šestý byl Heidfeld s druhým vozem BMW. Sedmým místem získal první body sezóny i Mark Webber. Jeden bod vybojoval i Alonso s vozem Renault.

Nejrychlejší kolo.

Nick Heidfeld- BMW Sauber F1.08-1:35.366  Vývoj nejrychlejšího kola

Vedení v závodě.

Průběh závodu kolo za kolem

Postavení na startu.

Felipe Massa- Ferrari-1:35.748

Grand Prix Malajsie 2008 ( X Petronas Malaysian Grand Prix ) druhý závod 59. ročníku mistrovství světa vozů Formule 1, historicky již 787. grand prix, se uskutečnil na trati Sepang nedaleko města Kuala Lumpur. V dějišti Grand Prix Malajsie panovaly přímo tropické podmínky, teplota vzduchu byla 31 °C, teplota trati 45 °C a vlhkost 71 %.

The 2008 Malaysian Grand Prix (formally the X Petronas Malaysian Grand Prix) was a Formula One motor race held on 23 March 2008 at the Sepang International Circuit, Sepang, Malaysia. It was the 2nd race of the 2008 Formula One season. The 56-lap race was won by Kimi Räikkönen for the Ferrari team after starting from second position. Robert Kubica finished second in a BMW Sauber car, with Heikki Kovalainen third in a McLaren.


Souvislosti.

Základní Wi-Fi.

Konvenční Wi-Fi sítě jsou obvykle založeny na přítomnosti řídících zařízení známých jako bezdrátové přístupové body. Tato zařízení obvykle kombinují tři základní funkce – fyzickou podporu pro bezdrátové a kabelové sítě, přemosťování (bridgování) a směrování (routování) mezi zařízeními v síti a služby pro přidání a odebrání zařízení ze sítě.  Typická domácí Wi-Fi síť zahrnuje notebooky, tablety a telefony, dále zařízení jako jsou moderní tiskárny, hudební zařízení a televize. Většina Wi-Fi sítí je nastavena do režimu infrastruktura, kde přístupový bod (AP) funguje jako centrální rozbočovač (hub), ke kterému jsou připojena všechna Wi-Fi zařízení. Zařízení nekomunikují přímo mezi sebou (to se děje v režimu ad-hoc), ale prostřednictvím přístupového bodu. Wi-Fi Direct zařízení jsou schopna mezi sebou komunikovat bez nutnosti dedikovaného přístupového bodu. Při prvním připojení Wi-Fi Direct zařízení dojde k určení, které zařízení bude fungovat jako přístupový bod.

Automatizované nastavení.

Jak se zvyšoval počet a typ zařízení připojujících se k Wi-Fi systémům, začal být základní model jednoduchého routeru s inteligentními počítači více a více napjatý. Ve stejné době se zvýšila sofistikovanost hotspotů, což přineslo složité problematické nastavení pro běžné uživatele. K řešení těchto problémů zde byly četné pokusy o zjednodušení některých aspektů nastavení.  Typickým příkladem je systém Wi-Fi Protected Setup (WPS, česky Chráněné nastavení Wi-Fi), který je součástí většiny přístupových bodů vyrobených od roku 2007, kdy byl tento standard představen. Wi-Fi Protected Setup umožňuje jednoduché nastavení přístupových bodů (AP), zadáním PIN kódu nebo jiné identifikace na připojovací obrazovce nebo v některých případech pouhým stisknutím tlačítka. WPS systém použije tuto informaci k odeslání dat do počítače. Předání informace je potřeba k dokončení nastavení sítě a připojení k Internetu. Z pohledu uživatele nahradí jedno kliknutí dříve nutné zkušenosti s víceúrovňovým nastavováním plným odborných výrazů.  Zatímco model Wi-Fi Protected Setup funguje, jak bylo zamýšleno, byl původně určen jen pro zjednodušení spojení mezi přístupovým bodem a zařízeními, která by mohla využít jeho služeb, zejména přístupu k Internetu. Poskytuje také menší pomoc v rámci sítě – například nalezení a nastavení přístupu k tiskárně z počítače. Pro řešení těchto rolí byla vyvinuta řada různých protokolů, včetně Universal Plug and Play (UPnP), Devices Profile for Web Services (DPWS) a Zero Configuration Networking (ZeroConf). Tyto protokoly umožňují zařízením vyhledat další zařízení v rámci sítě, zjistit jejich schopnosti a zajistit určitou úroveň automatického nastavení.

Nová použití.

U chytrých telefonů (smartphonů) a některých přenosných přehrávačů se stalo běžným obsahovat Wi-Fi jako standardní funkci a v průběhu času se to stalo běžným také u „hloupých“ telefonů. Proces přidávání Wi-Fi do menších zařízení se zrychlil a nyní je možné najít tiskárny, digitální fotoaparáty, scannery a mnoho dalších běžných zařízení vybavených navíc Wi-Fi připojením spolu s běžnými typy připojení, jako je USB.  Rozsáhlé použití Wi-Fi v nových třídách menších zařízení vytvořilo mnohem větší potřebu ad-hoc síťování. Pro notebook by bylo užitečné, aby bylo možné se bezdrátově připojit k místní tiskárně i bez centrálního Wi-Fi hubu nebo routeru. Ačkoli byl režim ad-hoc vytvořen pro řešení tohoto druhu potřeb, nedostatek doplňujících informací však ztěžuje jeho použití v praxi.  Přestože systémy jako UPnP a Bonjour (od Applu) poskytují mnoho potřebných schopností a jsou zahrnuty v některých zařízeních, jediný široce podporovaný standard stále chyběl a podpora v rámci stávajících zařízení nebyla příliš rozšířena. Návštěvník pravděpodobně bude schopen pomocí svého chytrého telefonu jednoduše najít hotspot a připojit se k internetu, možná i s využitím technologie WPS (Wi-Fi Protected Setup). Ale pro stejné zařízení by mohlo být obtížné streamovat hudbu do počítače nebo vytisknout soubor, nebo to prostě není podporováno mezi odlišnými značkami hardwaru.  Wi-Fi Direct může poskytnout bezdrátové připojení k různým periferiím. Bezdrátové myši, klávesnice, dálková ovládání, sluchátka, reproduktory, displeje a mnoho dalších funkcí může být realizováno pomocí technologie Wi-Fi Direct. Začalo to s produkty Wi-Fi myší, produkty bezdrátového přenosu obrazu, jako jsou WiDi a Miracast, stejně jako s Wi-Fi Direct dálkovými ovladači, které byly vyrobeny kolem listopadu 2012.  Aplikace pro sdílení souborů na zařízeních s Androidem a BlackBerry 10 mohou využívat technologii Wi-Fi Direct. Podporována je většina verzí Androidu 4.1 (Jelly Bean) a BlackBerry 10.2. Android verze 4.2 (Jelly Bean) zahrnuje další vylepšení pro Wi-Fi Direct, včetně perzistentních oprávnění umožňujících obousměrný přenos dat mezi více zařízeními.

Technický popis.

Wi-Fi Direct v podstatě vloží softwarový přístupový bod (anglicky software access point, zkráceně Soft AP) do jakéhokoliv zařízení, které ale musí tuto funkci podporovat. Soft AP poskytuje vlastnost WPS (Wi-Fi Protected Setup), která umožňuje nastavení pomocí stisknutí tlačítka nebo vložení PIN kódu.  Když zařízení vstoupí do dosahu Wi-Fi Direct hostitele, může se k němu připojit a pak shromáždit informace pro nastavení pomocí WPS. Připojení a nastavení je tak zjednodušeno, že někteří naznačují, že může v některých situacích nahradit Bluetooth.  Softwarové přístupové body mohou být jednoduché nebo složité, tak jak to vyžaduje jejich role. Digitální fotorámeček může poskytovat jen ty nejzákladnější služby potřebné proto, aby se digitální fotoaparáty mohly připojit a nahrát obrázky. Chytrý telefon, který umožňuje datový tethering, může poskytovat složitější Soft AP, který přidá schopnost sdílení připojení k internetu. Standard zahrnuje také zabezpečení WPA2 a funkce pro ovládání přístupu v podnikových sítích. Wi-Fi Direct zařízení lze propojit buď dvě, nebo lze připojit k jednomu zařízení více dalších a ne všechny připojené produkty musí mít podporu Wi-Fi Direct. Jedno zařízení s funkcí Wi-Fi Direct se může připojit ke klasickým Wi-Fi zařízením bez této funkce.  Wi-Fi Direct certifikační program je vyvíjen a spravován průmyslovou skupinou Wi-Fi Alliance, která vlastní ochrannou známku „Wi-Fi“. Specifikace je k dispozici pro nákup od Wi-Fi Alliance.

Komercializace.

Notebooky.

Intel zahrnul technologii Wi-Fi Direct na platformě Centrino 2 a to ve své technologii Intel My WiFi Technology v roce 2008. Wi-Fi Direct zařízení se mohou připojit k přenosnému počítači, který hraje roli softwarového přístupového bodu. Notebook pak může poskytnout přístup k internetu pro ostatní Wi-Fi Direct zařízení, bez nutnosti Wi-Fi AP. Firmy Marvell Technology Group, Atheros, Broadcom, Intel, Ralink a Realtek oznámily své první produkty v říjnu 2010. Čipová sada od Redpine Signals byla certifikována Wi-Fi Direct v listopadu téhož roku.

Mobilní zařízení.

Wi-Fi Direct je plně podporován v Androidu od verze 4.0. Zatímco některá zařízení s Androidem 2.3, jako je Samsung Galaxy S II, již měla tuto funkci implementovanou prostřednictvím proprietárních rozšíření operačního systému vyvinutých OEM výrobci, Galaxy Nexus (vydaný v listopadu 2011) byl prvním Android zařízením dodávaným s Googlovskou implementací této funkce a rozhraním pro programování aplikací (API) pro vývojáře. Firma Ozmo Devices, která vyvinula integrované obvody (čipy) navržené pro Wi-Fi Direct, byla v roce 2012 koupena společností Atmel.  U BlackBerry je Wi-Fi Direct dostupný díky aktualizaci BlackBerry 10.2.1.  Apple iOS 8 získá podporu pro Wi-Fi Direct pro funkce jako Airdrop, Handoff, Instant Hotspot a AirPlay.

Herní konzole.

Xbox One, který vyšel v roce 2013, podporuje technologii Wi-Fi Direct.

Wi-Fi Direct, zpočátku nazývaný Wi-Fi P2P, je standard Wi-Fi, který umožňuje snadné propojení dvou nebo více zařízení bez nutnosti bezdrátového přístupového bodu (anglicky Access Point, zkráceně AP) a komunikaci běžnými Wi-Fi rychlostmi a to pro různé využití od přenosu souborů až po připojení k internetu. Jednou z výhod Wi-Fi Direct je možnost propojit zařízení, i když jsou od různých výrobců. Pouze jedno z Wi-Fi zařízení musí být vybaveno funkcí Wi-Fi Direct pro navázání spojení peer-to-peer, které přenáší data přímo mezi ostatní a to vše s výrazně sníženým nastavováním. Wi-Fi Direct sjedná spojení pomocí systému Wi-Fi Protected Setup (WPS, česky Chráněné nastavení Wi-Fi), který přiřadí každému zařízení omezený přístupový bod. Párování Wi-Fi Direct zařízení může být nastaveno tak, že vyžaduje Near field communication (NFC), signál Bluetooth, nebo stisknutí tlačítka na jednom nebo všech zařízeních. Wi-Fi Direct může nahradit nejen potřebu routerů (směrovačů), ale může také nahradit potřebu Bluetooth v případech, kdy není vyžadována nízká spotřeba.

Wi-Fi Direct (formerly Wi-Fi Peer-to-Peer) is a Wi-Fi standard for peer-to-peer wireless connections that allows two devices to establish a direct Wi-Fi connection without an intermediary wireless access point, router, or Internet connection. Wi-Fi Direct is single-hop communication, rather than multihop communication like wireless/mobile ad hoc networks.


Děj.

Předcházející děj.

Filoktétés vedl proti Tróji sedm lodí. Ovšem na ostrově Chrýse byl uštknut hadem a jeho bolest byla tak veliká, že svým nářkem (podle některých teorií puchem vycházejícím z rány) natolik rušil ostatní vojáky, že byl proti své vůli (na rozkaz vůdce Řeků Agamemnónem) vysazen na ostrově Lémnu, kde devět let (čili většinu Trójské války) bojoval o holý život. Měl však Hérakléův luk a šípy, které nikdy neminuly cíl. Když Řekové zajali Priamova syna Helena, který byl vynikajícím věštcem, tak ten jim oznámil, že nelze porazit Tróju bez Filoktéta. Proto se Odysseus s Neoptolemem vypravili na Lémnos.

Děj hry.

Lstivý a Sofoklem nepříliš hezky popsaný Odysseus se s Neoptolemem pokusí lstí dostat Filoktéta k Tróji kvůli Helenově věštbě. Odysseus je po většinu hry skryt, protože ví, že ho Filoktétés nesnáší a nešel by s ním. Neoptolemos pomocí lži vymámí z chromého Filoktéta jeho luk se zázračnými šípy, ale hne se v něm svědomí a vrátí ho. V té chvíli se objeví Odysseus a snaží se tomu zabránit. Oba muži se snaží přesvědčit Filoktéta, aby odešel dobrovolně. U bran Tróje prý bude uzdraven od svých neduhů s nohou a navíc získá velkou slávu. Odpovědí je jim ale razantní odmítnutí, Filoktétés by raději zemřel, než by šel za Odysseem a Agamemnónem, dvěma muži, které z hloubi duši nenávidí. Na samý závěr hry se mu však na nebi zjeví Héraklés, který mu předpoví uzdravení a slávu. A v podstatě mu přikáže odplout s Odysseem a Neoptolemem. Filoktétés tak učiní.

Ukázka.

HÉRAKLÉS
 Až s tímto mužem přijdeš k městu trójskému,
 pak prvním z vojska budeš zvolen pro chrabrost,
 a Parida, jenž strastí těch je původcem,
 sám těmi mými šípy zbavíš života;
 hrad trójský rozboříš a zbraně odňaté
 (tu kořist za statečnost přijmeš od vojska)
 hned pošleš otci domů v rodnou oitskou pláň. <br

Filoktétés je tragédie, jejímž autorem je Sofoklés. Vznikla během peloponéské války. Poprvé byla uvedena na dionýských slavnostech v roce 409 př. n. l., kde získala první cenu. Odehrává se na ostrově Lémnu během trojské války.

Philoctetes (, "Philoktētēs"; English pronunciation:, stressed on the third syllable, "-tet-") is a play by Sophocles (Aeschylus and Euripides also each wrote a "Philoctetes" but theirs have not survived). The play was written during the Peloponnesian War. It is one of the seven extant tragedies by Sophocles. It was first performed at the City Dionysia in 409 BC, where it won first prize. The story takes place during the Trojan War (after the majority of the events of the "Iliad", but before the Trojan Horse). It describes the attempt by Neoptolemus and Odysseus to bring the disabled Philoctetes, the master archer, back to Troy from the island of Lemnos.


Děj.

Děj celého filmu je pojat jakožto volné vzpomínkové pásmo odehrávající se během natáčení snímku "Snídaně u Tiffanyho".

1. díl.

Děj začíná v raném dětství v době kdy s rodinou žil i její otec Joseph Ruston, Audrey mnoho let vzpomínala především na jejich společnou návštěvu lunaparku s dětským kolotočem, kdy s ní její otec tančil držíc jí v ve svém náručí. Následuje bolestný odchod jejího otce od rodiny. Dále jsou zde vyobrazeny události před 2. světovou válkou, kdy Audrey pobývala na dívčí škole v Anglii (celý život měla po svém otci britské státní občanství), zde také zahájila svá první studia tance. Neplánovaný návrat letecky do Nizozemska k matce Elle těsně před vypuknutím 2. světové války, kdy se na londýnském letišti po letech opět setkala se svým otcem Josephem Rustonem, který byl během jejího odletu (coby britský fašista) zatčen a posléze internován. Následuje velmi těžké období nacistické okupace Nizozemska, kdy Audrey pobývala v rodovém sídle svého dědečka v Arnhemu (její nedobré zážitky z nepříliš povedené spojenecké operace Market Garden zde byly zcela vynechány - část této operace probíhala přímo na pozemcích jejich rodiny van Heemstra), včetně zapojení její rodiny do nizozemského protifašistického odboje. Následuje scéna z vysvobození Holandska Spojenci, její poválečný pobyt v Londýně a studium baletu (zcela vynechány zde byly poválečné události v Nizozemsku). Odchod z baletní školy a účinkování v londýnských kabaretech (zcela vynechána byla její práce modelky), natáčení prvních malých filmových rolí v nevýznamných britských filmech, kde se náhodně seznámila s bohatým velkopodnikatelem lordem Jamesem Hansonem. Účinkování v britsko-francouzské filmové komedii "Monte Carlo Baby" z roku 1952, při kterém se Audrey náhodně seznámila s francouzskou spisovatelkou Colette, která zrovna v Monte Carlu v době natáčení filmu pobývala. Colette Audrey nabídla účinkování v divadelní hře "Gigi" na Broadwayi v New Yorku, šlo o hru, jenž byla vytvořena podle úspěšného Colettina stejnojmenného románu. V době, kdy se Audrey v Londýně ucházela o tuto divadelní roli přišla další nabídka od režiséra hollywoodského filmu studia Paramount Pictures "Prázdniny v Římě" Billy Wildera. Následuje ukázka z kamerových zkoušek k tomuto filmu, které byly natáčeny v roce 1951 režisérem Thoroldem Dickinsonem v Londýně.

2. díl.

Druhý díl začíná jejím příchodem do newyorského Fultonova divadla na Broadwayi. Následují problémy, které se odehrávaly během divadelních zkoušek (Audrey nebyla studovaná herečka a divadelní práci se učila na poslední chvíli), úspěšná premiéra hry, večírek po premiéře, rozchod s lordem Jamesem Hansonem. Scény z natáčení filmu "Prázdniny v Římě" s Gregory Peckem, který ji poté seznámil se svým dobrým přítelem režisérem a hercem Melem Ferrerem. Návštěva Audrey v Paříži u módního návrháře a kostýmního výtvarníka Huberta de Givenchy, který ji poprvé navrhoval šaty do filmu "Sabrina". Následuje ukázka z natáčení filmu "Sabrina", kde se seznámila a prožila milostný románek s kolegou a přítelem Williamem Holdenem. Dále pak sblížení s hercem a režisérem Melem Ferrerem a jejich svatba, účinkování ve hře "Ondine" na Broadwayi včetně vyhlášení nominace a následně i zisku Oscara za film "Prázdniny v Římě" (vynechán je ale zisk ceny Tony za Ondinu a natáčení několika dalších filmů, o nichž zde padne pouze krátká slovní zmínka). Následuje ukázka z natáčení filmu "Příběh jeptišky", který se částečně odehrává v Africe v někdejším Belgickém Kongu. Zde se také poprvé osobně setkala s bývalou řádovou sestrou Gabriellou van der Mal, kterou v tomto filmu ona sama hrála. Poté pak utrpěla těžký úraz páteře během natáčení filmového westernu "Co se nepromíjí" v Mexiku, kdy těhotná spadla z arabského koně, po níž následoval jeden z jejích potratů. Během hospitalizace v nemocnici je jí doručen jeden z dopisů od jejího otce Josepha Rustona, předešlé otcovy listy jí matka Ella úmyslně zatajovala. Audrey se za svým otcem poté vydá na osobní návštěvu do Irska, kde otec po 2. světové válce trvale žil. Následuje narození prvního syna Seana H. Ferrera a jeho křest ve Švýcarsku.  Celý snímek pak končí natáčením závěrečné scény z filmu "Snídaně u Tiffanyho" (zde se vyskytuje i slovní zmínka o přípravě k natáčení filmu "My Fair Lady"), z tohoto filmu zde pak v závěru zazní i známá filmová píseň "Moon River".

Příběh Audrey Hepburnové (org. "The Audrey Hepburn Story") je americký životopisný televizní film režiséra Stevena Robmana z roku 2000 o proslulé herečce Audrey Hepburnové. Hlavní roli zde ztvárnila americká herečka, zpěvačka a režisérka Jennifer Love Hewittová, která byla i koproducentkou tohoto snímku.

The Audrey Hepburn Story is a 2000 American biographical drama television film based on the life of actress and humanitarian Audrey Hepburn. Covering the years 1935 to the 1960s, it stars Jennifer Love Hewitt, who also produced the film. Emmy Rossum and Sarah Hyland appear as Hepburn in her early years. The film was shot in Montreal, Canada, and premiered on ABC on March 27, 2000.


Charakteristika.

Adénie mají tak různorodé životní formy, že se jim v tomto ohledu vyrovná pouze několik jiných rodů kvetoucích rostlin, jako je pryšec nebo starček. Jsou mezi nimi druhy pouštních oblastí, adaptované na extrémní podmínky, i druhy rostoucí v tropických deštných lesích. Nalezneme mezi nimi bylinné i dřevnaté liány, sukulentní keře, stromy se ztlustlým kmenem i hlíznaté byliny. Stonek některých druhů ze suchých oblastí ("Adenia pechuelii", "A. globosa") je přeměněn v nadzemní hlízovitý útvar, z něhož v příznivých podmínkách vyrůstají olistěné nesukulentní prýty.

Popis.

Adénie jsou převážně dvoudomé byliny, dřeviny a úponkaté liány, někdy se ztlustlým až hlízovitým stonkem nebo zbytnělými podzemními orgány. Listy jsou jednoduché, s celistvou nebo dlanitě členěnou čepelí, u některých druhů až téměř dlanitě složené. Žilnatina je dlanitá nebo zpeřená. Na vrcholu řapíku jsou žlázky. Palisty jsou drobné, trojúhelníkovité. Úponky jsou úžlabní, zpravidla jednoduché a nevětvené. Květy jsou většinou zelenavé nebo žlutavé, často červeně skvrnité, jednopohlavné a pětičetné, uspořádané v úžlabních vrcholičnatých květenstvích. Vrcholové nebo nejspodnější květy jsou často nahrazené úponkem. Květní lůžko je miskovité, někdy členěné do 5 vaků. Kališní lístky jsou volné nebo částečně srostlé Koruna je redukovaná, přirostlá k vrcholu češule a zpravidla kratší než kalich, případně zcela chybí. Pakorunka chybí nebo tvoří dřípený či blanitý lem na vrcholu češule. Samčí květy obsahují 5 tyčinek s volnými nebo částečně srostlými nitkami a zbytky zakrnělého semeníku. Semeník samičích květů je kulovitý, spočívající na gynoforu, s mnoha vajíčky. Nese 3 volné nebo částečně srostlé čnělky. Samičí květy obsahují také šídlovitá staminodia. Plodem je kulovitá, vejcovitá nebo elipsoidní tobolka pukající zpravidla 3 chlopněmi. Semena jsou obklopená dužnatým míškem.<ref name="mam-7/2"></ref>

Rozšíření.

Rod adénie zahrnuje asi 100 druhů. Je rozšířen v tropech a subtropech Starého světa. Centrum druhové diverzity je ve východní Africe a na Madagaskaru. Mimo subsaharskou Afriku se vyskytují v tropické Asii a severní Austrálii. Na Madagaskaru roste 25 endemických druhů, přičemž jsou zde zastoupeny víceméně na všech typech stanovišť a nabývají plné škály různých forem. Druh "Adenia venenata" zasahuje z tropické Afriky až do Arábie. V Asii sahá areál rozšíření rodu od Indie po jižní Čínu a Tchaj-wan a přes Indočínu po jihovýchodní Asii, druh "Adenia heterophylla" je rozšířen také na Nové Guineji, Bismarckově souostroví a v severní Austrálii.

Ekologické interakce.

Adénie jsou v jihovýchodní Asii a severní Austrálii živnými rostlinami housenek babočkovitých motýlů "Ariadne", "Vindula" ("V. erota", "V. dejone", "V. arsinoe"), "Acraea" ("A. andromacha") a "Cethosia" ("C. biblis", "C. myrina", "C. cydippe", "C. penthesilea"). Druhy s úzkými, trubkovitými květy (např. "Adenia heterophylla") jsou pravděpodobně opylovány různými druhy drobnějšího hmyzu. Některé mají vonné květy. Druh "Adenia olaboensis" ze západního Madagaskaru je opylován v časných ranních hodinách ptáky, zejména strdimilem madagaskarským a timálií žlutavoprsou. Naproti tomu "Adenia firingalavensis", kvetoucí v suchém období, je specializována na noční opylovače. Jasně červené plody "Adenia pechuelii" z pouštních oblastí Namibie vyhledávají ptáci a hlodavci.

Obsahové látky a jedovatost.

Adénie jsou poměrně bohaté na účinné obsahové látky, jako jsou alkaloidy, glykosidy nebo glykoproteiny. Jedovatost je u různých druhů různá a sahá od druhů relativně nejedovatých ("A. glauca") až po smrtelně jedovaté ("A. digitata"). Poslední zmíněný druh pochází z jižní Afriky a obsahuje glykoprotein modeccin, strukturou podobný ricinu ze semen skočce obecného. Hlavní účinek těchto glykoproteinů spočívá v zablokování syntézy bílkovin v buňkách. Navíc obsahuje i kyanogenní glykosidy. Podobný glykoprotein, volkensin, byl zjištěn u druhu "Adenia volkensii", kde je navíc obsažen i alkaloid volkenin. Velmi jedovatý je též madagaskarský druh "Adenia firingalavensis".

Taxonomie.

V rámci čeledi "Passifloraceae" představuje rod "Adenia" bazální vývojovou větev podčeledi "Passifloreae", která je sesterským kladem podčeledi "Paropsieae".

Význam.

Adénie mají význam zejména v tradiční medicíně. Jsou využívány na širokou škálu různých neduhů, které m.j. zahrnují gastritidu ("A. aculeata"), střevní parazity ("A. venenata", asijský druh "A. penangiana"), tišení bolestí ("A. cissampeloides"), lepru ("A. digitata", "A. gummifera"), hadí uštknutí ("A. gummifera", "A. keramanthus", "A. trilobata"), otravy (asijský druh "A. hondala"), syfilis ("A. keramanthus", "A. wightiana"), malárii ("A. lobata"), duševní choroby ("A. racemosa") a četné jiné. Některé druhy se používají jako stimulans ("A. venenata") či afrodiziakum ("A. lobata", "A. gummifera").  Návnady napuštěné šťávou z plodů "A. ellenbeckii" se používají k trávení hyen. Rozdrcené listí některých druhů ("A. gracilis", "A. schweinfurthii") se používá k omámení ryb při jejich lovu (tzv. barbasko). Ze šťávy z kmene "A. lobata" se připravuje jed na špičky šípů (kurare). Dužnina plodů jihoafrického druhu "Adenia hastata" je jedlá.  Některé druhy adénií jsou pěstovány ve sbírkách sukulentů.

Adénie ("Adenia") je rod rostlin z čeledi mučenkovité. Jsou to rostliny velmi různorodých životních forem, rostoucí na rozličných přírodních stanovištích od pouštních oblastí až po tropické deštné lesy. Nalezneme mezi nimi popínavé byliny, liány, keře, ztlustlé stromy i sukulenty s hlízovitým stonkem. Rod zahrnuje asi 100 druhů a je rozšířen v subsaharské Africe, na Madagaskaru a v tropické Asii, v malé míře i v Papuasii a severní Austrálii.

Adenia is a genus of flowering plants in the passionflower family, Passifloraceae. It is distributed in the Old World tropics and subtropics. The centers of diversity are in Madagascar, eastern and western tropical Africa, and Southeast Asia. The genus name "Adenia" comes from "aden", reported as the Arabic name for the plant by Peter Forsskål, the author of the genus.


První světová válka.

Motorové torpédové čluny MAS byly masově nasazovány během italské účasti na bojích první světové války v letech 1915–1918. Jejich konstrukce v mnohém vycházela z konstrukce civilních motorových člunů, poháněných benzínovými motory.  Byly používány v řadě rolí, především při protiponorkovém hlídkování a k útokům na nepřátelská plavidla. Prvořadým cílem pro ně byly válečné lodě rakousko-uherského námořnictva.  Velkým úspěchem bylo potopení rakousko-uherské obrněné lodi třídy Monarch, SMS Wien, kterou 10. prosince 1917 v Terstu potopily dva MAS. Největším úspěchem dosaženým italskými MAS a italským námořnictvem za první světové války vůbec, bylo potopení dreadnoughtu SMS Szent István 10. června 1918 torpédovými čluny "MAS-15" a "MAS-21". Jejich velitel Luigi Rizzo byl za tento úspěch jmenován kontradmirálem a člun MAS-15, jehož torpéda Szent István potopila, je dodnes vystaven v muzeu "Sacrario delle Bandiere" v Římě.  Čluny MAS se také účastnily spojeneckého útoku na Drač v samém závěru války.

Druhá světová válka.

I po konci první světové války byly MAS nadále vylepšovány a konstrukcí se vzdalovaly civilním lodím. Například dostávaly stále výkonnější motory Isotta-Fraschini. Typický člun MAS měl za druhé světové války rychlost 45 uzlů, nesl dvě torpéda ráže 450 mm a protiletadlový kulomet.  Při vstupu Itálie do války v roce 1940, mělo italské námořnictvo k dispozici 48 člunů třídy "MAS-500", přičemž starší jednotky byly v druhé linii a sloužily především v Italské východní Africe. Během války však postupně zastarávaly a byly doplňovány jinými, většími, typy torpédových člunů.

Středozemní moře.

V lednu 1941 se dva čluny MAS neúspěšně pokusily vniknout do britského přístavu na Maltě a byly přitom zničeny. Během operace Pedestal napadly čluny MAS britský konvoj a 13. srpna 1942 potopily dvě nákladní lodě. Při válečných operacích ve Středozemním moři byly vůbec velice aktivní.

Italská východní Afrika.

V Italské východní Africe operovalo pět člunů MAS, patřících do "21. eskadry člunů MAS". Byly to "MAS-204", "MAS-206", "MAS-210", "MAS-213" a "MAS-216". Čluny operovaly převážně v Rudém moři a to z přístavu Massawa v Eritreji. Jejich největším úspěchem bylo potopení britského křižníku třídy C, "HMS Capetown", který potopil MAS-213. Když hrozilo dobytí přístavu britskou armádou, Italové nakonec své torpédové čluny v dubnu 1941 sami potopili.

Černé moře.

Na německý požadavek byly čtyři čluny MAS odeslány do Černého moře, aby zde v červnu 1942 podpořily útok na Sevastopol. Ihned po příjezdu se dostaly do bojů s ruskými stíhacími bombardéry a torpédovými čluny. Podařilo se jim potopit parník s výtlakem 5 000 tun a poškodit transportní loď o výtlaku 10 000 tun, kterou poté potopily německé střemhlavé bombardéry Junkers Ju 87. Jeden člun byl zničen a ostatní poškozeny v září 1942, při útoku ruských stíhacích bombardérů na Jaltu.

Motoscafo Armato Silurante (MAS – ozbrojený torpédový člun) byla třída italských rychlých torpédových člunů, které italská Regia Marina používala během první i druhé světové války. Čluny MAS měly obvykle výtlak 10 až 20 tun, desetičlennou posádku a výzbroj, jejímž základem byla dvě torpéda, doplněná kulomety a příležitostně i děly malé ráže.

Motoscafo armato silurante (torpedo-armed motorboat), commonly abbreviated as MAS was a class of fast torpedo-armed vessels used by the (Italian Royal Navy) during World War I and World War II. Originally, "MAS" referred to (armed motorboat SVAN, (Naval Automobile Society of Venice).


Historie.

Opatství Penthement (též Pentemont, Panthemont nebo Pantemont) založil v roce 1217 Filip z Dreux, biskup v Beauvais, poblíž města Beauvais. Po poškození budovy povodní v roce 1670 opatství přesídlilo v roce 1672 do Paříže a jeptišky přišly do budovy augustiniánského kláštera zrušeného v roce 1670.  Klášter přijímal ženy z vyšších tříd. Byla zde vychována Louise Adélaïde Bourbonská (1757-1824), dcera Ludvíka V. Josefa Bourbonského, prince de Condé. Joséphine de Beauharnais zde pobývala po dobu svého rozvodu se svým prvním manželem Alexandrem de Beauharnais. Louise d'Esparbès de Lussan, hraběnka de Polastron a budoucí milenka Karla X. zde žila jako patnáctiletá, protože její rodina usoudila, že je ještě příliš mladá, aby žila se svým osmnáctiletým manželem.  Na začátku 18. století byla původní budova příliš zastaralá a malá. Marie-Catherine de Béthizy de Mezieres, abatyše od roku 1743, rozhodla o kompletní rekonstrukci kláštera. Bylo osloveno několik architektů a realizací byl nakonec pověřen Pierre Contant d'Ivry (1698-1777).  Základní kámen byl položen v roce 1747, ale finanční prostředky nedostačovaly i přes podporu dauphina Ludvíka Ferdinanda Bourbonského, syna Ludvíka XV., a štrasburského arcibiskupa Armanda II. Françoise Augusta de Rohan-Soubise, takže se práce protáhly až do začátku Francouzské revoluce.  Základní kámen pro kapli byl položen v roce 1753, vysvěcena byla v roce 1756 a dokončena v roce 1766. Po Contantově smrti roku 1777 převzal stavbu architekt jménem Petit. Budova konventu byla dokončena v roce 1783.  V roce 1790 bylo opatství zrušeno a stavební práce byly ukončeny. Stavba přešla do vlastnictví státu.  V roce 1803 klášter začal sloužit Národní gardě jako kasárna, později zde sídlila Císařská garda Napoleona I. a garda Napoleona III. Kaple byla vyklizena a sloužila jako skladiště. V roce 1805 byla část kláštera zbourána kvůli stavbě ulice "Rue de Bellechasse". V roce 1843 byla kaple přenechána reformované církvi, zatímco zbytek objektu zůstal armádě. V roce 1915 se sem přestěhoval Penzijní fond ministerstva války, dnes zde sídlí úřad pro bývalé vojáky.  Od roku 1983 jsou části stavby chráněny jako historická památka. Až na pár dekorativních prvků v sídle abatyše se z vnitřního vybavení kláštera nedochovalo nic.

Klášter Penthemont je bývalé opatství v Paříži. Nachází se na křižovatce ulic "Rue de Bellechasse" a "Rue de Grenelle" v 7. obvodu. Objekt dnes slouží francouzské armádě.

Pentemont Abbey (, "Pentemont", "Panthemont" or "Pantemont") is a set of 18th and 19th century buildings at the corner of Rue de Grenelle and Rue de Bellechasse in the 7th arrondissement of Paris. The abbey was a Cistercian convent founded near Beauvais in 1217 and moved to its current site in Paris in 1672 at the behest of Louis XIV. A reconstruction of the abbey was initiated in 1745 by the Abbess Marie-Catherine Béthisy de Mézières and work was completed in 1783. In the late 18th century the abbey was one of the most prestigious educational institutions in Paris for daughters of the elite, including two of Thomas Jefferson's. The abbey also provided rooms for ladies of good standing who were in search of rest, including Joséphine de Beauharnais when the case of her separation from her first husband was heard.


Fáze diety.

V každé z nich máte povolené a zakázané potraviny, podobně jako to je u jiných diet. Dieta je navržena od nepřísnější fáze, kdy vlastně jíte pouze potraviny obsahující maximum bílkovin a téměř nic jiného, po poslední fázi, kdy můžete vše, ale jednou týdně musíte držet proteinovou dietu celý den. Důležité je také nezapomenout na ovesné otruby, ze kterých je možné připravit pečivo nebo je můžete sníst s jogurtem. Nutný je i dostatečný pitný režim.

První fáze.

První fáze která trvá 2-10 dnů, máte povoleny pouze potraviny, jako je libové maso (grilované nebo pečené bez tuku), vnitřnosti, ryby, drůbež bez kůže, vejce, nízkotučné mléčné výrobky, libové šunky, koření, bylinky. Nutné sníst 1,5 polévkové lžíce ovesných otrub, které regulují vyprazdňování. Naopak zakázané je vepřové maso, tučné salámy, máslo, mnoho žloutků týdně, zelenina a sacharidy.

Druhá fáze.

Druhá fáze dodržuje se, dokud se nepřiblížíte k požadované váze, přidává se k jídlu i zelenina. Střídají dny bílkovinné a dny s bílkovinami a zeleninou. Opět se nezapomíná na otruby každý den. Pořád jsou zakázané potraviny, které jsou zakázané v první fázi až na povolenou zeleninu.

Třetí fáze.

Třetí fáze - autor slibuje, že už budete na své vysněné váze, můžete k výše uvedenému jídelníčku přidat i jedno ovoce denně, dva krajíce celozrnného chleba a 40 gramů sýru. Týdně pak si už dopřejete dvě jídla obsahující škrob: těstoviny, kuskus, rýži nebo brambory a dvě jídla podle vaší chuti. Pořád ale platí, že jeden den v týdnu musíte mít čistě bílkovinný (a to bez zeleniny). Každý den se jí i otruby. Dodržuje se podle toho, kolik jste zatím zhubli. Za každý shozený kilogram musíte tuto fázi držet 10 dní, abyste zamezili jo-jo efektu.

Čtvrtá fáze.

Čtvrtá fáze - poté jíte, co chcete, ale jednou týdně musíte dodržet proteinovou dietu (tedy povolené potraviny z fáze první). Každý den byste měli chodit nejméně 20 minut pěšky a stále jíst ovesné otruby. Tato fáze trvá navždy. Tato fáze ale spoléhá na to, že si v předchozích fázích vytvoříte správné stravovací návyky, pitný režim atp. ""Jíte, co chcete"" tedy neznamená, že budete-li jíst velké množství tuků či cukrů, udržíte si nově nabytou hmotnost!

Dukanova dieta je typ redukční diety, kterou publikoval francouzský odborník na výživu Dr. Pierre Dukan ve své knize "Neumím zhubnout". Dieta je založena na rozdělení do čtyř fází, první trvá 2–10 dnů, druhá 14 dnů, třetí podle toho, kolik jste zhubli (1 shozený kilogram = 10 dnů třetí fáze), a čtvrtá pak trvale.

The Dukan Diet is a high-protein low-carbohydrate fad diet devised by Pierre Dukan. The diet is not nutritionally sound and it carries risks to kidney and cardiovascular health.


První kroky k definici agrese v historii.

Oficiální definice zločinu agrese byla přijata v roce 2010. Ale pokusy o definování začaly o hodně dřív. První myšlenka definování agrese se objevila po první světové válce. Projevilo se to i v některých mezinárodních dokumentech:  Dokumenty zakazovaly válku jako prostředek řešení sporů, některé ji dokonce označovaly za mezinárodní zločin a zakazovaly i hrozbu agresí (Protokol). Dále následoval návrh dokumentu Úmluva o definici agrese (v roce 1933 podepsalo 13 států). Ale ve finále tyto smlouvy nebyly přijaty, především kvůli tomu, že silné státy jako USA a Spojené království vyjádřily svůj nesouhlas. Významná změna nastala po druhé světové válce. První významný krok k budoucí definici zločinu agrese a udělal Norimberský tribunál. Tribunál soudil jedince za zločiny proti míru, což je v dnešní terminologii zločin agrese.

Zločin agrese a Mezinárodní trestní soud.

Druhým důležitým v historii pokroku k vymezení definice agrese a vymezení trestu za něj byl návrh čtyř závažných protiprávních aktů pro Mezinárodní trestní soud (nazvaných jako zločiny). Těmito zločiny byly: genocidum, zločiny proti lidskosti, válečné zločiny a zločin agrese. Později návrh byl přijat, avšak přesná definice zločinu agrese ještě zůstávala otevřenou otázkou. Výběr těchto čtyř kategorií a jejich návrh vycházel z principu Norimberského tribunálu.

Jaký zločin je zločin agrese?

Zločinem agrese je zločin, který obsahuje: plánování, přípravu nebo organizaci útočného činu. Útočným činem je: vpád nebo útok ozbrojených sil státu na území jiného státu, použití jakýchkoliv zbraní státem proti území jiného státu, blokáda přístavů nebo pobřeží státu ozbrojenými silami jiného státu, vyslání státem nebo jeho jménem ozbrojených band, skupin, příslušníků nepravidelných ozbrojených sil nebo žoldnéřů, kteří používají ozbrojenou sílu proti jinému státu v tak závažné míře, že se to rovná činům vypočteným výše nebo podstatné účasti státu na nich atd.

Jak to vypadá v dnešní době.

V roce 2010 na konference Římského statutu Mezinárodního trestního soudu, která se konala v ugandské Kampale, byla upřesněna a vymezena definice zločinu agrese. Také byly upřesněny podmínky, za které Mezinárodní trestní soud (ICC) může stíhat jednotlivce za spáchání zločinu agrese.

Kdo se může dopustit zločinu agrese?

Zločinu agrese se může dopustit především stát, který pak za to nese mezinárodněprávní odpovědnost a takový druh zločinu agrese se definuje jako mezinárodní. Ale také se zločinu agrese může dopustit i jednotlivec, a v tomto případě pak nese individuální trestněprávní zodpovědnost (tj. zločin podle mezinárodního práva).

České právo.

Český trestní zákoník přebral definici zločinu agrese. Zločin agrese je vymezený v zákoně č. 40/2009 Sb., trestní zákoník. Přesnou definici najdeme v § 405a: „Kdo v postavení, které mu umožňuje vykonávat kontrolu nad některým státem nebo řídit jeho politické a nebo vojenské akce, v rozporu s ustanoveními mezinárodního práva plánuje, připravuje, zahájí nebo provede útočný čin, který spočívá v použití ozbrojené síly takovým státem proti svrchovanosti, územní celistvosti nebo politické nezávislosti jiného státu nebo v použití ozbrojené síly takovým státem jakýmkoli jiným způsobem neslučitelným s Chartou Organizace spojených národů a který svou povahou, závažností a rozsahem zakládá zjevné porušení Charty Organizace spojených národů, bude potrestán odnětím svobody na dvanáct až dvacet let nebo výjimečným trestem.“

Zločin agrese je trestný čin podle Římského statutu Mezinárodního trestního soudu. Definice a podmínky výkonu jurisdikce byla přijata konsensem na Kampalské konferenci v roce 2010. Kampalská definice zločinu agrese „zločin agrese znamená plánování, přípravu, zahájení nebo provedení útočného činu, který svým charakterem, závažností a rozsahem zakládá zjevné porušení Charty OSN, a to osobou v postavení, které jí umožňuje efektivně vykonávat kontrolu nad státem nebo řídit jeho politické nebo vojenské akce

A crime of aggression is a specific type of crime where a person plans, initiates, or executes an act of aggression using state military force that violates the Charter of the United Nations. The act is judged as a violation based on its character, gravity, and scale.


Počátky města.

V 6. století př. n. l. se na malém návrší nad říčkou Aude usadili iberští Keltové. Jejich nadvláda neměla dlouhého trvání, protože již o tři století později se na tomto strategickém místě usadil jiný keltský kmen (fr. Les Volces-Tectosages) a založil zde galské oppidum. Toto oppidum bylo nazýváno později Římany "Colonia Julia Carcaso".

Formování pevnosti.

Roku 122 dobyli tuto oblast Římané a opevnění někdejšího oppida vylepšili. Stěhování národů je přimělo k tomu, aby v úpravách pokračovali, ve 3. století okruh hradeb zesílili a přistavěli několik věží. Podstatná část tohoto opevnění se zachovala do dnešní doby a tvoří vnitřní prstenec hradeb. Okruh sestává z třiceti věží galsko-římského typu s velkými okny, aby byl usnadněn boj oštěpy.  Římané ovládali region okolo Carcassonne až do poloviny 5. století, poté padlo město do rukou západních Gótů. Hradní město zůstalo v jejich rukou až do roku 725 přesto, že se je Chlodvík I. pokoušel v roce 509 neúspěšně dobýt. V 8. století město obsadili Arabové, ale franský král Pipin Krátký je s pomocí západogótských kmenů roku 759 zapudil a Carcassonne se stalo franským lénem. Po smrti Karla Velikého se začalo s dělením Franské říše. Město připadlo rodu Trencavelů za jejichž vlády (1082–1209) dosáhlo nebývalého rozkvětu. Hrabě z Trencavelu nechal postavit na nejvyšším místě pahorku uprostřed hradního města opevněný zámek. Od zbytku opevnění byl oddělen suchým příkopem a chráněn pěti věžemi. Přístupu brání dvě padací mříže a okovaná brána, kterou musely kvůli znemožnění zrady obsluhovat alespoň dvě osoby.

Křížová výprava.

V dobách tohoto nebývalého rozkvětu se v okolí rozšířilo katarské hnutí (Albigenští). Carcassonnský vikomt Raymond Roger Trencavel, (1185–1209) na svém panství tuto heresi trpěl a dokonce i ochraňoval. Avšak papež Inocenc III. rozhodl v roce 1208 o křížové výpravě proti albigenským a město začalo obléhat vojsko severofrancouzských rytířů pod vedením Simona IV. z Montfortu. Carcassonne, jehož opevnění bylo z velké části přes 1000 let staré, po 15 dnech padlo. Současně bylo dobyto sousední město Béziers, které rovněž patřilo k vlastnictví Raymonda Rogera Trencavela. Obyvatelstvo obou měst bylo kompletně zmasakrováno (20 000 obětí) a Simon z Montfortu kraj obdržel jako své léno.

Zkáza a následná obnova.

V následujících letech se o Carcassonne často bojovalo, trencavelští se je neustále snažili získat zpátky. Následkem toho bylo hospodářství regionu silně poškozeno a období kulturního rozkvětu vzalo za své. Konečně roku 1240 připadlo s konečnou platností francouzskému králi, který nechal celé okolí srovnat se zemí. Tímto se stalo Carcassonne základním prvkem obranného systému Francie na jeho jižní hranici s Aragonem. Začleněním do oblasti královského vlivu se město začalo rychle rozvíjet a během následujících dvou století získalo svoji současnou podobu. Roku 1262 vznikl na levém břehu řeky nový městys – La Bastide Saint-Louis. Zde se naplno rozvíjelo hospodářství a obchod, kdežto staré město sloužilo jako královská pevnost. Pomalu chátrající zeď byla zesílena a zajištěna druhou vnější hradbou a město získalo pověst nedobytnosti. Eduard z Woodstocku, Černý princ město roku 1355 obléhal, ale protože si byl vědom nesmyslnosti svého počínání, nechal alespoň zapálit spodní město a s nepořízenou odtáhl. La Bastile však bylo okamžitě opraveno.

Konec pevnosti.

Po pyrenejském míru roku 1659 byl k francouzské říši připojen Roussillon a Carcassonne jako hraniční město ztratilo na významu. S nástupem nových válečných technik už nemělo smysl do hradního města investovat, a tak se opevnění pomalu rozpadalo.  V 18. století z něj byla už jenom zchudlá čtvrť, které hrozilo stržení, zatímco takzvané spodní město se dále rozrůstalo. Teprve architekt Viollet-le-Duc se spolu se spisovatelem Prosperem Mériméeem postaral o rozsáhlou rekonstrukci a zachránil město i pro další generace obdivovatelů.

Legenda.

První sídliště na místě dnešního Carcassonne založili Keltové. Z jejich řeči pochází i název "Carcaso".  Ale legenda zní mnohem zajímavěji. Podle pověsti obléhal Carcassonne již pátým rokem Karel Veliký. Městu pomalu docházely zásoby a obyvatelstvu nezbývalo nic jiného než se brzy vzdát. Hradní paní byla žena saracénského krále Balaacka, Carcas. Aby hrad zachránila, uchýlila se ke lsti. Z posledních zásob nechala vykrmit prase a když bylo dostatečně tlusté, shodila jej z hradeb přímo před Karla Velikého. Obléhatelé byli již sami na hranici vyčerpání a tak si při pohledu na vykrmené zvíře mysleli, že na hradě musí být jídla víc než dost. Zdrceně se tedy obrátili na cestu k domovu. Rozradostnělá tímto úspěchem nechala Dame Carcas znít všechny městské zvony. Karlovo vojsko si na odchodu jenom povzdechlo "Dame Carcas sonne", což znamená "Deme Carcas zvoní". A tak přišlo Carcassonne ke svému jménu.

Carcassonne je opevněné středověké město, dřívější jádro stejnojmenného města, které se nachází na jihu Francie v departementu Aude a regionu Languedoc-Roussillon, asi 70 km severozápadně od Perpignanu.

The Cité de Carcassonne ( ) is a medieval citadel located in the French city of Carcassonne, in the department of Aude, Occitanie region. It is located on a hill on the right bank of the River Aude, in the south-east part of the city proper.


Výhody konsolidace půjček.

Konsolidace půjček má mnoho výhod, díky který se o ní vyplatí uvažovat. Pokud si klient pořídil úvěry na koupi automobilu, nábytku či dalšího, a každý z nich platí zvlášť a u jiné instituce, jejich spojení mu přinese podstatné zjednodušení celé platby. Místo placení několika poplatků za úvěry bude platit jen jeden a místo platby několika společnostem zaplatí jen jedné. S tímto sloučením je často spojeno i snížení samotné splátky. Klient obvykle platí jednorázově a menší částku, než tomu bylo doposud při souhrnu všech plateb. Je proto možné ušetřit i značnou sumu peněz. Předností konsolidace bývá zpravidla i možnost individuálního nastavení jejich parametrů (výše splátek, doba splácení, nebo den, ke kterému budete splátku hradit). K zjištění, zda a nakolik se konsolidace opravdu vyplatí, existují kalkulačky konsolidace půjček. Ty lze najít na specializovaných finančních stránkách.

Nevýhody konsolidace půjček.

Nevýhodou může být skutečnost, že některé instituce, která klientovi konsolidaci umožní, mohou požadovat sankce za předčasné splacení úvěru. Měsíční poplatek se může zmenšit, ale prodlouží se doba splácení. Klient nejenže neušetří, ale nakonec zaplatí mnohem víc. Pokud má tedy klient stabilní příjem a splácení mu nečiní potíže, konsolidace pro něj nemusí být vhodné řešení. Tím je však obvykle v případě, kdy má problém se samotnou výší splátek.

Poskytovatelé konsolidace úvěru.

O sloučení úvěru do jednoho může klient požádat u většiny bankovních institucí a mnoha nebankovních společností. Každá z nich má trochu jiné podmínky, takže je vhodné si jejich nabídky před sloučením porovnat. Podmínky se liší i mezi nebankovními a bankovními společnostmi, přičemž nebankovní zpravidla nedosahují stejné úspory, ale umožňují snazší získání konsolidace. Jsou k bonitě klienta benevolentnější.

Sjednání konsolidace.

Ačkoliv poskytovatel konsolidace vychází z již existujících smluv klienta, a některé ověřovací kroky spojené s novou půjčkou proto může vynechat, klient se některým opětovným kontrolám nevyhne. Konsolidace je v podstatě pouze „další půjčkou“, která je poskytnuta jen za výhodnějších podmínek. Platí pro ni tedy veškeré pravidla platná pro klasickou půjčku: Znovu se zjišťuje aktuální bonita klienta, jeho pravidelný a dostatečný příjem a platební morálka. Novela zákona o spotřebním úvěru platná od 1. prosince 2016 „přikazuje“ bankám, aby si ověřily veškeré údaje o klientově finanční minulosti z bankovních i nebankovních registrů či registru SOLUS. Pokud je tedy zájemce o konsolidaci ve skluzu s některou splátkou, bude s největší pravděpodobností jeho žádost zamítnutá. Nejlepším řešením je v takovém případě nejprve splátky uhradit a vyčkat s žádostí o konsolidaci cca 2 měsíce. Tím se obnovená platební morálka promítne i do databáze bank. To samozřejmě neplatí pro situaci, kdy klient neuhradil např. tři po sobě jdoucí splátky za sebou, což mu bezpečně zajistí místo v registru dlužníků na min. další čtyři roky. Nejedná se však o jediný dlouhotrvající škraloup, který takto může získat.  Jenže platební morálka není to jediné, co může klientovi vstoupit do cesty. Jednotliví poskytovatelé konsolidací mají další individuální podmínky pro to, které půjčky a úvěry povolí konsolidovat. Bez problémů lze obvykle sloučit různé spotřebitelské úvěry, bankovní půjčky, kreditní karty, kontokorenty a hypotéky. Narazit klient může při snaze slučovat úvěry od menších nebankovních poskytovatelů vystavených bez nutnosti ověření v registru dlužníků, leasingy, větší hypotéky nebo stavební spoření.  Dále je pro konsolidaci obvykle třeba, aby klient splnil i tyto podmínky:  • Klient musí mít minimálně dva úvěry/dluhy. Maximální počet není stanoven.  • Splatnost dluhů nesmí být kratší než půl roku, popřípadě jeden rok.  • Celková suma dluhů nesmí přesáhnout 500 000 Kč až 1 000 000 Kč, výjimečně banky umožňují sloučit půjčky v celkové hodnotě do 2 500 000 Kč (Komerční banka).  • Celková suma dluhů nesmí být nižší než 50 000 Kč.  V případě, že klient nesplní načrtnuté podmínky, není třeba házet flintu do žita. Existují i nebankovní instituce, které bývají benevolentnější, ačkoliv jejich podmínky jsou obvyklé méně výhodné a je podstatné, aby se s nimi klient zevrubněji seznámil.

Konsolidace úvěrů (slovo konsolidace pochází z latinského "con", dohromady, a "solidus", pevný; konsolidace tedy znamená upevnění, ustálení či urovnání), též konsolidace půjček, označuje sloučení více půjček do jedné. Má-li klient více půjček, vyčerpaný limit kontokorentu, čerpanou kreditní úvěrovou kartu atd., je výhodné všechny tyto pohledávky „konsolidovat“ do jedné, nové „zastřešující“ půjčky (úvěru), ze které jsou tyto všechny pohledávky uhrazeny a klient tak dosáhne mnoha výhod. U jednoho úvěru jde o změnu jeho podmínek. Velmi často se konsolidace úvěrů používá pro snížení měsíčních splátek (za cenu prodloužení doby splácení). Konsolidaci nabízejí nejen klasické bankovní instituce, ale je ji možné sjednat také u některých nebankovních společností.

Debt consolidation is a form of debt refinancing that entails taking out one loan to pay off many others. This commonly refers to a personal finance process of individuals addressing high consumer debt, but occasionally it can also refer to a country's fiscal approach to consolidate corporate debt or Government debt. The process can secure a lower overall interest rate to the entire debt load and provide the convenience of servicing only one loan or debt.


Životopis.

Mládí.

Vladimir Lvovič Burcev se narodil v pevnosti Fort Ševčenko (on sám ve svých pamětech uvádí město Fort Perovskij) ve vojenské rodině. Jeho otec byl štábním kapitánem. V roce 1882 byl vyloučen z Petrohradské univerzity v roce 1885 z univerzity v Kazani, pokaždé pro účast ve studentských nepokojích. Jako člen skupiny Narodnaja volja byl uvězněn na dva roky v Petropavlovské pevnosti a v roce 1886 byl vyhoštěn do Irkutsku.

Exil a publikace.

V roce 1888 se Burcevovi podařilo uprchnout z vyhnanství a emigrovat do Švýcarska. V roce 1880 nastoupil na loď z Istanbulu do Londýna. V roce 1889 založil časopis ""Svobodné Rusko"", který existoval tři roky.  V roce 1898 byl Burcev zatčen britskou policií poté, co ve svém časopise ""Národovec"" oslavoval (neúspěšný) atentát na cara Mikuláše II.  V Londýně mezitím založil dva časopisy ""Za sto let"" a ""Past"". Po ruské revoluci roku 1905 se krátce vrátil ilegálně do Ruska a založil ruskou verzi Pasti. Po návratu na Západ v roce 1907 začal Burcev vydávat časopis ""Obyčejná příčina"", který byl pokračováním časopisu Pasti.  Tím, že pomohl odhalit mnoho policejních agentů, jako např. Jevno Azefa, se Burcev stal velice cenným pro kontrarozvědku a začalo se mu přezdívat "Sherlock Holmes revoluce".

Pozdější život a smrt.

Na počátku první světové války v roce 1914 se vrátil do Ruska, ale opět byl zatčen a odsouzen k vyhnanství. Roku 1915 byl amnestován a usadil se v Petrohradu.  Burcev usilovně oponoval bolševikům. V roce 1917 obvinil Lenina s jeho soudruhy, že jsou německými agenty. Ve článku svých novin pak vypsal hlavní nepřátele Ruska:  Neváhal uveřejnit ani seznam dvanácti, podle jeho názoru nejnebezpečnějších, lidí (kromě Lenina a Trockého byli na seznamu i Kameněv, Zinovjev, Kollontajová, Steklov, Rjazanov, Kozlovskij, Lunačarskij, Rošal, Rakovskij a Gorkij)  V den říjnové revoluce byl na příkaz Trockého zatčen, což vedlo některé historiky, aby byl Burcev evidován jako první politický vězeň v SSSR.  V únoru 1918 byl na žádost Maxima Gorkého propuštěn a zbytek svého života strávil jako emigrant. Pobýval ve Finsku, Švédsku, Francii. Během ruské občanské války podporoval bělogvardějce, zejména Kolčaka a Děnikina. Burcevovy četné pokusy, aby se všechny anti-bolševické síly spojily pod jednou ideologickou záštitou, neuspěly.  Během třicátých let bojoval proti fašismu a antisemitismu. Roku 1942 zemřel v Paříži na chorobu krve.

Vladimir Lvovič Burcev (rusky "Владимир Львович Бурцев", 17. listopadu 1862 – 21. srpna 1942) byl ruský revoluční aktivista a spisovatel.

Vladimir L'vovich Burtsev (; November 17, 1862August 21, 1942) was a revolutionary activist, scholar, publisher and editor of several Russian language periodicals. He became famous by exposing a great number of agents provocateurs, notably Yevno Azef in 1908. Because of his own revolutionary activities and his harsh criticism of the imperial regime, including personal criticism of emperor Nicholas II, he was imprisoned several times in various European countries. In the course of his life, Burtsev fought oppressive policies from Tsarism in Imperial Russia, followed by the Bolsheviks and later Adolf Hitler's National Socialism.


Život.

Hickstead se narodil 2. března 1996 v Nizozemsku chovateli Jan van Schijndel. Byl zapsán do Chovatelského svazu holandského teplokrevníka, ale v krvi měl i holštýny a plnokrevníky.

Nový majitel.

V roce 2003 koupila Hicksteada kanadská stáj Ashlanda Johna Fleischhackera a Erica Lamazeho. V tu dobu bylo Hicksteadovi 7 let a jezdec Lamaze v něm viděl velký skokový potenciál, a proto se spolu začali ihned účastnit soutěží v parkurovém skákání.

Kariéra.

První větší výsledky přišly v roce 2006. Hickstead vyhrál se svým týmem Pohár národů na Floridě, umístil se na třetím místě v Grand Prix Cáchy a vyhrál Duke Energy Cup v Calgaře v Kanadě a za výhru obdržel jeden milion dolarů. V roce 2007 vyhrál Hickstead s Ericem Lamaze čtyři poháry v soutěži ATCO Power Queen Elizabeth II Cup. Ve stejném roce vyhráli stříbro s týmem a bronz v jednotlivcích na Panamerických hrách. Rok 2008 byl pro Hicksteada a jeho jezdce asi tím nejúspěšnějším. Nejdříve vyhráli Grand Prix v Ženevě. Poté se společně zúčastnili Olympijských her v Pekingu, kde získali zlato v jednotlivcích a stříbro s týmem. Jednalo se tak o vůbec první zlatou medaili pro Kanadu z jezdecké disciplíny. Rok 2009 nebyl příliš úspěšný, až na pár vítězství v soutěžích CSIO a podobných. Ovšem hned následující rok 2010 se Hicksteadovi opět dařilo. Hickstead vyhrál Grand Prix v Cáchách a velmi dobře se umístil i na Světových jezdeckých hrách v Kentucky. V tomto roce byl Hickstead jmenován nejlepším koněm na WEG v parkuru a získal titul 'Nejlepší kůň na světě'. V roce 2011 vyhrál Hickstead hned několik Grand Prix, a to Grand Prix Řím, La Baule a Calgary. Hickstead se měl s Ericem Lamaze zúčastnit Olympijských her v Londýně roku 2012, a po nich ve svých 15. letech ukončit svou sportovní kariéru. Toho už se však nedožil...

Smrt.

Hicksteadův poslední parkur se odehrál 6. listopadu 2011 na Světovém poháru ve Veroně. Společně s Ericem Lamaze dokončil parkur s jednou chybou (4 trestné body) a všichni diváci nadšeně tleskali. Poté se stalo něco nečekaného. Náhle se Hicksteadovi podlomily nohy a spadl na zem. Eric Lamaze rychle seskakuje, okamžitě přispěchají veterináři a jeho jezdec se ho ještě marně snaží zvednout. Veterinářům se však nepodaří Hicksteada zachránit. V celé aréně zavládlo ticho. Ostatní jezdce Hicksteadova smrt natolik zasáhla, že se rozhodli v závodu nepokračovat. Po pitvě bylo prokázáno, že slavný parkurový kůň zemřel v důsledku ruptury (tj. prasknutí) aorty. Hickstead byl zpopelněn a na jeho počest byla postavena jeho socha v Calgary v Kanadě.

Hickstead (2. března 1996, Nizozemsko - 6. listopadu 2011, Verona) byl KWPN hřebec kanadské stáje Ashlanda Johna Fleischhackera a Erica Lamazeho. Právě Eric Lamaze se stal jeho jezdcem a společně vybojovali mnoho úspěchů, včetně olympijského zlata a stříbra v parkurovém skákání.

Hickstead (March 2, 1996 – November 6, 2011) was a stallion ridden by Canadian Eric Lamaze. With rider Lamaze, he was an Olympic gold and silver medalist in show jumping. Hickstead was owned by Torrey Pines and Ashland Stables Inc.


Vývoj.

Se zavedením konvenčního tolaru roku 1754, byl florin definován jako půl konvenčního tolaru a tudíž ekvivalent 1/20 stříbrné kolínské marky, tzn. ~11,69 g ryzosti 10/12 t.j. 0.833, a dělil se na 60 krejcarů (na poměr upomíná text lidové písně "Já do lesa nepojedu" – „sekera je za dva zlatý a topůrko za tolar“). Florin se stal standardní měnovou jednotkou rakouského císařství a v oběhu byl až do roku 1892.  Při přepočtu na ceny stříbra v roce 2017 by hodnota florinu (jedné zlatky) byla cca 150 Kč.  Pro představu okolo roku 1850 byl roční plat vyššího úředníka 500–700 zlatých, učitele 130 a roční mzda dělníka 100–200 zlatých.  Roku 1857 byl mezi Německem a Rakousko-Uherskem vytvořen celní spolek a váhovým etalonem pro mincovní řád byla namísto kolínské marky stanovena celní libra odpovídající 500 gramům. Byl definován tzv. spolkový tolar ("Vereinsthaler") ryzosti 900/1000 s obsahem 162⁄3 gramu čistého stříbra odpovídající ražbě 30 tolarů z jedné libry stříbra. Tato hmotnost představovala o něco méně, než 1,5násobek obsahu stříbra v původním florinu. Poté Rakousko-Uhersko přijalo nový standard a florin obsahoval přesně 2/3 množství stříbra ve spolkovém tolaru tedy ražbě 45 florinům z jedné libry stříbra. To vyvolalo devalvaci mince o 4,97 %. Hmotnost byla 12,345 g o ryzosti 900/1000, tedy 11,11 g stříbra. Průměr byl 29 mm.  Rakousko-Uhersko ve stejné době přistoupilo k decimalizaci své měny a vytvořilo nový systém o 100 krejcarech = 1 florin a 11⁄2 florinu = 1 spolkový tolar.  Když Rakousko roku 1866 obsadilo Prusko, to vystoupilo z Německé celní unie a roku 1867 se přidružilo k Latinské měnové unii. Z toho důvodu byly emitovány zlaté mince s hodnotou 8 a 4 floriny, jež odpovídaly mincím 20 a 10 lir/franků.  Rakousko ale nezavršilo vstup do Unie, plánovaný na rok 1870.  Rakousko-uherský florin byl roku 1892 nahrazen korunou v poměru 1 florin = 2 koruny.  V Království lombardsko-benátském byly floriny raženy v Miláně v letech 1858 až 1859 císařem Františkem Josefem I. V Benátkách byly raženy floriny Františkem I. v letech 1822 až 1827, a císařem Františkem Josefem I. od roku 1857 do 1865.

Rakouský zlatý, od roku 1867 rakousko-uherský zlatý nebo též zlatka, florin či gulden byla měna používaná v letech 1754 až 1892 na území habsburské monarchie včetně českých zemí a později rakouského císařství a Rakousko-Uherska. Německý název Gulden se používal na rakouských bankovkách, a na mincích byl vyražen nápis Florin. Maďarský název forint se používal jak na mincích, tak na bankovkách.

The Gulden or forint (,,, ) was the currency of the lands of the House of Habsburg between 1754 and 1892 (known as the Austrian Empire from 1804 to 1867 and the Austro-Hungarian Monarchy after 1867), when it was replaced by the krone/korona as part of the introduction of the gold standard. In Austria, the Gulden was initially divided into 60 Kreuzer (), and in Hungary, the forint was divided into 60 krajczár (). The currency was decimalized in 1857, using the same names for the unit and subunit.


Výzkum.

Institut podporuje výzkum soudobých dějin a sociální, kulturní a politické reality v Německu a pracuje s cílem podpořit větší obeznámenost a pochopení moderního Německa v akademické obci. To dále usnadňuje akademickou výměnu mezi Německem, Evropou a Izraelem.  Témata, kterými se institut zabýval v posledních deseti letech zahrnují koncepty jako identita, migrace, integrace, multikulturalismus, občanství a liberalismus, rasa, vizuální dějiny a dějiny vědy v německém, izraelské a evropském kontextu. Bucerius institut má za cíl zapojení různých vědních oborů a metod, historických období a geografických kontextů do výzkumu současného Německa tak, aby se do popředí dostaly aspekty moderní německé a židovské historie, které napomohou odhalit komplexitu soudobých německých dějin.  Ústav se stal důležitým zdrojem informací o specifickém vývoji v poválečném Německu a obecně v Evropě. Tyto informace jsou pravidelně využívány studenty a vědci z Univerzity Haifa a širokou veřejnosti.

Aktivity pro akademickou obec a veřejnost.

Institut každoročně pořádá konference, semináře a přednášky, jako například "Queer experiences during the Third Reich and the Holocaust" a "Perspectives on Contemporary Iran and Iranian Culture in Germany and Israel". Kromě toho hostil institut významné osobnosti německého veřejného života jako např. Ritu Süssmuth, Josefa Joffeho a Wolfa Biermanna, který přednášel během speciální akce v institutu.  Institut také pořádá speciální akce jako jsou filmové festivaly a hudební pořady, které zaujaly publikum i mimo univerzitu. V roce 2007 spoluorganizoval institut DEFA/ NDR filmový festival na téma "German Cinema from Behind the Iron Curtain" a v roce 2008 hostil hudební drama s názvem "The Myth and the Real Life of Marlene Dietrich".

Stipendia a akademické výměny.

Bucerius institut má výměnný program pro student magisterského a doktorského studia, které podporuje formou grantů a stipendií.Pod záštitou institutu se konaly semináře a přednášky četných vědců. Ústav přispívá k výzkumu současného Německa v Izraeli a spolupracuje s vědci z Izraele a ze zahraničí.  Bucerius institut udržuje partnerství s několika mezinárodními výzkumnými institucemi, jako je například Leo Baeck Institute, German-Israeli Foundation (GIF) for Scientific Research and Development, Simon Dubnow Institut für Jüdische Geschichte und Kultur, Institut für die Geschichte der deutschen Juden, dem Hamburger Institut für Sozialforschung, výzkumnou skupinou "Biologiedidaktik" při Univerzitě v Jeně jako s různými dalšími německými nadacemi v Izraeli, a jinými akademickými pracovišti v Německu a Izraeli.

Publikace.

V březnu 2005 Bucerius institut publikoval knihu "Memory and Amnesia: The Holocaust in Germany", kterou editovali Gilad Margalit a Yfaat Weiss v hebrejském jazyce. Tento sborník představuje výsledný produkt týdenního semináře, který institut organizoval v letech 2001/2002 ve spolupráci s předními vědci zabývajícími se holocaustem z Izraele, Německa, Evropy a Spojených států. V rámci semináře se používala historiografie,literární žánry a kinematografie k analýze narativu oběti, pachatele a spolupachatele v pracích zabývajících se holocaustem. Dále byly vydány některé eseje o reemigraci z konference "Europe and Israel: What Next?" v ročence Leo Baeck Institute z roku 2004. Kromě toho publikoval institut výsledky konference "Deadly Neighbors" ve vydání časopisu "Mittelweg 36. Zeitschrift für des Hamburger Instituts Sozialforschung". Existují také četné publikace členů asociovaných v institut zabývající se současnou historií Německa a vztahy mezi Židy a Nežidy v Německu, Evropě a Izraeli.

Bucerius institut pro výzkum současné německé historie a společnosti (Bucerius Institute for Research of Contemporary German History and Society) při Haifské univerzitě byl založen v roce 2001 nadací Zeit-Stiftung Ebelin und Gert Bucerius a jejím předsedou prof. Manfredem Lahnsteinem dr.h.c. Institut se věnuje otázkám z oblasti výzkumu společnosti a historie současného Německa. Zakladatelkou a první ředitelkou institutu byla Prof. Yfaat Weiss. V roce 2008 se ředitelem institutu stal Dr. Amos Morris-Reich.

The Bucerius Institute for Research of Contemporary German History and Society at the University of Haifa was established in 2001 by the ZEIT-Stiftung Ebelin und Gerd Bucerius and its chairman, Professor Dres. h.c. Manfred Lahnstein. The Institute is committed to the research of social and historical issues of contemporary Germany. The founder and first director of the Institute was Prof. Yfaat Weiss. Since 2008, Dr. Amos Morris-Reich has been the director of the Bucerius Institute.


Původ, vzdělání, kariéra.

Narodil se v roce 1949 v Súse, vystudoval strojařinu na Univerzitě v Tunisu a pokračoval Paříži studiem fotovoltaiky. Jako odborník na sluneční a větrnou energii založil v Sousse vlastní podnik.

Politika a žurnalistika.

V roce 1981 se zapojil do tuniského islamistického hnutí, které se tehdy nazvalo Hnutí islámské tendence. Byl ředitelem a šéfredaktorem týdeníku Al-Fajr, bývalého týdeníku islámské strany Ennahda. Kromě toho byl dlouhou dobu členem výkonné rady strany a zůstává generálním tajemníkem Ennahdy.

Trestní stíhání a uvěznění.

V květnu 1992 vláda oznámila, že odhalila plány státního převratu, který Ennahda připravovala. Úřadující prezident Zín Abidín bin Alí měl být zabit a v zemi nastolen islámský stát. V srpnu 1992 byl Jebali spolu se 170 sympatizanty Ennahdy obviněn z „pokusu o převrat“. Jebali se hájil, že o plánech převratu neměl ponětí, tvrdil, že byl mučen a stopy mučení ukázal. Pozorovatelé Human Rights Watch proces označili za nespravedlivý, Amnesty International Jebaliho prohlásila vězněm svědomí. Přesto byl 28. srpna 1992 odsouzen k šestnácti letům vězení za „příslušnost k ilegální organizaci“ a za „pokus o změnu zákonného státního zřízení“. Odvolací soud trest potvrdil.  Podmínky ve vězení byly tvrdé. Z patnácti let strávil více než deset na samotce. Kvůli podmínkám ve vězení opakovaně držel hladovku, každý z protestů trval 36 dní. V únoru 2006, u příležitosti 50. výročí nezávislosti Tuniska, byl podmíněně propuštěn.

Předsedou vlády.

Po Tuniské revoluci byla Ennahda v lednu 2011 legalizována. Jebali poté vystupoval na veřejnosti coby generální tajemník a mluvčí strany. Na pozvání "Center for the Study of Islam and Democracy" navštívil v květnu 2011 Washington, kde se také setkal s americkými senátory Johnem McCainem a Joe Liebermanem.  Následně, po úspěchu Ennahdy ve volbách do Ústavodárného shromáždění, jej strana 23. října 2011 nominovala coby kandidáta na funkci ministerského předsedy. Jebali byl pokládán za zastánce proreformního křídla ve straně. Prozatímní prezident Munsif Marzúkí jej 14. prosince 2011 do funkce jmenoval. Svůj vládní kabinet představil 20. prosince.

Hamadi Jebali (; * 12. ledna 1949) je tuniský inženýr, islámský politik a novinář, od prosince 2011 do března 2013 tuniský předseda vlády. Byl generálním tajemníkem umírněné islamistické strany Ennahda, kterou v prosinci 2014 opustil kvůli účasti v prezidentských volbách.

Hamadi Jebali (, ""; born 12 January 1949) is a Tunisian engineer, Islamist politician and journalist who was Prime Minister of Tunisia from December 2011 to March 2013. He was the Secretary-General of the Ennahda Movement, a moderate Islamist party in Tunisia, until he left his party in December 2014 in the course of the 2014 Tunisian presidential election.


Původce.

V krvi nemocných zvířat a ve tkáních deformovaných mrtvě narozených mláďatech byl nalezen předtím neznámý virus, zatím pojmenovaný jako virus Schmallenberg (SBV), podle původu prvních vzorků. Předběžně byl zařazen do čeledi Bunyaviridae, rodu Orthobunyavirus a séroskupiny Simbu. Příbuzné viry, Shamonda, Ainovirus a Akabanevirus také způsobují onemocnění skotu v Africe, Austrálii a Oceánii, v Evropě nikdy zjištěny nebyly. Jedná se o RNA viry přenášené bodavým hmyzem, proto se předpokládá, že i SBV je přenášen stejným hmyzím vektorem, tiplíkem rodu "Culicoides". Virus byl původně prokázán pomocí metagenomové analýzy, což je metoda umožňující detekovat i předtím neznámý genom, ve Friedrich Loefflerově Institutu v Německu. Od jeho objevení se podařilo virus izolovat a kultivovat na buněčných kulturách a experimentální infekce tří zdravých krav vedla k prokazatelné virémii 2-5 dní po inokulaci virem. U jednoho zvířete byla infekce doprovázena horečkou, u jiného se rozvinul středně závažný průjem.  Orthobunyaviry, včetně Schmallenberského viru, obsahují nukleovou kyselinu rozčleněnou do tří segmentů, nazývaných S - segment (krátký), M a L - segment (dlouhý). Sekvence S segmentu Schmallenberského viru je velmi podobná viru Shamonda.

Původ viru.

V současnosti není možné s jistotou říct, odkud virus pochází. Některé orthobunyaviry cirkulují v evropské populaci přežvýkavců už desítky let, aniž by působily klinické onemocnění. SBV sám nejvíce připomíná Shamonda a Akabane viry, které ale v Evropě nebyly nikdy zjištěné. Ostatní viry tohoto rodu jsou málo známé a u mnohých není přečtený jejich genom, takže genom viru Schmallenberg není s čím porovnávat. Situaci komplikuje fakt, že orthobunyaviry mají schopnost přeskupovat fragmenty svojí RNA, podobně jako viry chřipky. V roce 1999 byla v Peru popsána předtím neznámá virová infekce člověka, způsobená nově vzniklým orthobunyavirem, který obsahuje S a L segmenty již předtím známého ORO-viru a M segment předtím nepopsaného viru ze Simbu séroskupiny. Stejně tak mohl i SBV vzniknout náhodným přeskupením segmentů existujících nebo neznámých virů, v úvahu ale připadá také zavlečení viru odjinud nebo možnost, že virus je už nějakou dobu přítomen v populaci dobytka a byl zjištěn až nyní.

Klinické příznaky.

U dospělého skotu nákaza probíhá akutně a projevuje se vysokou horečkou (nad 40 °C), nechutenstvím, hubnutím, zhoršeným celkovým zdravotním stavem a náhlým poklesem dojivosti až o 50%. V Nizozemí byl v souvislosti s nákazou zjištěn i profuzní průjem. Příznaky onemocnění zpravidla spontánně odezněly během 7-10 dní, u některých březích samic docházelo k pozdním potratům či porodu málo vitálních mláďat. Klinické onemocnění ve stádě probíhá 2-3 týdny, přičemž morbidita dosahovala 20-70%.  Se zpožděním se začaly objevovat následky teratogenního působení viru, od listopadu 2011 se v nakažených stádech rodí mláďata matek, které prodělaly infekci v létě a plody byly nakaženy intrauterinně. Porody mrtvých nebo neživotaschopných, deformovaných mláďat jsou popisovány především u ovcí, v menší míře u koz a skotu, přičemž u bahnic nebyly pozorovány žádné předchozí klinické příznaky.  Novorozená jehňata, telata a kůzlata mají vrozené vady, jako je skolióza, torticollis - deformace provázená hlavou zvrácenou nazad, arthtogryposis, což jsou nepohyblivé, trvale ohnuté klouby končetin, a hydroencephalus, porucha vývoje mozku, který je z větší části nahrazen vakem naplněným tekutinou. Dále se vyskytuje hypoplazie mozečku a zvětšený brzlík. Většina mláďat se rodí mrtvá a deformity vedou k těžkým porodům (dystokiím).  Mechanismus teratogenního působení se prozatím jeví stejný, jako u příbuzných virů: dochází k vertikálnímu přenosu, infekci plodu in utero. Infekce virem Akabane způsobí vrozené vývojové vady, dojde-li k nákaze během určité fáze březosti, u ovcí mezi 28 - 56 dnem, u skotu mezi 75 - 150 dnem březosti. Dochází k potratům, mumifikaci plodů a typickým malformacím, syndromu artrogryphosis-hydrencephalus, tedy stejně jako u viru Schmallenberg.

Diagnostika.

Friedrich-Loeffler Institut v Německu, kde byl poprvé virus izolován, vyvinulo protokol pro detekci virové RNA metodou RT-PCR a ten, společně se sekvencí virového genomu, zveřejnili pro nekomerční použití dalším laboratořím. Prozatím je možná jen tato, přímá metoda detekce viru, společně s dalšími přímými metodami, jako je kultivace viru na buněčných kulturách křeččích ledvin a přímá imunofluorescence. K detekci viru je potřeba sérum nebo krev odebraná na EDTA od zvířete s klinickými příznaky (horečka, průjem, pokles nádoje), k průkazu viru ze zmetků a deformovaných mrtvě narozených mláďat je nejvhodnější tkáň mozku s doporučeným doplňujícím vyšetřením tkáně sleziny a krevních vzorků.  Ze sérologických metod, které umožňují detekci protilátek v séru nakažených zvířat, je zatím k dispozici virus neutralizační test a nepřímá imunofluorescence. Nevýhoda těchto metod je jejich časová náročnost a nemožnost zpracování velkého množství vzorků. Rychlejší a jednodušší ELISA test.  Virologické vyšetření je základem současné diagnostiky. Provádí se virus neutralizačním testem (VNT) a PCR.

Šíření.

Choroba byla poprvé popsána v Německu, dále byla na konci roku 2011 popsána i v Nizozemí. K 11. lednu 2012 byla pomocí PCR zjištěna v Německu ve 20 chovech, v 52 chovech v Nizozemí a ve 14 chovech ovcí v Belgii. 23. ledna 2012 byl Schmallenberský virus prokázán ve tkáních deformovaných jehňat na čtyřech ovčích farmách v Norfolku, Suffolku a Východním Sussexu ve Velké Británii. 24.1.2012 byl virus prokázaný v deformovaných jehňatech ve Francii, celkem ve 29 chovech ovcí, 7.2.2012 se objevil v Lucembursku a 20.2.2012 byl diagnostikován u koz v Itálii. V březnu 2012 byla nemoc prokázána i v chovech ovcí ve Španělsku.  26.1.2012 bylo v Německu prokázáno jako pozitivní 88 chovů, k 2.2.2012 tento počet stoupl 240 chovů, 22.2.2012 bylo evidováno 693 pozitivních chovů.  V ČR se vir vykytuje minimálně od roku 2013. Sérologicky pozitivní a nevakcinovaná zvířata jdou každoročně do tisíců, představují až 20% ze všech vyšetřených vzorků.

Opatření v souvislosti s nákazou.

Evropská komise se zatím rozhodla vyčkávat a získávat informace - vzhledem k ročnímu období a faktu, že onemocnění je z největší pravděpodobností přenášeno hmyzem, nehrozí další šíření, nově potvrzené případy jsou důsledkem nákazy v létě. Státy, na jejichž území jsou potvrzené případy onemocnění, nicméně hlásí potvrzená ohniska OIE a některé státy zavedly dobrovolný zvýšený dozor, zvláště co se týče potratů a vrozených vývojových vad přežvýkavců. Dle komise zatím není důvod domnívat se, že se Schmallenberský virus chová jinak, než příbuzné viry, jako je Akabane, který potřebuje k přenosu vektora a nešíří se přímým kontaktem mezi zvířaty nebo živočišnými produkty, proto není obchod se zvířaty ani jejich produkty nijak omezován. Ruská federace nicméně s platností od 17.1.2012 vyhlásila opatření stran dovozu z Německa, Nizozemska a Belgie. To se týká živých malých přežvýkavců, jejich čerstvého masa, vedlejších produktů a rozmnožovacího materiálu (zmražená vajíčka, embrya a sperma).  Státy mimo EU, které dováží živý zástavový dobytek (např. Turecko), mají často v požadavcích virologické vyšetření na SBV. V ČR se vyskytuje tento virus v mnoha stádech skotu na pastevních areálech. Pokud je konkrétní jalovička či býček virologicky negativní, může být exportován, i kdyby všichni ostatní ve stádě byli pozitivní. Sérologické vyšetření se neprovádí, protože po prodělané nemoci jsou zvířata dlouhodobě pozitivní (možná celý život). Díky virologickému vyšetření nemá vakcinace na export negativní vliv.

Vakcinace.

Na trhu je vakcína ZULVAC SBV, která je schválena pro EU včetně ČR. Vakcinují se telata ve věku 4 a 5 měsíců a každoročně se vakcinuje celé stádo. Její dostupnost závisí na požadavcích chovatelů. Je li zájem malý, nedováží se (což je stávající situace).  Pokud se stádo nevakcinuje, pak mají dospělá zvířata protilátky po prodělané nemoci, ale zástav je k infekci vnímavý, nakazí se. Vir cirkuluje ve stádu, každoročně nakazí velké procento z těch, co nejsou v imunitě. Díky cirkulaci viru se rodí i mrtvá telata s deformacemi. Pokud by se stádo každoročně vakcinovalo, vir by v něm kolovat nemohl.  U ovcí je situace podobná. Vakcína je schválená i pro ovce. Procento mrtvě narozených a deformovaných plodů je mírně vyšší než už skotu.  Vakcinace je momentálně jediná dostupná metoda, jak vytěsnit vir z populace.  Z ekonomického hlediska je na chovatelích, aby si vypočítali, zda je pro ně výhodnější každoročně vakcinovat, nebo nechat zvířata nakazit, prodělat nemoc, tím si vytvořit imunitu. Zatím v ČR vítězí tiplík s virem SBV, každoročně nakazí tisíce zvířat. Nevakcinujeme.

Riziko pro člověka.

Geneticky nejpodobnější orthobunyaviry nezpůsobují onemocnění lidí a též zatím ve spojitosti s nákazou virem Schmallenberg nebylo popsáno onemocnění člověka.

Schmallenberský virus (Schmallenberg Virus = SBV) je název pro nedávno izolovaný "Orthobunyavirus", způsobující infekční chorobu přežvýkavců. Původce, byl poprvé prokázán v krvi hovězího dobytka s horečkou a poklesem mléčné produkce v chovu u města Schmallenberg v Německu a to v listopadu 2011. Nemoc se poprvé objevila v Severním Porýní - Vestfálsku už během léta 2011, kdy ve stádech dojnic docházelo k hromadnému horečnatému onemocnění, přičemž nemocná zvířata se během několika dní bez následků zotavila. Na podzim se podobné případy vyskytly i v sousedním Nizozemí, kde byla horečka doprovázena i průjmem. Od prosince 2011 se nákaza začala projevovat potraty a porody deformovaných mláďat, především ve stádech ovcí, ale i skotu a koz. V lednu 2012 byl Schmallenberský virus prokázán v Německu, Belgii, Velké Británii a Francii, v únoru 2012 byla jeho přítomnost odhalena též v Lucembursku a Itálii a v březnu 2012 i ve Španělsku.

Schmallenberg orthobunyavirus, initially reported in October 2011 causes congenital malformations and stillbirths in cattle, sheep, goats, and possibly alpaca. It appears to be transmitted by midges ("Culicoides" spp.) which are likely to have been most active in causing the infection in the northern hemisphere summer and autumn of 2011, with animals subsequently giving birth from late 2011. Schmallenberg virus falls in the Simbu serogroup of Orthobunyaviruses; as of January 2013, it is considered to be most closely related to the Sathuperi and Douglas viruses.


Historie a role.

Databáze IPEX - Interparliamentary EU-Information Exchange vznikla na základě doporučení Konference předsedů parlamentů Evropské unie, která se konala v Římě roku 2000. V souladu se Směrnicí pro meziparlamentní spolupráci, která byla přijata v Haagu v roce 2004, proběhlo oficiální spuštění webových stránek v červnu 2006 během Konference předsedů parlamentů Evropské unie v Kodani.  S cílem podpořit Konferenci předsedů, Konferenci parlamentních výborů pro evropské záležitosti (COSAC), setkání specializovaných výborů vnitrostátních parlamentů a Evropského parlamentu, meziparlamentní setkání a stálé zástupce vnitrostátních parlamentů v Bruselu, patří IPEX mezi jeden z hlavních pilířů meziparlamentní komunikace o aktivitách týkajících se EU.  IPEX má umožnit vnitrostátním parlamentům užší spolupráci a koordinaci jejich aktivit souvisejících s EU, a zároveň má více přiblížit tuto meziparlamentní spolupráci evropským občanům. Z tohoto důvodu IPEX nabízí základní navigaci na stránkách ve všech úředních jazycích EU. Vnitrostátní parlamenty mohou publikovat svá stanoviska a texty ve svých národních jazycích. V zájmu snadnějšího překonávání jazykové bariéry je ale vnitrostátním parlamentům připomínáno, aby důležité informace a přijatá stanoviska publikovaly v angličtině nebo ve francouzštině (alespoň ve formě krátkého souhrnu). V souladu s IPEX Guidelines dohlíží na chod IPEXu Správní rada (IPEX board). Rada je každoročně jmenována na setkání Kancléřů jednotlivých komor vnitrostátních parlamentů a Evropského Parlamentu.  IPEX je spravován Centrální podporou (Central support), stálým IPEX zaměstnancem (IPEX information officer) a sítí IPEX korespondentů z jednotlivých komor vnitrostátních parlamentů. Na IPEX mohou přispívat všechny vnitrostátní parlamenty členských států EU, parlamenty kandidátských zemí a také Evropský parlament. V zájmu propagace meziparlamentní spolupráce je IPEX také otevřen pro COSAC a Evropské centrum pro parlamentní výzkum a dokumentaci (ECPRD).

Funkce IPEXu.

IPEX nabízí následující možnosti:  Tato výměna informací probíhá prostřednictvím následujících nástrojů: Databáze, Fórum a sekce Novinek.  Součástí internetové stránky IPEX jsou také stránky obsahující informace a dokumenty k řadě meziparlamentních konferencí: Konference předsedů parlamentů EU, Konference parlamentních výborů pro evropské záležitosti (COSAC), Konference ke společné zahraniční a bezpečností politice (SZBP)/společné bezpečnostní a obranné politice (SBOP),Meziparlamentní konference ke stabilitě, hospodářské koordinaci a správě v EU či Skupina pro společnou parlamentní kontrolu Europolu (JPSG).

Externí odkazy.

IPEX - oficiální stránky Konference parlamentních výborů pro evropské záležitosti tzv. COSAC - oficiální stránky  Evropské centrum pro parlamentní výzkum a dokumentaci ECPRD - oficiální stránky  Senát a EU - stránky Senátu PČR věnované evropské agendě  Výbor pro evropské záležitosti Poslanecké sněmovny PČR

Meziparlamentní výměna informací týkajících se Evropské unie (anglicky Interparliamentary EU Information Exchange; IPEX) je platforma sloužící vnitrostátním parlamentům členských států EU a Evropskému parlamentu pro výměnu informací, které se týkají aktivit souvisejících s Evropskou unií, a to zejména ve světle ustanovení Lisabonské smlouvy. Úloha vnitrostátních parlamentů je zejména stanovena v Protokolu o úloze vnitrostátních parlamentů v Evropské unii a v Protokolu o používání zásad subsidiarity a proporcionality.

IPEX, the InterParliamentary EU information eXchange, is a platform for the exchange of information between EU national parliaments as well as the European Parliament concerning issues related to the European Union, especially in light of the provisions of the Treaty of Lisbon. The Treaty of Lisbon explicitly sets out the role of the national parliaments in the Protocol on the role of national Parliaments in the European Union and in the Protocol on the application of the principles of subsidiarity and proportionality.


Architektura.

Podpora webových aplikací (platforma HTML5).

Podpora webových aplikací je umožněna použitím internetového prohlížeče na základě jádra prohlížeče WebKit, který běží v bezpečnostním sandboxu Smack. Na rozdíl od jiných systémů není „motorem“ aplikací v systému Tizen programovací jazyk Java, ale podobně znějící, avšak odlišný programovací jazyk JavaScript a značkovací jazyk HTML5, oba společně používané pro vytváření internetových aplikací a stránek. Vývojářům těchto internetových aplikací jsou k dispozici javascriptové knihovny jQuery a jQuery mobile.

Podpora nativních aplikací (platforma Bada).

Počínaje verzí systému Tizen 2.0 je umožněn vývoj nativních aplikací je podporován Tizen SDK z platformy Bada.

Podpora 64bitových aplikací.

Dne 16. září 2015 byla vydána verze Tizen 3.0 Milestones Source Code Release. Přináší nativní 64bitovou podporu, využívá jádro Linuxu verze 4.0, novou bezpečnostní architekturu, X.org je nahrazen Waylandem, WebKit2 je nahrazen prohlížečem na základě Chromium-EFL (open source verze Chrome) a mnoho dalších změn.  S majoritní verzí Tizen 3.0, 20. května 2017, přišla přímá podpora 64bitových aplikací, umožňující využití větší velikosti operační paměti, ale také poskytující možnost bezpečnostního a výkonnostního zlepšení. S touto verzí mělo přijít větší množství dalších zlepšení. První smartfon s tímto systémem byl očekáván v 1. kvartálu 2017.

Tizen IVI (In Vehicle Infotainment).

Firma Samsung také plánuje použití systému Tizen v informačních systémech automobilů. V této souvislosti je Tizen IVI 3.0 RC kompatibilní se standardem GENIVI 7.

Nasazení Tizen OS.

V říjnu 2013 byl Samsungem uveden první produkt založený na systému Tizen: chytrý fotoaparát NX300M. Mezi další produkty využívající systém Tizen patří např. chytré hodinky "Samsung Gear 2".  Září 2014: Samsung posílil vývoj systému Tizen o dalších 500 vývojářů.  Dne 1. ledna 2015 Samsung oznámil, že v roce 2015 budou všechny jeho chytré televize založeny na systému Tizen.  Dne 14. ledna 2015 Samsung oznámil příchod svého prvního smartphonu se systémem Tizen.  Prvního smartphonu se systémem Tizen se v Indii za měsíc prodalo sto tisíc kusů.  Dne 28. dubna 2016 Samsung ohlásil, že Tizen 3.0 bude uveden v září 2016, jako konkurent dosavadních systémů pro smartfony, jako jsou Android a iOS. Tento systém má přinést vícero technických novinek, jako je například nativní podpora 64bitových procesorů, výkonnější grafické rozhraní Vulkan, Bluetooth 4.2, ovládání hlasem, rozpoznávání tváří a antivirový framework pro kontrolu aplikací a obsahu. Grafický subsystém je v operačním systému Tizen 3.0 o 30 procent rychlejší než ve starším operačním systému Tizen 2.4.  Dne 23. srpna 2016 uvedl Samsung smartphon Samsung Z2 se dvěma fotoaparáty, čtyřmi procesorovými jádry, 1 GiB RAM, 8 GiB interní paměti, 4G LTE konektivitou a systémem Tizen 2.4 na indický trh.  Dne 25. ledna 2017 vyšla zpráva o nadcházejícím vypuštění prvního smartphone s 64-bitovým systémem Tizen 3.0 ve vícero zemích. Datum vydání bylo stanoven na březen 2017, na který připadá výročí 32 let mobilních telefonů Samsung.  Dne 15. května 2017 vyšla zpráva o vypuštění modelu Samsung Z4, který bude disponovat 64-bitovým operačním systémem Tizen 3.0 a dvěma fotoaparáty, předním a zadním, oba s rozlišením 5 megapixelů. Dále má být vybaven čtyřjádrovým procesorem a 1GB operační paměti. Jeho cena má vejít do výše 100$ a objeví se na vybraných trzích.  Dne 15. června 2017 byl Samsung Z4 uveden. Kromě Tizenu 3.0 s digitální asistentkou S-Voice disponuje čtyřjádrovým procesorem na 1,5GHz, 1GiB operační paměti (RAM) a 8GB interní paměti flash, rozšiřitelné až na 128GB, předním a navíc i zadním fotoaparátem, který je vhodný pro selfie, oba 5 megapixelů, oba s blesky. V závislosti na konfiguraci je možno osadit až dvě mikro SIM karty. Umožňuje také využívat služby GPS i GLONASS. Dále má WiFi, Bluetooth, přijímač FM rádia.  Firma Samsung připravuje televizní verzi (Tizen TV) virtuálního asistenta Bixby.

Tizen ([ˈtaizen]) je operační systém založený na linuxovém jádře a softwarové knihovně GNU C Library. Je zaměřen na vestavěné systémy, včetně smartphonů, tabletů, automobilových (IVI) zařízení, chytrých televizí, fotoaparátů a laptopů. Jeho licenční model zahrnuje software, který používá různé licence (které mohou být nekompatibilní s Open Source definicí) a proprietární vývojový kit (SDK). To má zajistit hladké fungování Tizenu na různých platformách a zařízeních.

Tizen () is a Linux-based mobile operating system backed by the Linux Foundation but developed and used primarily by Samsung Electronics.


Popis.

Kanál se skládá ze dvou odlišných částí. První má tvar obdélníku o rozměrech 800x70 metrů. Na horní straně jej vymezuje "Pont de Flandre" (Flanderský most) z roku 1885 (jediným sklápěcím mostem v Paříži), na dolní straně je ukončen na náměstí "Place de la Bataille de Stalingrad". Na severu je kanál ohraničen nábřežím "Quai de la Seine" a na jihu "Quai de la Loire". V polovině přes něj vede lávka pro pěší. Směrem na severovýchod pokračuje kanál v délce 730 m a mnohem užší (30 m). Někdy se už tato část nazývá nesprávně Canal de l'Ourcq, nicméně kanál s tímto jménem začíná až o několik set metrů dále u parku Villette. Zde se plavební kanály větví. Severovýchodním směrem dále pokračuje Canal de l'Ourcq a na sever vede Canal Saint-Denis.

Historie.

Jako první se začal stavět v roce 1802 kanál 699 m dlouhý a 70 m široký. Sloužil k různým účelům. Především sloužil jako zásobárna pitné vody pro Paříž. Jeho druhou funkcí byla zásoba vody pro další kanály určené k plavbě lodí. Na počátku 19. století byl kanál obklopen zahradou, která sloužila jako veřejný park. Během průmyslového rozvoje v polovině 19. století však byly kolem kanálu postaveny překladiště a na konci 19. století již kanál sloužil výhradně pro vodní přepravu nákladu. Tehdy kanál a zdejší přístav zažívaly svůj ekonomický vrchol. V roce 1882 byl postaven uprostřed kanálu most 13 m vysoký a 85 m dlouhý. Byl opatřen hodinami s průměrem 3 m. V roce 1966 byl nahrazen novým. Během 20. století však význam kanálu pro nákladní dopravu pozvolna upadal, takže v roce 2000 činil objem nákladu jen 1,000.000 tun (nejméně v celé jeho historii). Zároveň se začíná pozvolna využívat kanál pro cestovní ruch. Kanál se rovněž využívá k veslování.

Bassin de la Villette (česky "Nádrž Villette") je jeden z umělých plavebních kanálů v Paříži. Nachází se v 19. obvodu a propojuje kanál Saint-Martin na jihu s kanály Ourcq, který míří na severovýchod a Saint-Denis směřující na sever. Byl uveden do provozu 2. prosince 1808. Jeho název je odvozen od bývalé vesnice La Villette, která byla v roce 1860 připojena k Paříži.

The Bassin de la Villette (La Villette Basin) is the largest artificial lake in Paris. It was filled with water on 2 December 1808. Located in the 19th arrondissement of the capital, it links the Canal de l'Ourcq to the Canal Saint-Martin, and it represents one of the elements of the "Réseau des Canaux Parisiens" (Parisian Canal Network), a public-works authority operated by the city. The other components of the network are the Canal de l'Ourcq, the Canal Saint-Denis, the Canal Saint-Martin, and the Bassin de l'Arsenal. Together, these canals and basins extend roughly.


Výběr pořadatele.

Francie získala pořadatelství světového šampionátu 15. prosince 2011 na zasedání rady Mezinárodní házenkářské federace v São Paulu během konání MS v házené žen. Hostitelem mužských šampionátů světa již byla v letech 1970 a 2001. V hlasování tak porazila druhého uchazeče z evropského kontinentu, Dánsko. Třetím zájemcem o konání se původně stalo Norsko, které však nedoručilo oficiální přihlášku na vedení IHF ve stanoveném termínu.  Francouzská kandidatura za dějistě konání nejdříve zahrnovala města Bordeaux, Dunkerk, Lyon a Nanterre namísto Albertville, Brestu, Met a Rouenu. Také avizované Aix-en-Provence bylo odhlášeno pro neschopnost včasného splnění technických parametrů haly.

Dějiště.

Šampionát probíhal v osmi arénách francouzských měst Paříž, Rouen, Nantes, Albertville, Montpellier, Lille, Brest a Mety.

Kvalifikace.

Turnaje se zúčastnilo dvacet čtyři družstev. Francie měla místo zajištěno automaticky z titulu pořadatelského státu. Vzhledem k tomu, že byla zároveň úřadujícím mistrem světa, jemuž také příslušelo místo bez nutnosti kvalifikace, přešlo toto automatické pozvání na úřadujícího vicemistra světa z Kataru. Zbylých dvacet dva týmů se na šampionát probojovalo díky nejlepším umístěním v kontinentálních mistrovstvích, včetně nástavbové evropské kvalifikace. Jediná divoká karta byla přidělena Norsku.

Rozlosování.

Rozlosování se uskutečněno 24. června 2016 ve francouzské metropoli Paříži.

Rozhodčí.

Na mistrovství světa bylo vybráno 16 dvojic rozhodčích:

Základní skupiny.

Program organizátoři zveřejnili 23. září 2015. Časy utkání jsou uvedeny ve středoevropském pásmu (UTC+1).

Prezidentský pohár.

Týmy, které nepostoupily ze základních skupin do vyřazovacích bojů o medaile, sehrály turnaj útěchy o Prezidentský pohár, o konečné 17.–24. místo.

Vyřazovací fáze.

Z každé ze čtyř základních skupin postoupily do vyřazovacích bojů první čtyři týmy.

Konečné pořadí.

Pro umístění týmů na 5.–16. místě, tj. vyřazené osmifinalisty a čtvrtfinalisty, bylo rozhodujícím kritériem počet získaných bodů proti prvním čtyřem týmům šampionátu ze zápasů v základních skupinách.

Mistrovství světa v házené mužů 2017 představovalo 25. ročník mužského světového šampionátu v házené, který probíhal mezi 11. až 19. lednem 2017 v osmi francouzských městech. Turnaj, na němž startovalo dvacet čtyři reprezentačních týmů ve čtyřech základních skupinách, organizovala Mezinárodní házenkářská federace. Francie již mužská mistrovství světa pořádala v letech 1970 a 2001.

The 2017 IHF World Men's Handball Championship was the 25th event hosted by the International Handball Federation. The event was held in France from 11 to 29 January 2017.