Vznik historické školy.

Německá historická škola vychází z německé klasické filozofie, především z Immanuela Kanta a G. W. F. Hegela. Kant např. tvrdil, že poznání nemůže mít žádný obsah, pokud se nevztahuje ke zkušenosti. Svůj vliv na formování německého ekonomického myšlení hrálo opoždění Německa v hospodářském rozvoji a nutnost čelit silné zahraniční konkurenci. Roli hrála i vysoká úroveň historické vědy v německých zemích. Historická škola navazovala též na tzv. kamerální politické vědy, což byl systém nauk uplatňovaný ve středoevropských zemích, který připravoval úředníky pro státní správu a obsahoval i disciplíny jako obchodní právo, státní finance či daně. Postupně se kameralistika přibližovala vědě o národohospodářství.

Friedrich List.

Nejvýznamnějším předchůdcem historické školy byl Friedrich List, který zastával evoluční pohled na politickou ekonomii a jako základ argumentace používal historické srovnání. Jeho hlavním dílem je " Das Nationale System der politischen Oekonomie" (Národní systém politické ekonomie, 1841). Vychází z myšlenky, že je potřeba rozvíjet specifickou národní politickou ekonomii, která musí zohledňovat národní specifika a sloužit národním zájmům. Odtud pochází požadavek na bariéry mezinárodnímu obchodu, za kterými by mohl „dospět“ německý průmysl – tzv. výchovný protekcionismus. List zformuloval koncept stádií hospodářského vývoje, podle kterého určitým dosaženým úrovním hospodářského rozvoje měly odpovídat rozdílné hospodářské politiky, čímž zpochybňoval univerzální ekonomické zákony klasické politické ekonomie.

Starší historická škola.

Starší historická škola se zformovala ve 40. letech 19. století. Přišla s historickou metodou, avšak historismus neprosazovala tak důrazně jako pozdější mladší historická škola. Její představitelé vycházeli z toho, že politická ekonomie je vědou historickou. Nevybudovali však žádný koherentní systém politické ekonomie podle svých představ a zůstali pouze u kritiky klasické ekonomie a deklarací, jak by politická ekonomie měla vypadat.

Wilhelm Roscher.

Wilhelm Roscher vyzval k přebudování politické ekonomie na základě „historické metody“. K jiným metodologickým přístupům zkoumání ekonomiky byl však také tolerantní a v podstatě uznával i klasickou ekonomii. Jeho "Nástin přednášek o státním hospodářství na podkladě historické metody" (1843) je považován za manifest, resp. založení německé historické školy. Roscher tvrdil, že hospodářský řád je produktem historického vývoje. Za základní úkol ekonomické teorie považoval popis toho, co národ chce dosáhnout v hospodářství a popis cíle, který skutečně sleduje.

Bruno Hildebrand.

Bruno Hildebrand požadoval přebudování národohospodářské teorie na základě historické metody. Lidé podle něho mají svobodnou vůli a nemusí se řídit žádnými hospodářskými zákonitostmi. Rozdělil hospodářský vývoj do tří stupňů: hospodářství přírodní, peněžní, úvěrové. Jeho kritika Adama Smithe spočívala v tvrzení, že podněty hospodářské činnosti nevycházejí jen z osobních zájmů jednotlivců, nýbrž i z morálky, smyslu pro povinnost a jiných lidských motivů.

Karl Knies.

Karl Knies požadoval nahrazení národohospodářské teorie historickým výkladem vývoje národního hospodářství, politiky a kultury. Odmítal existenci zákonů, neboť nevěřil na opakování jevů a zdůrazňoval, že v každém národu vládne specifický duch. Úkolem ekonomické teorie je proto vysvětlit historickou minulost příslušného národa.

Mladší historická škola.

V období působení mladší historické školy se Německo sjednotilo (1871) a začalo se proměňovat z relativně zaostalé na vyspělou zemi, kde však stále přetrvával protekcionismus. Představitelé mladší historické školy seskupené okolo Gustava Schmollera již nepopírali kauzalitu ve společenském životě, avšak nepředpokládali, že metody klasické politické ekonomie jsou pro objevení zákonů vhodné. Mladší německou historickou školu tvoří první generace a druhá generace (někdy označována jako nejmladší historická škola). Představiteli druhé generace jsou především Max Weber a Werner Sombart.

Gustav von Schmoller.

Gustav Schmoller byl hlavním mluvčím první generace mladší německé historické školy, zejména v prvním sporu o metodu s Carlem Mengerem (o přípustnosti abstraktně deduktivní metody) - tzv. "Methodenstreit" a ve druhé generaci mladší historické školy též ve druhém sporu o metodu (spor o hodnotové soudy). Schmoller považoval abstraktně deduktivní metodu za nevědeckou. Zdůrazňoval evoluci a etický přístup. Byl přesvědčen, že k naplnění cílů německé historické školy stačí nashromáždit dostatek historických a statistických údajů a z nich pak vyvodit novou ekonomickou teorii. To se mu však nikdy nepovedlo a místo toho nezamýšleně rozvinul spíše dějiny národního hospodářství. Jeho nejvýznamnějším dílem je "Grundriss der allgemeinen Volkswirthschaftslehre" (Nástin obecné národohospodářské nauky, 1901-1904). Schmollerův přínos lze doložit zejména na zkoumání institucí, díky kterému se stal předchůdcem teorie transakčních nákladů a amerického institucionalismu.

Max Weber.

Max Weber měl liberálnější názory než jiní představitelé historické školy. Společnost vnímal jako souhrn autonomních jednotlivců podmíněný sociálními zákonitostmi. Ke zkoumání hospodářských jevů požadoval interdisciplinární přístup, v čemž se opět přibližuje pozdějšímu institucionalismu. Dále se zabýval především problémy metodologie, jež byly předmětem prvního sporu o metodu a snahou o jejich překonání. Jeho známými díly ve vztahu k ekonomii jsou "Die protestantishe Ethik und der Geist des Kapitalismus" (Protestantská etika a duch kapitalismu, 1904-1905) a "Wirtschaft und Gesellschaft" (Ekonomie a společnost, 1922).

Werner Sombart.

Werner Sombart byl výrazně ovlivněn Karlem Marxem a Maxem Weberem. Každá dějinná epocha se podle něho vyznačuje svérázným duchem "(Geist)", který je základním principem v každém socioekonomickém systému. Duch je tvořen souborem psychologických postojů lidí, kteří vytvářejí charakter dané doby. Ve svém díle kladl velký důraz na historicky specifické rysy institucí, přičemž obecné rysy často zanedbával. Jeho pojetí metodologie a rozlišování pojmů přiblížilo německou historickou školu nejblíže k řešení problému historické specifičnosti, avšak nemělo mnoho následovníků a upadlo v zapomnění. Sombart se hlásil k socialismu, ovšem s výraznými nacionalistickými prvky. Na jeho výklad vzniku kapitalismu s rasovým podtextem se snesla vlna kritiky. Nakonec se na sklonku života přiklonil k nacismu.

Další představitelé.

Dalšími zástupci nejmladší historické školy byli např. Arthur Spiethoff, který rozvíjel teorii hospodářského cyklu nebo Adolf Wagner, který se zabýval problematikou státních financí a předpokládal, že se mohou stát nástrojem dosažení sociální spravedlnosti. Lujo Brentano byl liberálnější autor v rámci první generace německé historické školy, který odmítal představy o vyšším předurčení státu ve srovnání s jednotlivcem kvůli riziku zneužití moci. Politická ekonomie podle něho musí být etickou vědou, která bere v úvahu „nejvyšší cíle lidské společnosti“. Za vývoj hospodářského života je zodpovědný stát, nikoliv neviditelná ruka trhu. K první generaci mladší historické školy se kromě Brentana řadí ještě Karl Bücher nebo Georg Friedrich Knapp.

Spor o metodu.

První spor o metodu neboli tzv. "Methodenstreit", který mezi sebou rozpoutali představitelé mladší historické školy a rakouské školy je dodnes pravděpodobně nejvýznamnějším metodologickým sporem v dějinách ekonomie. Probíhal mezi G. Schmollerem na jedné straně a C. Mengerem a E. Böhm-Bawerkem, představiteli marginilastické revoluce a nastupující neoklasické ekonomie na straně druhé. Šlo o spor mezi abstraktně-racionálním a empiricko-realistickým přístupem. Schmoller nakonec připustil oprávněnost abstraktně-deduktivní metody.  Druhý spor o metodu se odehrál mezi samotnými představiteli mladší historické školy, a to kolem otázky hodnotících soudů. Schmoller a Wagner chápali ekonomii jako etickou a normativní vědu, jejímž smyslem je formulovat doporučení pro hospodářskou a sociální politiku státu. Weber a Sombart naopak vnímali ekonomii jako pozitivní vědu a domnívali se, že dávání doporučení hospodářských politik ekonomii nepřísluší.

Závěr.

Německá historická škola bývá často hodnocena jako slepá ulička ekonomie, neboť nikdy nebyla schopna uznat a rozvinout obecnou teorii. Některé její základní myšlenky týkající se zejména protekcionismu jsou však dodnes přítomny v praktickém mezinárodně-obchodním uvažování jednotlivých států a během 20. století byly nezřídka používány jako argument pro aplikaci nejrůznějších rozvojových a průmyslových politik rozvojových států, např. strategie nahrazování importů (tzv. argument infant industry).<ref name="krp/hod"> </ref> Ty ovšem, na rozdíl od prudké industrializace Německa koncem 19. století, dopadly neúspěšně. Největší slabinou německé historické školy byl obecně přílišný důraz na národní specifika, historickou metodu a přecenění významu studia předchozích fází vývoje.  Zejména na kriticismus německé historické školy navázaly další sociologicko-institucionální směry.

Německá historická škola či historická škola ekonomie byla převládajícím směrem ekonomické vědy v Německu během 19. století. Jejím základním principem je odmítavý postoj ke klasické politické ekonomii, která se tehdy zformovala v Anglii a ve Francii. Cílem kritiky byla především abstraktně deduktivní metoda klasické ekonomie a skepse ohledně existence obecně platných ekonomických zákonů. Historická škola naopak tvrdila, že pouze studium empirických fakt a induktivní metoda mohou vést k poznání hospodářských procesů. Pravou podstatu ekonomických jevů je tedy možné vysvětlit jen na základě zkoumání historie.

The historical school of economics was an approach to academic economics and to public administration that emerged in the 19th century in Germany, and held sway there until well into the 20th century. The professors involved compiled massive economic histories of Germany and Europe. Numerous Americans were their students. The school was opposed by theoretical economists. Prominent leaders included Gustav von Schmoller (1838–1917), and Max Weber (1864–1920) in Germany, and Joseph Schumpeter (1883–1950) in Austria and the United States.


Život v exilu.

Joscelin žil v exilu v Jeruzalémském království, kde si díky sňatku dokázal zajistit území kolem velkoměsta Akkonu, kde si zřídil své panství. Joscelinova sestra Anežka z Courtenay se provdala za mladšího bratra krále Balduina III. Amauryho, se kterým byla donucena se rozvést, když se Amaury měl stát králem.  Roku 1164 byl Joscelin III. byl v bitvě u Harimu zajat synem dobyvatele Edessy, Núr ad-Dínem. V zajetí zůstal až do roku 1176, kdy jeho sestra zaplatila za Joscelinovu svobodu výkupné. Po návratu do Jeruzaléma Joscelina III. jeho synovec, jeruzalémský král Balduin IV. jmenoval jeruzalémským senešalem. Jeho povýšení muselo však čelit rivalitě králových příbuzných z otcovy strany, zejména hraběte z Tripolisu Raimonda.  Roku 1180 Joscelin odjel jako velvyslanec Jeruzalémského království do Konstantinopole, hlavního města Byzance. Poté, co se králova nevlastní sestra Isabela zasnoubila s Homfroiem IV. z Toronu, přešel hrad Toron a přilehlý majetek do královské sféry výměnou za peněžní léno. Poté část z panství, Chastel Neuf, udělil Joscelinovi a samotný Toron dal do správy své matce Anežce.  Po smrti krále Balduina IV. roku 1185 se Joscelin stal osobním strážcem jeho nástupce, Balduina V., který byl stále nezletilý a proto regentská vláda spočinula v rukách Raimonda z Tripolisu. Raimond s Joscelinovou ochranou krále souhlasil, neboť kdyby král zemřel a jeho ochranu by měl na starosti Raimond III., mohl by být obviněn z jeho smrti, neboť jako příbuzný Balduina V. v mužské linii si mohl činit nároky na trůn. Joscelin, jako strýc z matčiny strany si žádné nároky činit nemohl, měl proto zájem na tom, aby mladičký král zůstal naživu. Navíc krále podpořil i jeho děd z otcovy strany Vilém V. z Montferratu, který na Blízký východ dorazil z Itálie. Nicméně Balduin V. byl velmi nemocný a zemřel následujícího roku v Akkonu. Joscelin a Vilém V. jeho tělo doprovodili do Jeruzaléma, kde bylo pohřbeno.  V roce 1186 nový král Guy de Lusignan potvrdil Joscelina jako pána Chastel Neufu a přilehlých území a navíc přidal i samotný hrad Toron. Tento majetek postupně Joscelin dal jako věno své nejstarší dceři Beatrice, která byla zasnoubena s královým mladším bratrem Guillaumem. Její mladší sestra Anežka se provdala za jednoho z Guyových synovců, ale pokud by Beatrice zemřela nezletilá, Guillaume by se následně oženil s Anežkou.  Když vypukla válka křižáků se Saladinem, Joscelin III. podpořil krále a přidal se k jeho vojsku. Spolu Balianem z Ibelinu velel zadnímu voji. Jeruzalémské vojsko se Saladinem střetlo u rohů Hattínu, kde křižáci utrpěli zdrcující porážku. Balianovi i Joscelinovi se podařilo probít se z obklíčení, kde následně oba hledali útočiště v Tyru. Během třetí křížové výpravy se Joscelin III. podílel na obléhání Akkonu, na kterém se podílel i jeruzalémský král Guy, propuštěný ze zajetí, i anglický král Richard Lví Srdce a francouzský král Filip August.  Joscelin III. během obléhání nejspíše zemřel, protože několik měsíců po smrti královny Sibyly, když získala nárok na korunu její sestra Isabella, která byla z tohoto důvodu rozvedena, začal si její bývalý manžel Homfroi IV. znovu nárokovat panství Chastel Neuf a hrad Toron, který už mohl být mezitím znovudobyt křižáky. Pokud však v té době ještě Joscelin žil, nepokoušel se Homfroiovým nárokům nikterak zabránit. V říjnu roku 1200 již byl poslední edesský hrabě zcela jistě mrtev. Jeho panství v okolí pozdějšího hlavního města Jeruzalémského království Akkonu bylo jeho dcerami prodáno

Rodina.

Poté, co byl roku 1176 propuštěn ze zajetí, oženil se Joscelin s Anežkou z Milly, dcerou barona z Petry Jindřicha, s níž měl dvě dcery:

Joscelin III. z Edessy (nebo též Jocelin III.;zemřel v devadesátých letech 12. století) byl od roku 1159 titulárním křižáckým hrabětem z Edessy. Joscelin III. byl synem hraběte Joscelina II. a jeho ženy Beatrice. Po svém otci zdědil titul "hraběte z Edessy", ačkoliv Edessa byla Turky dobyta roku 1144 a zbytky Edesského hrabství, včetně Turbesselského panství byly dobyty nebo prodány Byzantské říši několik let před tím, než Joscelin III. svůj titul získal.

Joscelin III of Edessa (1139 – after 1190) was the titular Count of Edessa, who during his lifetime managed to amass enough land to establish the "Seigneurie of Joscelin."


Pozadí.

V květnu 1940 se Nizozemsko vzdalo nacistickému Německu a první protižidovská opatření vešla v platnost v červnu 1940. V listopadu 1940 byli Židé odstraněni z veřejných funkcí, včetně univerzit, což vedlo k studentským protestům v Leidenu a jiných městech. Současně došlo k rostoucímu pocitu neklidu mezi amsterdamskými dělníky, zejména pracovníky v loděnicích Amsterdam-Noord, kterým bylo vyhrožováno posláním na nucené práce do Německa.

Příčina.

Vzhledem k růstu napětí se nizozemská pronacistická strana NSB a její polovojenské křídlo WA ("Weerbaarheidsafdeling" – obranná sekce) podílely na sérii provokací v židovských čtvrtích v Amsterdamu. To nakonec vedlo k řadě pouličních bitek mezi WA a židovskými skupinami sebeobrany a jejich příznivci. Při jedné z nich, 11. února 1941 na náměstí Waterlooplein, byl vážně zraněn člen WA Hendrik Koot, který na následky zranění 14. února zemřel.  V reakci na to 12. února němečtí vojáci za pomoci nizozemské policie obklíčili starou židovskou čtvrť a oddělili ji od zbytku města ostnatým drátem, zvedli mosty a zavedli policejní kontrolní stanoviště. Nežidům byl vstup zakázán.  19. února německá Grüne Polizei vtrhla do zmrzlinového salónu Koco v ulici Van Woustraat. V následném boji bylo několik policistů zraněno. Probíhaly i další potyčky. Pomsta za tyto události přišla o víkendu ve dnech 22. a 23. února, kdy Němci uskutečnili rozsáhlý pogrom. 425 židovských mužů ve věku 20–35 let bylo vzato jako rukojmí, uvězněno v Kamp Schoorl a nakonec posláno do koncentračních táborů Buchenwald a Mauthausen, kde většina z nich během prvního roku zemřela. Ze všech 425 mužů válku přežili pouze dva.

Stávka.

Po tomto pogromu se 24. února na náměstí Noordermarkt konala organizační schůzka k uspořádání stávky na protest proti pogromu a nucené práci v Německu. Příští ráno se po celém městě objevily letáky volající ke stávce, tištěné a šířené Němci zakázanou Komunistickou stranou Nizozemska. Prvními stávkujícími byli řidiči tramvají, následovaní dalšími pracovníky městských služeb, přidaly se také firmy jako De Bijenkorf a školy. Nakonec se do stávky zapojilo 300 000 lidí. Většina města se úplně zastavila, což bylo pro Němce nečekané. Ačkoli k potlačení stávky Němci okamžitě učinili různá opatření, stávka se stále spontánně rozrůstala, jelikož jiní dělníci následovali příklad řidičů tramvají. Přidaly se oblasti jako Zaanstad, Kennemerland (na západě), Bussum, Hilversum a Utrecht (na východě a jihu).  Stávka netrvala dlouho. Do 27. února byla většina projevů stávky potlačena německou policií. 9 stávkujících bylo zabito, desítky vážně zraněny a mnoho lidí uvězněno. Několik organizátorů stávky bylo bezprostředně po stávce zatčeno a posléze zastřeleno.  Ačkoli byla stávka v konečném důsledku neúspěšná, zůstává významnou tím, že šlo o první a jedinou přímou akci proti nacistickému zacházení se Židy v Evropě.

Připomínání.

Stávka se připomíná každý rok 25. února u památníku stávky, sochy dokaře, vztyčené v roce 1951 a odhalené v prosinci 1952. Socha byla vyrobena nizozemským sochařem Mari Andriessenem. Vzpomínkové akce se účastní všechny politické strany, jakož i orgány městské veřejné dopravy a spolky přeživších holokaustu.  25. února 2016, při 75. výročí stávky, se v Amsterdamu symbolicky na minutu zastavila tramvajová doprava, protože právě od řidičů tramvají se stávka šířila městem.

Podobné stávky.

Dalšími stávkami za války byly v Nizozemsku studentské stávky v listopadu 1941 a poté velké stávky v dubnu a květnu v roce 1943, které zahájily období skrytého ozbrojeného odporu v celostátním měřítku.  Ve zbytku nacisty okupované Evropy stávkovali ještě Řekové v dubnu 1942, Dánové od léta roku 1943, Lucemburčané v srpnu 1942, Belgičané v květnu 1941, Norové v září 1941 a severofrancouzští horníci v květnu a červnu 1941. Nizozemská únorová stávka z roku 1941 tak byla první, navíc jediná zaměřená proti perzekuci Židů.

Únorová stávka (nizozemsky "Februaristaking") byla generální stávka v nacisty okupovaném Nizozemsku, kterou organizovala tehdy nelegální Komunistická strana Nizozemska na obranu pronásledovaných nizozemských Židů a jako vyjádření nesouhlasu s protižidovskými opatřeními a činností nacistů obecně.

The February Strike () was a general strike in the German-occupied Netherlands in 1941, during World War II, organized by the then-outlawed Communist Party of the Netherlands in defence of persecuted Dutch Jews and against the anti-Jewish measures and activities of the Nazis in general.


Ekologie.

Obvykle se tato hluboce kořenící bylina vyskytuje v blízkosti obcí na rumištích, skládkách, smetištích nebo podél cest, příkopů a břehů vodních toků. Vyrůstá také jako plevel na půdách dobře zásobených živinami v prořídlých porostech jetelovin a víceletých pícnin. Je vytrvalý hemikryptofyt s fenologickým optimem od června do září. Rostlina upřednostňuje vlhkou půdu, která může být od kyselé po zásaditou, od písčité po jílovitou; nemůže však růst ve stínu.  V České republice se vyskytuje od kolinního po submontánní stupeň, nejvýše položená místa kde jej lze nalézt jsou Luční bouda v Krkonoších (1400 m n. m.) a Horská Kvilda na Šumavě (1400 m). Stupeň ploidie (x) = 4, počet chromozomů (2n) = 36.

Systematika.

Druh prošel několika pokusy o správné zatřídění. Poprvé jej popsal roku 1753 Carl Linné jako "Chenopodium bonus-henricus" a v roce 1832 jej Heinrich Gottlieb Ludwig Reichenbach chtěl přeřadit do rodu "Blitum", což se pro nedostatek důkazů v široké veřejnosti botaniků neujalo. Teprve při nedávných moderních, molekulárně genetických studiích bylo shledáno, že je tento druh podstatně vzdálen od rodu "Chenopodium" a v roce 2012 byl navrácen do rodu "Blitum" pod vědeckým jménem "Blitum bonus-henricus".  Tato fylogenetická anylýza vyřešila složitou, více než dvěstěletou taxonomickou nejasnost kvůli rozdílné interpretaci jednotlivých morfologických znaků. Poskytla moderní klasifikaci a v jejím důsledku se vrátily dlouho nepoužívaná jména rodů "Blitum", "Lipandra", "Oxybasis" a vznikl nový rod "Chenopodiastrum".  Vědecký název druhu "bonus-henricus" značí "dobrý Henry", což je podle jedné teorie úlitba anglickému králi a podle druhé se vztahuje ke středoevropské pohanské víle "Guter Heinrich".

Popis.

Vytrvalá, žlutozelená, chlupatá bylina s tlustou lodyhou vysokou 20 až 60 cm, vyrůstající z dřevnatějícího, hluboko sahajícího kořene. Lodyha je vzpřímená nebo krátce vystoupavá, bez uzlin, jednoduchá nebo slabě rozvětvená a celá pokrytá měkkými a slabě lepkavými chloupky, které způsobují "pomoučený" vzhled rostliny. Je střídavě porostlá jednoduchými, celistvými listy s řapíky až 15 cm dlouhými, čepele mívá dlouhé 5 až 10 cm a široké 4 až 9 cm. V dolní části lodyhy bývají listy trojúhelníkovité až střelovité a v horní kosočtverečné až kopinaté. Listy jsou celokrajné, mělce vykrajované nebo chobotnatě zubaté a na vrcholu jsou zaoblené nebo mají tupou špičku.  Květenství, vyrůstající na hlavním stonku i vedlejších větvích, je ve své spodní části řídký a v horní hustý lichoklas či hustá lata lichoklasů. Je složený z vícekvětých klubíček o průměru do 5 mm. Květy nemají listeny, jsou z většiny oboupohlavné, řidčeji pouze samičí. Jejich vytrvalé okvětí je zelené, nejčastěji pětičetné, volné okvětní lístky jsou kopinaté až vejčité, na vrcholu rozšířené a někdy zubaté, na vnější straně mívají průsvitný lem. V květu je nejčastěji pět tyčinek s prašníky s pylem, vejčitý semeník a jedná krátká a tlustá čnělka se z okvětí vyniklou bliznou se dvěma či třemi rameny. Rozkvetlé květy nevoní a nemají nektar, jsou proto opylovány hlavně větrem.  Plody jsou vejčitě ledvinovité, čočkovitě zploštělé, tupě hranaté, hnědé nažky 1,5 až 2 mm velké, které jsou asi do jedné třetiny obalené lístky suchého okvětí. Nažky (semena) klíčí v chladu poměrně pomalu, ale spolehlivě. Lze je vysévat přímo na stanoviště, nebo mladé rostlinky předpěstovat v teple a teprve pak vysazovat. Rostliny se přirozeně do blízkého okolí šíří rozrůstáním oddenků a na větší vzdálenost semeny roznášenými větrem nebo vodou přívalových dešťů.

Využití.

Droga z usušeného kořene merlíku všedobru obsahuje saponiny, sliz, třísloviny, organické kyseliny, flavonoidy aj., z listů obsahuje hlavně vitamín C, železo, vápník, fosfor, draslík a další prvky. Listy obsahují hojně kyseliny šťavelové a nejsou proto vhodné pro lidi trpící revmatismem, dnou nebo onemocněním ledvin. Kořenů se dříve používalo v lidovém léčitelství pro laxativní účinky a listů na podporu tvorby mléka (u zvířat i lidí). Listy se ovinovaly okolo hnisavých ran a vředů. Častěji však výživné mladé listy sloužívaly syrové k přípravě salátu a špenátu, koncem jara jsou však již tuhé a musí se tepelně upravovat. Dříve se tato bylina hojně pěstovala v zahradách a její současný výskyt v blízkosti obcí je obvykle následek zplanění do volné přírody.  Listy jsou potravou pro housenky některých můr, např. v české přírodě pro blýskavku lebedovou, můru kapustovou, píďalička východní a píďalku mochnovou.

Merlík všedobr ("Blitum bonus-henricus") je vytrvalá, chlupatá, žlutozelená bylina, jejíž lodyha obvykle vyrůstá do výšky 20 až 60 cm. Dříve byl záměrně pěstován a využíván jako listová zelenina i léčivá rostlina, v současnosti je považován za zplanělý pozůstatek druhu jen s malým významem.

Blitum bonus-henricus (syn. "Chenopodium bonus-henricus"), also called Good-King-Henry, poor-man's asparagus, perennial goosefoot, Lincolnshire spinach, Markery, English mercury, or mercury goosefoot, is a species of goosefoot which is native to much of central and southern Europe.


Kněz.

Studoval v semináři v Bombaji a zde také přijal 8. prosince 1958 kněžské svěcení z rukou kardinála Valeriana Graciase, tehdejšího arcibiskupa Bombaje. Pracoval jako kněz v rodné arcidiecézi, v letech 1961 až 1964 studoval v Římě. Na Papežské lateránské univerzitě získal doktorát z kanonického práva a vystudoval také Papežskou církevní akademii. V roce 1964 začal pracovat v diplomatických službách Svatého stolce. Jako člen personálu státního sekretariátu připravoval návštěvu papeže Pavla VI. na Mezinárodním Eucharistickém kongresu v Bombaji. V letech 1965 až 1973 působil jako sekretář na několika nunciaturách - v Dánsku, Norsku, Švédsku, Finsku, na Islandu, v Indonésii, Madagaskaru, Komorách a Mauretánii. Následujících devět let byl vedoucím sekce státního sekretariátu pro SSSR a další socialistické státy.

Biskup.

Dne 8. května 1982 ho papež Jan Pavel II. jmenoval pro-nunciem v Ghaně, Togu a Beninu a titulárním arcibiskupem, biskupské svěcení mu udělil kardinál Agostino Casaroli 19. června téhož roku. V červnu 1987 se stal nunciem v Jižní Koreji, v říjnu 1991 nunciem v Albánii. V této zemi plnil v letech 1992 až 1996 funkci apoštolského administrátora jižní Albánie. 8. listopadu 1997 byl jmenován arcibiskupem Bombaje.

Kardinál.

Při konsistoři 21. února 2001 ho papež Jan Pavel II. jmenoval kardinálem. O pět let později, v květnu 2006, se stal prefektem Kongregace pro evangelizaci národů. Jeho jméno bylo při konkláve v roce 2005 zahrnováno mezi tzv. papabile, tedy možné nástupce zemřelého papeže Jana Pavla II. Kromě rodného jazyka hovořil anglicky, francouzsky, italsky a španělsky. Dne 10. května 2011 při dosažení kanonického věku rezignoval na funkci, jeho nástupcem v čele Kongregace pro evangelizaci národů se stal kardinál Fernando Filoni. Dne 19. června 2017 zemřel v Římě.

Ivan kardinál Dias (14. dubna 1936 Bombaj – 19. června 2017 Řím) byl indický římskokatolický kněz, arcibiskup Bombaje, vatikánský diplomat, vysoký úředník římské kurie.

Ivan Cornelius Dias (14 April 1936 – 19 June 2017) was an Indian Cardinal of the Roman Catholic Church. He was Prefect of the Congregation for the Evangelization of Peoples from 2006 to 2011, Archbishop of Bombay from 1996 to 2006, and before that a papal diplomat in the Balkans, East Asia, and West Africa. He was elevated to the rank of cardinal in 2001.


Biografie.

Narodil se 26. prosince 1952 v hlavním městě Abchazské ASSR Suchumi. Jeho otec pracoval jako policista. Většinu dětství strávil na venkově ve vesnici Chuap v okrese Gudauta, přičemž navštěvoval základní a střední školu v Suchumi. Na Rostovské státní univerzitě vystudoval práva a promoval v roce 1974. V roce 1987 ještě vystudoval politické vědy při stranické škole KSSS.  Po ukončení studií v Rostově na Donu pracoval v regionálním výboru abchazského komsomolu, nakonec se stal prvním tajemníkem gudautské pobočky. Zároveň pracoval jako policista a začal se angažovat v politice, jakmile dosáhl hodnosti majora a převzal funkci vedoucího odboru milic (veřejné bezpečnosti) okresu Gudauta. Od roku 1975 do 1981 pracoval na ministerstvu spravedlnosti Abchazské ASSR a poté se odstěhoval do Tbilisi, kde dva roky pracoval v ústředním výboru Komunistické strany Gruzie v administrativních strukturách, kde měl na starosti oblast vědy a ekonomickou analýzu zemědělství. Později se stal náměstkem vedoucího všech administrativních orgánů. V roce 1983 se v 30 letech stal plukovníkem lidových milicí, což mu otevřelo cestu k dalšímu kariérnímu postupu. V té době se též oženil s abchazskou ženou Rimmou Lakobovou, se kterou má dvě děti.  V roce 1984 nastoupil na ministerstvo vnitra Gruzínské SSR, kde byl vedoucím sekce pro záležitosti politické a setrval zde několik let. V květnu 1990, když v Abcházii pokračovaly protigruzínské bouře, požádal o uvolnění z funkce a vrátil se do své domoviny.

Kariéra v nezávislé Abcházii.

V roce 1991 Abcházie jednostranně vyhlásila v rámci sovětských struktur odtržení od Gruzínské SSR a Ankvab byl zvolen poslancem abchazského Nejvyššího sovětu a po vyhlášení nezávislosti Abcházie zastával během válečných let 1992-1993 funkci ministra vnitra a byl členem abchazské státní komise obrany, přičemž se sám osobně účastnil bojů proti gruzínské armádě a vedl jednání o výměně zajatců, čímž zachránil stovky životů na obou stranách konfliktu. Na podzim 1993 byl po skončení bojů jmenován na post ministra spravedlnosti Abcházie. Tehdy se dostal do opozice vůči prezidentovi Ardzinbovi a později i do vážných osobních sporů. To znamenalo jeho konec v Ardzinbově vládě a také odchod z Abcházie. Na šest let se odstěhoval do Moskvy, kde se zabýval podnikatelskou činností. Dále se účastnil významných obchodních, společenských a charitativních akcí a s jeho pomocí se povedlo obnovit abchazskou národní folkovou a taneční skupinu v hlavním městě Ruska. Také sbíral poetická díla a vydal je jako "Antologii abchazské poezie". Mezi jeho další aktivity v oblasti abchazského umění patří i vydávání CD abchazských muzikantů spolu s klasickými abchazskými písničkami. Ještě v době svého pobytu v Moskvě založil v Abcházii v obci Chuap - ve svém domě - novou školu.  V roce 2000 se vrátil do Abcházie a založil nové politické hnutí Aitaira (česky: Obrození) jako opoziční sílu vůči prezidentovi Ardzinbovi. V roce 2004 se chystal kandidovat v prezidentských volbách, ale svou kandidaturu byl nucen stáhnout z toho důvodu, že nesplnil nutné podmínky kandidatury, a to bydlet trvale po dobu pěti let před volbami na území Abcházie a umět plynně hovořit abchazsky. Místo toho se tedy rozhodl podpořit jiného opozičního kandidáta, a to Sergeje Bagapše, což se ukázalo jako rozhodující krok v tom, kdo se stane prezidentem.

Premiér Abcházie.

Z tohoto důvodu proto nebylo žádným překvapením, koho nový prezident Bagapš 14. února 2005 jmenuje premiérem. Na Ankvaba byl ale už o čtrnáct dnů později spáchán pokus o atentát, dle názoru prezidenta Bagapše ze strany místních kriminálních živlů, jež se takovýmto způsobem snažily klást odpor snaze nové abchazské vlády zavést v zemi pořádek a potlačit kriminalitu. Ankvab vyvázl nezraněn díky tomu, že v koloně nejel vlastním automobilem, jež bylo zasaženo 17 kulkami, ale cestoval v automobilu místopředsedy vlády Leonida Lakerbaji. Pachatelé však nikdy nebyli dopadeni. Sám Ankvab byl toho názoru, že za atentátem stály kriminální živly, kterým svými reformními kroky znemožnil levně prodávat či pašovat kradené železo nebo ilegálně těžené dřevo v zahraničí prudkým zvýšením vývozních cel na toto a jiné zboží, a nastavil přísná pravidla obchodu. Nařídil proto ministru vnitra, aby proti těmto skupinám tvrdě zasáhl.  Útok na druhého nejmocnějšího muže Abcházie se opakoval o měsíc později dne 1. dubna 2005, když poblíž Suchumi na premiéra i místopředsedu vlády Lakerbaju opět zaútočili neznámí útočníci, pravděpodobně ti samí, co útočili minule. Oba politici vyvázli bez zranění, zraněn byl jen jejich řidič. Na druhý den pak ministerstvo vnitra Abcházie vypsalo odměnu 5000 USD za informace, jež by dovedly vyšetřovatele k pachatelům. Vyšetřování opět nepřineslo žádný výsledek, ale vedoucí vyšetřovacího týmu Džamal Gogija o několik dnů později nastínil tři možné důvody pro páchání atentátů: nechuť zkorumpovaných podnikatelů, kteří v posledních deseti letech enormně bohatli díky slabým zákonům a zkorumpovaným politikům, podvolit se zpřísnění zákonů a práva, dále strach kriminálních živlů ze zamýšlených razií, jež Ankvab oznámil ve veřejném projevu, nebo gruzínské či jiné zahraniční tajné služby snažící se destabilizovat situaci v Abcházii.  Po těchto událostech se Ankvab společně s prezidentem Bagapšem a viceprezidentem Raulem Chadžimbou pustil do práce na politických a společenských reformách, kdy byla společnost i politika postupně uvolňovaná a více demokratizována. To bylo umožněno i tím, že byla víceméně dokončena transformace poválečné abchazské společnosti a vláda pevné ruky jako za vlády prvního prezidenta Ardzinby již nebyla potřebná. Po celou dobu však nebyla navázána žádná spolupráce s gruzínskou stranou. Relativní klid v Abcházii, která začala pomalu rozkvétat díky přílivu ruských turistů, narušil další útok, tentokrát z 20. června 2007 v Novém Athosu, kde na silnici vybuchla dálkově řízená nášlapná mina poté, co do ní při bouřce udeřil blesk. Nikdo nebyl zraněn, neboť na ulici za bouřky nikdo nebyl. K situaci se kromě vládních činitelů vyjádřila i sedmadvacítka abchazských spisovatelů, novinářů a akademiků, kteří nastražení miny považovali za zfušované spiknutí vůči Ankvabovi a připomněli předchozí atentáty. Ministr vnitra Chacija vydal prohlášení, v němž z tohoto útoku podezřívá Gruzíny, které viní ze snahy narušit začínající turistickou sezónu. Ať už byl útok skutečně mířený proti premiérovi, nebo nebyl, kolem čtvrt na devět ráno 9. července téhož roku byl na něj spáchán další útok, když byla při cestě do Suchumi poblíž Gudauty a Lychny zasažena z mostu zadní část jeho opancéřovaného automobilu granátometem. Tentokrát již vyvázl se zraněním, když se několik šrapnelů zabodlo do jeho zad a utrpěl otřes mozku. Vedení abchazského státu útoky ostře odsoudilo jako pokus o destabilizaci země s cílem zabránit průchodu reformních kroků vlády a opět z provedení útoku obvinilo pachatele organizovaného zločinu, ztrácejících v Abcházii vliv, a Gruzii. Prezident Bagapš předčasně ukončil návštěvu v Moskvě a obvinil z atentátu opozici. 10. července označil útoky za čistě politicky motivované, tedy že se nejedná o odvetný úder podsvětí, a pohrozil šéfům abchazských bezpečnostních složek, že je odvolá z funkcí, nebude-li atentát do deseti dnů řádně prošetřen a viníci nalezeni. Své vlastní vyšetřování provedl i abchazský parlament a ministr vnitra vypsal odměnu 500 tisíc rublů za informace vedoucí k dopadení pachatelů. Na tyto útoky reagovaly i orgány v Tbilisi, které vyjádřily slovy předsedy parlamentu Konstantina Gabašviliho podezření, že za útokem na Ankvaba stály ruské tajné služby, kterým začal překážet a snažily se ho zbavit, neboť Kreml začal otevřeně podporovat viceprezidenta Raula Chadžimbu, jenž ztrácel v zemi vliv, třebaže i on tvrdě útoky odsoudil, navíc se Ankvab snažil provést přísný soupis veškerého majetku republiky Abcházie a přísnou kontrolu s jeho nakládáním, stejně tak začal spolu s Bagapšem vyšetřovat ilegální odprodej nemovitostí (převážně vyhnaných Gruzínů z války z let 1992-1993) a nezákonné transakce mezi Abcházií a ruskými firmami. Ankvab se po uzdravení odmítnul k věcem vyjadřovat a též odmítnul své údajné výroky, že za útokem mohli stát gruzínští agenti, které publikoval gruzínský tisk, jmenovitě tbiliský ruskojazyčný deník Svobodnaja Gruzíja. Ankvab popřel, že by po atentátu absolvoval jakýkoliv rozhovor s gruzínskými novináři a jejich způsoby odsoudil jako neetické. Vyšetřovatelé však mezitím ve spolupráci s ruskou policií zúžili okruh organizátorů, k čemuž vydal Bagapš 3. srpna prohlášení, že se osobně účastní vyšetřování, a výsledky budou zveřejněny, až budou všechny důkazy na 150 % potvrzeny.  Za jeho premiérování též došlo k válce v Jižní Osetii, během níž dokázali Abchazové vyhnat gruzínské vojáky ze soutěsky Kodori, a následně k uznání nezávislosti Ruskem a několika málo dalšími zeměmi.

Viceprezident Abcházie.

V roce 2009 se konaly prezidentské volby. Do nich už Bagapš nekandidoval znovu společně s opozičním lídrem Chadžimbou, ale na post viceprezidenta nominoval právě Ankvaba. Ankvab tedy musel 11. listopadu jakožto kandidát na viceprezidenta v souladu s ústavou přerušit své působení jako premiér a své pravomoci přenechal místopředsedovi vlády Leonidu Lakerbajovi, tedy dva dny poté, co oficiálně odstartovala předvolební kampaň. Svou kampaň vedl v duchu připomenutí všech věcí, které se vládě povedly, a odmítnul nereálné sliby opozice jako např. zvýšení mezd zdravotníků či učitelů na 20 tisíc rublů, tedy skoro na dvojnásobek. Lakrbaja též podpořil Bagapše s Ankvabem připomínkou, že během jejich vlády došlo ke vzrůstu penzí až na šestinásobek, k velkému populačnímu růstu a pochválil též výsledky sociální politiky. Volby nakonec Bagapš s Ankvabem vyhráli už v prvním kole, když získali přízeň 59,37 % voličů.  Ankvab tedy s Bagapšem absolvoval prezidentskou přísahu dne 12. února 2010. Následující den pak podal demisi na premiéra Abcházie, jeho nástupcem se stal na tomto postu dosavadní ministr zahraničí Sergej Šamba. V tomto funkčním období se snažil spolu s Bagapšem o těsnější spolupráci s Ruskem. Též došlo k uklidnění situace v neklidném okresu Gali, kde bylo po čase možné překračovat hraniční přechod do Gruzie. 23. září 2010 přibližně ve dvě hodiny ráno byl na něj opět spáchán atentát, když neznámí pachatelé zaútočili raketou, vystřelenou z RPG-26, na střechu jeho dvojpodlažního domu v Gudautě. Ankvab utrpěl lehká zranění na noze a paži. Z útoku byl opět viněn organizovaný zločin, jenž takto „ocenil“ jeho práci na potírání zločinu během svého vládního angažmá. Byl to již pátý atentát za posledních pět let, přičemž dosud nebyl dopaden žádný pachatel.  Po náhlé smrti prezidenta Bagapše 29. května 2011 se dočasně ujal funkce prezidenta a zahájil ihned kandidaturu do předčasných prezidentských voleb, tentokrát již splnil ústavou dané nároky. Během kampaně byl na něj plánován další atentát, když se 17. srpna účastnil předvolebního mítinklu v Alachadzy v okrese Gagra. Ten se nakonec neodehrál. Během předvolební kampaně se totiž dostal do ostrého sporu s protikandidátem Sergejem Šambou, jenž 15. srpna zveřejnil nahrávku s rozhovorem s bývalým gruzínským členem vojenské rady (převzala moc po prvním gruzínském prezidentovi Gamsachurdiovi) Tengizem Kitovanim, který velel během války v Abcházii v letech 1992-1993 gruzínským vojskům, kde tvrdil, že Aleksandr Ankvab tenkrát spolupracoval s gruzínskou rozvědkou. Šamba požadoval ihned zahájit vyšetřování Ankvabových činů během konfliktu, zatímco sám Ankvab tato tvrzení označil za špinavou očerňovací kampaň. I přesto byl Ankvab 27. srpna s 54,86% ziskem hlasů zvolen prezidentem, k čemuž mu gratuloval jeho ruský protějšek, zatímco Gruzie a EU výsledek voleb odmítly uznat.

Prezident Abcházie.

26. září 2011 byl slavnostně inaugurován a složil prezidentský slib, třebaže funkci prezidenta fakticky vykovával již od 29. května 2011 po náhlé smrti svého předchůdce. Premiérem jmenoval svého dlouholetého spolupracovníka Leonida Lakerbaju. Na začátku jeho prezidentování na něj byly učiněny hned další dva pokusy o atentát. První případ se měl odehrát už v listopadu ve vesnici Primorskoje u Gudauty na silnici směrem do Aaců. Útočníci však útok vzdali, neboť si údajně nezajistili jistotu úniku z místa činu. Pravděpodobně titíž lidé pak učinili v lednu 2012 další pokus, kdy nastražili na silnici u vesnice Kulanyrchva u Gudauty bombu, která však byla špatně načasovaná a nikoho neohrozila.

Pokus o atentát (2012) a protiteroristická razie v Abcházii.

Třetí pokus o atentát na prezidenta, a celkově šestý pokus o jeho život (co do škod a počtu mrtvých/zraněných i nejvážnější), se odehrál 22. února 2012 rovněž u Kulanyrchvy. Tehdy vybuchla nastražená mina při průjezdu prezidentského konvoje směrem do Suchumi a následně na jeho vůz dopadly střely z granátometů a samopalů. Ankvab vyvázl z útoku nezraněn, ale dva členové jeho ochranky zemřeli a třetí skončil s vážnými zraněními v nemocnici. Útok přišel v předvečer parlamentních voleb, dle názoru vlády jako odveta podsvětí za Ankvabovu snahu o vymýcení všudypřítomné korupce a kriminality. Ankvab z tohoto zločinu obvinil mafii a na ni napojené politické kruhy. Začalo okamžité vyšetřování, jež za dva měsíce přineslo první výsledky. 12. dubna bylo z podílnictví na přípravě atentátu zatčeno šest lidí, z nichž čtyři (vlivný podnikatel Anzor Butba, dále Alchas a Timur Chutabovi a Ramzi Chašig) soud poslal do vazby.  Vyšetřování nabralo strmý spád a 17. dubna šla abchazská policie zatknout bývalého ministra vnitra, bývalého šéfa prezidentské ochranky a také jednoho z kandidátů na viceprezidenta v týmu Beslana Butby z roku 2009 Almasbeje Kčače, o němž měla důkazy na přípravě atentátu. Avšak toho našli v jeho bytě v Gagře mrtvého - zastřelil se ze strachu před vězením. Téhož dne byl ve vesnici Chypsta zatčen další podezřelý, Murtaz Sakanija, jenž se rovněž pokusil o sebevraždu, ale nepovedlo se mu způsobit si vážná zranění. Mezitím se jeden ze čtyř obviněných, Timur Chutaba, ve vazební věznici oběsil. Soud následně poslal do vazby i Sakaniju a potvrdil vazební stíhání zbylé trojici, která se při výsleších přiznala k činům, z nichž byla obviněna. Na seznam zatčených záhy přibyl i Edlar Čitanava z vesnice Durypš, jenž patřil do okruhu podezřelých již při vyšetřování atentátů z roku 2007. 20. dubna bylo vyhlášeno celostátní pátrání i po Rušbejovi Barcicovi, spolumajiteli kovošrotu v Durypši a obchodnímu partnerovi Butby. 4. května byl zatčen též bratr Edlara Čitanavy, Edgar, jenž se před policií několik dní ukrýval v lesích poblíž Durypše a měl u sebe pistoli TT-33 se zásobou munice. V následujících dnech byl zatčen ještě Tamaz Barcic, jenž byl podezřelý už z atentátů z roku 2007, a bylo vyhlášeno celostátní pátrání po Astamuru Chutabovi z obce Blabyrchva. V Durypši byl zatčen i bratranec Čitanavových Rustan Gicba, na jehož dopadení se podíleli i přizvaní ruští experti, kteří nalezli v jeho domě velký sklad ilegálně držených zbraní, včetně granátometů použitých při atentátech, protiletadlové zbraně, množství výbušnin a plamenomet. Rustan Gicba je bratr imáma Hamzata Gicby, jenž bojoval během války v letech 1992-1993 v čečenském praporu teroristy Šamila Basajeva a byl spolupachatelem únosu panamské lodi v Černém moři čečenskými teroristy v roce 1996. Hamzat Gicba byl nakonec v roce 2007 zavražděn v Gudautě.  15. května byli Alchas Chutaba, Ramzi Chašig a Anzor Butba obviněni z pokusu o vraždu hlavy státu a vražd policistů, dále ze zločinného spolčení. Prokurátor též umístil na seznam mezinárodně hledaných zločinců jednoho z nejbohatších abchazských podnikatelů a vzdáleného příbuzného prvního abchazského prezidenta Pavla Ardzinbu, jenž byl podezřelý z přípravy atentátu na Ankvaba v roce 2012 i v roce 2007, kromě toho též z atentátu na starostu Picundy Beslana Ardzinbu, ale uprchl ze země. 22. května byly policií nalezeny další sklady zbraní a munice v Durypši, Džirchvě a Bzybu na základě výslechu Rustana Gicby. V souvislosti s vyšetřováním všech osob, jimž byla prodloužena vazba na dalších šest měsíců, byly policií 12. června otevřeny staré a neobjasněné případy jako sabotáže abchazských železnic v Suchumi v roce 2009, pokus o atentát na předáka abchazských muslimů Salicha Kvaraccheliu z 10. července 2010 a vražda R. Cocoriji z 5. července 2011.  V té době vydala ruská národní protiteroristická centrála prohlášení, že Gicba i bratři Čitanavovi byli zakladateli buňky teroristického uskupení Kavkazský emirát, zvané „Abchazský džamaat,“ které předsedal Gicba Jejím cílem bylo mimo jiné páchat teroristické útoky na připravované zimní olympijské hry v Soči. Ruští vyšetřovatelé v Plastunce u Soči nalezli prázdný muniční sklad, jenž byl připravený na uskladnění zbraní pro zamýšlené teroristické útoky. Abchazové považovali tyto závěry za unáhlené, protože vinily bývalého ministra vnitra Kčače z napojení na tyto teroristy. Tajemník bezpečnostní rady státu Abcházie Stanislav Lakoba označil atentát z února 2012 za pokus o převrat a podle něj měly být zbraně z Plastunky po atentátu na Ankvaba propašovány do Soči. Za to byly již v dubnu v Adleru zatčeny a uvězněny tři osoby abchazské národnosti. Dle ruské protiteroristické jednotky byl atentát na Ankvaba organizován přímo hlavou Kavkazského emirátu Dokkou Umarovem, s nímž úzce spolupracovaly gruzínské tajné služby. K skupině atentátníků též přičlenila osobu, jež byla v únoru zatčena v Abcházii za pašování 300 kusů rozbušek do výbušnin z Tbilisi přes Turecko. Účast Gruzie na těchto zločinech i tvrzení ruských protiteroristických jednotek rázně odmítnul náměstek gruzínského ministra zahraničí Sergi Kapanadze jako naprosto absurdní.  5. června 2013 bylo ukončeno vyšetřování a vrchní prokurátor Abcházie Safarbej Mikanba oznámil obvinění zatčené osmice z přípravy atentátu na prezidenta, z vraždy dvou členů jeho ochranky, z banditismu, z organizování a vedení nepovolené ozbrojené skupiny a z nelegální výroby a držení zbraní a výbušnin. Všichni obžalovaní až na jednoho se k činům přiznali. Atentát z února 2012 byl dle obžaloby organizován Anzorem Butbou a bývalým ministrem vnitra Almasbejem Kčačem na objednávku Pavla Ardzinby, jenž pachatelům nabídl odměnu 7 milionů rublů. Prokurátor vznesl obvinění vůči bratrům Čitanavovým za atentáty z roku 2007, přičemž Edgar Č. stál v pozadí atentátu na Ankvaba i v roce 2011 a na Beslana Ardzinbu v roce 2009 - v obou případech na objednávku Pavla Ardzinby. Edlar Čitanava byl obviněn z přípravy atentátu na Beslana Ardzinbu z roku 2007 a Edgar Čitanava spolu s Rustanem Gicbou si dále vyslechli obvinění z přípravy teroristického útoku a z umístění náloží na abchazskou železniční trať u Suchumi v roce 2009 na příkaz Kavkazského emirátu.  5. listopadu 2013 začal soud s organizátorem atentátu Anzorem Butbou i zbytkem obžalovaných. Případ se u soudu vlekl více než jeden rok a mezitím byl Butba propuštěn z vazby na kauci kvůli údajně špatnému zdravotnímu stavu. Ankvab začátkem roku 2015 označil pomalost soudu za pokus úřadů případ ututlat a vyslovil podezření, že smyslem převratu v roce 2014 bylo mimo jiné zajistit pachatelům atentátů propuštění na svobodu, jakožto podporovatelů opozice.  Soudní řízení však ve skutečnosti pokračovalo dál a dne 22. března 2016 generální prokurátor republiky Abcházie zveřejnil návrhy trestů pro pachatele: pro Alchase a Astamura Chutabovy a Ramzi Chašiga doživotí; pro Anzora Butbu, Edgara a Edlara Čitanavovy trest odnětí svobody na 20 let; pro Rustana Gicbu trest odnětí svobody na 16 let; pro Tamaze Barcice trest odnětí svobody 11 let; pro Murtaze Sakaniju trest odnětí svobody 8 let. Prokurátor původně žádal doživotní trest i pro Anzora Butbu, ale kvůli jeho pokročilému věku přes 65 let smí dle zákona požadovat nejvýše 20letý trest odnětí svobody.  Dne 11. dubna 2017 zazněly po čtyřech letech a 200 soudních líčení u Nejvyššího soudu Republiky Abcházie za pokus o vraždu hlavy státu, za vraždy Tengize Pandariji a Remzika Cugby, příslušníků prezidentské ochranky, a za ostatní související trestné činy tyto rozsudky: Ramzi Chašig a Astamur Chutaba byli odsouzeni na 20 let odnětí svobody, Alchas Chutaba byl odsouzen na 19 let odnětí svobody, Edlar Čitanava na 15 let odnětí svobody, Edgar Čitanava na 14 let odnětí svobody, Rustan Gicba na 9 let odnětí svobody a Murtaz Sakanija na 4 roky odnětí svobody (byl však propuštěn, trest si odpykal ve vazební věznici). Tamaz Barcic byl zproštěn všech obvinění. Soud též dokázal vinu Almasbeji Kčačovi, který před svým zatčením spáchal sebevraždu, ze zločinného spolčení a z organizace čtyř ze šesti atentátů, jehož komplici byli Chašig a bratři Chutabovi. Po jednom z hlavních obžalovaných, Anzoru Butbovi, bylo 20. března toho roku vyhlášeno znovu pátrání s příkazem k zatčení z důvodu jeho ustavičného nedostavování se k soudu, prodlužování líčení a porušování dohody o stíhání na svobodě. Jeho advokát žádal pro Butbu přerušení soudního líčení, dokud se zcela nevyléčí z rakoviny prostaty, kterou léčil v Soči. Nové líčení s Butbou tedy dosud neproběhlo.  V roce 2017 se domů vrátil Pavel Ardzinba, který byl dosud stíhán z organizace atentátů jako uprchlý, když se skrýval neznámo kde, ale 26. září byl spatřen zatčený v budově generálního prokurátora Republiky Abcházie poté, kdy se dobrovolně vydal abchazské policii. Ardzinbovi byl odňat statut uprchlého pod podmínkou, že neopustí znovu Abcházii, a byl vyšetřován na svobodě. Pavel Ardzinba se však soudního procesu nedožil, neboť byl dne 13. prosince 2017 neznámými pachateli zastřelen palbou ze samopalů při jízdě automobilem kousek od mostu přes řeku Gumistu.

Politická krize a politický pád.

19. června 2012 navštívil Abcházii český velvyslanec v Gruzii PhDr. Ivan Jestřáb a s Aleksandrem Ankvabem probíral jednak stav abchazské země i možnosti obchodní spolupráce Abcházie a České republiky. Českému velvyslanci sdělil, že "„Nikdy se nevrátíme do Gruzie a chceme, aby si to naši partneři uvědomili.“" Ankvab dál sledoval se zájmem výsledky parlamentních voleb v Gruzii a komentoval úspěch Gruzínského snu: "„Je-li Gruzínským snem znovu získat Abcházii do svého lůna, je tento sen iluzorní. Pokud je Gruzínským snem budování dobrých a rovných sousedských vztahů, pak je to dobrý sen.“" V té době vedl Ankvab též mnoho jednání s ruským protějškem Vladimirem Putinem. Na tiskové konferenci 22. března 2013 vysvětlil, že od Ruska získala Abcházie finanční pomoc ve výši až 10 miliard rublů a že se nejedná, s výjimkou 2miliardového úvěru na rekonstrukci železnice, o dluh, který by museli Abchazové splácet. 2miliardový dluh hájil podobně jako jeho předchůdce Bagapš argumentem, že bez této rekonstrukce by již dávno nebyla schopna jako jedna z tepen dopravy v Abcházii fungovat.  Ankvab měl jako prezident jednu velkou slabinu, a to neochotu komunikovat s médii. Toho začali využívat jeho političtí oponenti a v říjnu 2013 přišel útok od právě odvolaného předsedy bezpečnostní rady státu Stanislava Lakoby, jenž ho obvinil z uchvácení moci a vyjádřil nesouhlas s řešením otázky abchazského občanství Gruzínům žijících v okrese Gali, kteří si zároveň v rozporu se zákonem drželi gruzínské občanství. Coby jeden z dodavatelů materiálu pro výstavbu olympijských sportovišť v Soči se účastnil slavnostního zahájení Zimní olympijské hry 2014 v Soči a po jejich skončení podpořil obyvatele Krymu v uspořádání referenda. V této době se též aktivizovala opozice, jež byla nespokojená s Ankvabovou přílišnou snahou o integraci s Ruskou federací, obávala se přílišného vlivu Rusů na dění v Abcházii, vyčítala mu též jeho selhání v boji proti korupci, nenaplnění slibů, že olympijské hry v Soči přinesou Abcházii nárůst příjmů v cestovním ruchu a místo toho rostla chudoba a nezaměstnanost, a konečně příliš liberální postup vůči Gruzínům v okrese Gali, kterým byl vydáván abchazský pas (a dáno volební právo i právo kandidovat ve volbách) navzdory faktu, že se odmítali vzdát gruzínského občanství, což Ankvabův rival Raul Chadžimba označil za politický šlendrián a kupování voličů.  Opozice v parlamentu na konci dubna předložila Ankvabovi ultimátum, v němž požadovala podniknout radikální reformy, odvolání generálního prokurátora a rozpuštění vlády, což Ankvab odmítnul udělat. Tehdy se aktivizovala i společnost a začalo to v Abcházii vřít. 27. května 2014 se v Suchumi shromáždil desetitisícový dav demonstrantů a podporovatelů opozice, kteří obklíčili vládní budovy a obsadili televizní vysílač, a požadoval zvýšit kontrolu nad ruskou finanční pomocí a slibovaný boj proti korupci. Do Abcházie přijeli i ruští vyjednavači v čele s Vladislavem Surkovem. Protestující dav napadl o den později i prezidentovo sídlo. Prezident Ankvab před vzbouřeným davem utekl, ukončil narychlo uspořádané jednání s opozicí a prohlásil jejich akci za puč. Následně Ankvab uprchl ze Suchumi do Gudauty, kde se uchýlil do bezpečí, zatímco v Suchumi reálně převzala moc opozice v čele s Raulem Chadžimbou, který zatím sestavil novou vládu. 29. května proběhlo v parlamentu hlasování. Poté, co Ankvab odmítl rezignaci, byl bez řádného impeachmentu zvolen úřadujícím prezidentem Valerij Bganba a byl oznámen termín předčasných prezidentských voleb na 24. srpen 2014.  30. května 2014 byl Ankvab v Gudautě hospitalizován kvůli hypertenzi (tento problém neměl poprvé) a byl z bezpečnostních důvodů vzat pod ochranu tamních ruských vojáků. 31. května 2014 se Valerij Bganba ujal funkce prezidenta, přičemž byl tento krok ospravedlněn neschopností Ankvaba vykonávat nadále úřad prezidenta. Ankvab se pak o den později, tedy 1. června 2014, rozhodl „v zájmu stability Abcházie“ rezignovat na svůj úřad. O další den později následoval Ankvaba i premiér Leonid Lakerbaja a vzdal se svého postu. Opozice zaručila Ankvabovi bezpečí a možnost kandidovat v mimořádných prezidentských volbách, které byly vypsány na 24. srpna 2014. Ankvab vyzval v prohlášení své voliče, aby zachovali klid a zrušili plánovanou demonstraci na jeho podporu.

Život po opuštění prezidentského úřadu.

Po svém odchodu z prezidentské funkce se Ankvab rozhodl Abcházii opustit, neboť už neměl nárok na státní ochranku. Přestěhoval se proto do Moskvy, odkud se pokoušel ovlivňovat bouřlivou politickou situaci ve své vlasti. Aleksandr Ankvab nakonec v předčasných volbách vůbec nekandidoval, ačkoliv dostal tu možnost. Poprvé se na veřejnosti od své rezignace objevil až 31. července 2014 v Moskvě a v nadcházejících volbách podpořil Chadžimbova protikandidáta generálmajora Aslana Bžaniju. Bžanija však ve volbách skončil na druhém místě se ztrátou 14 tisíc hlasů a vyhrál Raul Chadžimba, jenž se stal oficiálním Ankvabovým nástupcem.  Ankvab tedy musel v Moskvě žít po další dva roky.

Poslanec Abchazského lidového shromáždění.

V roce 2017 se v Abcházii konaly parlamentní volby a v únoru toho roku iniciativní skupina nominovala Aleksandra Ankvaba jako kandidáta pro gudautský volební obvod č.18. Ankvab se v té době vrátil do Abcházie a ihned zahájil předvolební kampaň. Podporu získal ve hnutí Amcachara a v nadaci Apra, které vydaly společné prohlášení k jeho podpoře v reakci na kritiku Chadžimbova Fóra pro Jednotnou Abcházii. Ankvabův návrat na abchazskou politickou scénu dle politických analytiků novin Rosbalt měl souviset s jeho možnou budoucí roli v následujících prezidentských volbách v roce 2019, neboť mnoho jeho potenciálních voličů patří ke zklamaným voličům Chadžimby, jenž neplnil své předvolební sliby. Ankvabovu kandidaturu na prezidenta v roce 2019 však vylučovala Ústava Abcházie, neboť v roce 2019 Ankvab přesáhne věkový limit 65 let, tedy přímý střet se svým hlavním politickým protivníkem nenastane a nebude otřesena ani stabilita politické situace Abcházie.  Dne 12. března byl Aleksandr Ankvab se ziskem 52 % hlasů v prvním kole zvolen poslancem Abchazského lidového shromáždění.  V prezidentských volbách v roce 2019 veřejně podpořil Olega Aršbu, jednoho z kandidátů.

Podruhé premiér Abcházie.

V roce 2020 se předešlé volby v z roku 2019 musely zopakovat následkem nepokojů, neboť Nejvyšší soud Abcházie zrušil platnost jejich výsledků. Nepokoje tehdy téměř zkopírovaly průběh nepokojů, které ho odstranily z funkce prezidenta o šest let dříve. Ankvab po vyhlášení předčasných voleb působil ve volebním týmu opozičního kandidáta Aslana Bžaniji, jenž volby nakonec vyhrál. Bžanija po svém zvolení oznámil, že premiérem bude Aleksandr Ankvab a do této funkce ho jmenoval dne 24. dubna 2020, den po své inauguraci.

Aleksandr Ankvab (Abcházsky: "Алықьсандр Золотинска-иҧа Анқәаб (Alyksandr Zolotinska-ipa Ankuab)", gruzínský: "ალექსანდრე ანქვაბი (Alexander Ankvabi)", :, * 26. prosince 1952, Suchumi) je abchazský politik a podnikatel, který od roku 2011 do 2014 zastával funkci prezidenta Abcházie. Za svého předchůdce Sergeje Bagapše byl předsedou vlády Abcházie a také viceprezidentem Abcházie. Do funkce premiéra se vrátil v roce 2020 po vítězství Aslana Bžaniji v předčasných prezidentských volbách.

Aleksandr Ankvab ( ;,, ; born 26 December 1952) is an Abkhaz politician and businessman who was President of Abkhazia from 29 May 2011, until his resignation on 1 June 2014. Under President Sergei Bagapsh, he previously served as Prime Minister from 2005 to 2010 and Vice-President from 2010 to 2011. He was appointed Prime Minister again on 23 April 2020.


Starý zákon.

Překlad Starého zákona vznikl pravděpodobně během 1. a 2. století po Kr. Nejedná se o překlad jednotný, pravděpodobně se na něm nezávisle podílelo více překladatelů, z nich někteří byli křesťané, jiní židé. Překlad vychází z hebrejštiny, někdy prosvítá znalost řecké Septuaginty. Ve 3. století již byla většina hotová – znalost Pešity se promítá do (pozdějšího) starosyrského překladu evangelií.  Starý zákon nemá žádnou návaznost na aramejské targúmy, naopak v případě targúmu ke knize Přísloví vychází targúm právě z Pešity.  Kromě kanonických knih obsahovala Pešita i větší množství apokryfů (všechny s výjimkou knihy Sírachovcovy přeloženy z řečtiny): 2. kniha Báruchova, 4. kniha Ezdrášova, 3. a 4. kniha Makabejská a také 6. část Flaviovy "Židovské války". Některé žaltáře obsahují i další žalmy.  Pešita má svůj specifický a samostatný systém dělení knih na kapitoly, dosvědčený již od 8. století.

Nový zákon.

Nový zákon Pešity neobsahuje několik knih, považovaných obvykle za kanonické; jsou to: 2. a 3. list Janův, 2. list Petrův, List Judův a Zjevení Janovo. Tyto knihy nejsou součástí kánonu syrských církví, které používají Pešitu. Chybí též následující pasáže: Mt 27,35b; Lk 22,17-18; J 7,53-8,11 (tj. perikopa o prostitutce, chybějící vůbec v byzantském typu textu Nového zákona), Sk 8,37; 15,34 a 28,29. Specifikem Pešity je i zvláštní pořadí listů: Katolické listy (tedy ty z nich, které Pešita obsahuje) se nacházejí před listy sv. Pavla.  Z jazykového hlediska se v případě Nového zákona nejedná o zvláštní, nový překlad, ale o revizi starosyrského překladu, která se snaží o přesnější shodu s řeckým originálem. Tato revize proběhla přibližně v 5. století a nestřetla se s žádným vážnějším odporem. Dělení textu na kapitoly pochází přibližně z 6. století.

Pešita či Pešitta, východosyrskou výslovností Pešito (ܡܦܩܬܐ ܦܫܝܛܬܐ, "mapaktá pešíttá" („snadná, jednoduchá“)), je jeden ze starých syrských překladů Bible, pocházející z přibližně 9. století. Je dodnes používán jako standardní a oficiální překlad v syrsky hovořících (východních) církvích. Zvláštní název byl tomuto překladu dán kvůli jeho charakteru a pro odlišení od syrské hexaply a dalších syrských překladů.

The Peshitta ( "or" "") is the standard version of the Bible for churches in the Syriac tradition, including the Maronite Church, the Chaldean Catholic Church, Syriac Catholic Church, Syriac Orthodox Church, Syro Malankara Catholic Church, Assyrian Church of the East and the Syro Malabar Catholic Church.


Život a kariéra.

Mládí a studia.

Kočarjan se narodil ve Stěpanakertu v Náhorním Karabachu, tehdejší autonomní oblasti Ázerbájdžánské SSR. Zde absolvoval také střední školu. V letech 1972 až 1974 sloužil v Rudé armádě. Se svojí ženou Bellou mají tři děti. Hovoří plynule rusky a anglicky.  Kočarjan začal svou kariéru roku 1971 jako strojník ve stepanakertském elektrotechnickém závodě. Po kariéře soustružníka se stal strojním inženýrem. V roce 1982 absolvoval s vyznamenáním elektrotechnický seminář na Jerevanském polytechnickém institutu.

Politická činnost.

Kočarjan se zapojil do politiky po vzniku hnutí za připojení jeho rodného Náhorního Karabachu k Arménské SSR. V 80. letech zastával různé posty v organizacích Komsomolu a sovětských orgánech v Náhorním Karabachu. V únoru 1988 se stal jedním z lídrů karabašské politiky jako člen hnutí Krunk. Po zániku tohoto hnutí vstoupil do organizace Miatsum (Sjednocení). Jeho vlivné politické styky jej vynesly na pozice sovětské politiky a roku 1989 se stal poslancem Nejvyššího sovětu Arménské SSR. V roce 1991 se stal poslancem prvního shromáždění Nejvyššího sovětu Republiky Náhorní Karabach.  Po rozpadu Sovětského svazu upadl Náhorní Karabach do stavu totální války. Když v srpnu 1992 Ázerbájdžánská armáda okupovala půlku území Náhorního Karabachu, stal se Kočarjan předsedou Státního obranného výboru a prvním premiérem Republiky Náhorní Karabach (RNK). Mobilizoval síly a podařilo se mu osvobodit území díky podpoře Arménie. 12. května 1992 bylo vyhlášeno neoficiální příměří a 10. prosince se Náhorní Karabach vyhlásil nezávislým státem. Boje však pokračovaly dále až do května 1994, kdy bylo vyhlášeno oficiální příměří - spory o toto území však přetrvávají. Kočarjan byl 24. prosince z usnesení Nejvyššího sovětu RNK ustaven jeho prezidentem.  Dne 20. března 1997 opustil post prezidenta RNK, protože byl zvolen premiérem Arménie. V únoru 1998 byl arménský prezident Levon Ter-Petrosjan přinucen odstoupit kvůli ústupkům Ázerbájdžánu při řešení konfliktu v Náhorním Karabachu, které spousta Arménců považovala za potupné. Klíčoví ministři arménské vlády, vedení Kočarjanem, odmítli mírový plán, přednesený mezinárodními zprostředkovali v září 1997. Plán, přijatý Petrosjanem a Ázerbájdžánem, počítal s postupným urovnáním konfliktu, avšak neřešil otázku uznání statusu Náhorního Karabachu. Tato dohoda také předpokládala návrat mnoha Arménií kontrolovaných území v Karabachu zpět do rukou Ázerbájdžánu a uvolnění Ázerbájdžánské a turecké blokády Arménie. Dnes je ta samá dohoda - ve své době považovaná za kapitulantskou - základem jednání Roberta Kočarjana.  Po rezignaci Levon Ter-Petrosjana byl v předčasných prezidentských volbách 30. března 1998 Kočarjan zvolen druhým arménským prezidentem. Porazil tak svého největšího rivala Karena Demirčijana.

Prezidenství.

V úřadu prezidenta Kočarjan dále pokračoval v jednání o mírovém řešení konfliktu v Karabachu s Ázerbájdžánským prezidentem Ilhamem Alijevem. Rozhovory mezi Alijevem a Kočarjanem byly také vedlejším tématem na summitu Společenství nezávislých států (SNS) v září 2004 v kazašské Astaně. Jeden z návrhů údajně počítal se stažením okupačních sil z Ázerbájdžánských území sousedících s Náhorním Karabachem, vyhlášením referenda v Náhorním Karabachu a rozhodnutí Ázerbájdžánu, týkajícího se další budoucnosti regionu. Ve dnech 10. až 11. února 2006 se Kočarjan a Alijev sešli ve francouzském Rambouillet, aby projednali základní principy urovnání konfliktu - stažení okupačních vojsk, rozmístění mezinárodních mírových jednotek a uznání statusu Náhorního Karabachu. Během období před touto schůzkou vyjadřoval místopředseda Minské skupiny OBSE opatrný optimismus, že určitá forma dohody je možná. Francouzský prezident Jacques Chirac se setkal odděleně s oběma lídry a vyjádřil naději, že rozhovory budou plodné. Na rozdíl od původního optimismu však rambouilletská jednání nepřinesla žádnou dohodu s klíčovými body jako např. uznání statusu Náhorního Krabachu nebo stažení arménských vojsk. Jednání nadále pokračují, zapojil se do nich také ruský prezident Vladimir Putin.  V roce 2001, v rozhovoru pro Turkish Daily News, vyjádřil Kočarjan naději v rozšíření arménské genocidy do povědomí ostatních států mezinárodního společenství.  Dne 5. března 2003 byl Kočarjan znovu zvolen prezidentem Arménie. Jeho znovuzvolení bránila některá tvrzení o zfalšování voleb ze strany jeho protikandidátů, avšak do funkce byl nakonec jmenován, protože tato obvinění se nepotvrdila. Na začátku roku 2004 se objevily hlasy žádající odstoupení Kočarjana. Demonstranti vedení opozicí vyšli do ulic podpořit požadavek na referendum o Kočarjanově rezignaci.

Robert Sedraki Kočarjan, arménsky "Ռոբերտ Սեդրակի Քոչարյան" (* 31. srpna 1954, Stepanakert, Ázerbájdžánská SSR) je arménský politik, v letech 1994–1997 prezidentem Náhorno-karabašské republiky, 1997–1998 předsedou vlády Arménské republiky a 1998–2008 jejím druhým prezidentem.

Robert Sedraki Kocharyan ( ; born 31 August 1954) is an Armenian politician who served as the second President of Armenia between 1998 and 2008. He was previously President of Nagorno-Karabakh from 1994 to 1997 and Prime Minister of Armenia from 1997 to 1998.


Taxonomie.

Rybáka severního poprvé popsal ornitolog John Latham v roce 1787 pod odborným názvem "Sterna sandvicensis", který se držel donedávna, konkrétně do doby, než byl rybák severní zařazen do rodu "Thalasseus" a jeho odborný název byl změněn na "Thalasseus sandvicensis". Takto ho označil již přírodovědec Boie v roce 1822, ale až v nedávné době byly provedeny DNA testy, které potvrdily příbuznost s jinými druhy z rodu "Thalasseus". Název tohoto rodu je odvozen od řeckého slova, které znamená „moře“.  Tento druh nemá žádné poddruhy. Dříve existovaly dva, ty ale byly označeny za samostatné druhy.

Vzhled.

Jedná se o středně velkého rybáka, jehož délka těla se pohybuje mezi 37 a 43 cm. Rozpětí křídel je 85 až 97 cm. hmotnost se pohybuje okolo 90 a 175 g. Pohlavní dimorfismus je nevýrazný: samice jsou podobně velké i těžké a zároveň podobně zbarvení. Rybáci severní mají světle šedý hřbet a křídla, černou čepičku na hlavě a sněhově bílé břicho. V průběhu léta se může světle šedá na křídlech a hřbetu změnit na tmavě šedou. Naopak v zimě jim zesvětlí černá čepička na hlavě. Mláďata jsou kropenatá, jinak se od dospělých moc neliší. Klasické zbarvení se objeví po prvním přepeřování. Nohy jsou jasně červené, podobně jako zobák, který je dlouhý, úzký.  Jedná se o poměrně hlasité ptáky, kteří vydávají zvuky podobné "Kear-ik" nebo "Kerr."

Rozšíření a populace.

Rybák severní se vyskytuje na ploše o rozloze asi 100 000 až 1 000 000 km2. Jeho populace se odhaduje na 460 až 500 tisíc kusů. Přestože se jedná o vysoká čísla, za posledních deset let se jejich populace snížila o více než 30 %. Dle IUCN se stále řadí mezi málo dotčená zvířata. Naopak se jedná o druh, na který se vztahuje "Dohoda o ochraně africko-eurasijských stěhovavých vodních ptáků". Obecně platí, že tato dohoda se vztahuje na většinu druhů rybáků.  Za největší úbytek těchto ptáků může především lidská činnost, hlavně pak znečišťování prostředí vhodného pro rybáky.

Ekologie.

Rybák severní se vyskytuje ve velkých koloniích na pobřežích a ostrovech sladkovodních jezer. Živí se drobnými druhy sladkovodních ryb, která za letu chytají ve vodě a následně polykají. Pro mláďata vždy rodič nejdříve potravu natráví a poté ji vyvrhne. Samotné ryby hrají i důležitou roli při námluvách, kdy samec nabízí samici ulovenou rybu.  Rybáci severní hnízdí ve vyhrabaných důlcích v zemi, kde samice naklade 1 až 3 vejce. Následně probíhá inkubace, na které se střídavě podílí samec i samice. Kolonie jsou velké, proto se stává, že „hnízda“ jsou od sebe vzdálená ani ne 30 cm. Úmyslně hnízdí v blízkosti agresivnějších druhů. Právě proto si tito ptáci nedělají příliš velké starosti s dravci a málokdy jsou na ně přímo agresivní.

Rybák severní ("Thalasseus sandvicensis", syn. "Sterna sandvicensis") je velký druh rybáka. Hnízdí na atlantském pobřeží Severní i Jižní Ameriky a na pobřeží Evropy na východ po Kaspické moře. Na zimu táhnou k jihu, evropští ptáci zimují v Africe a Středozemním moři. Do České republiky zaletuje jen výjimečně, dosud byl zjištěn osmkrát.

The Sandwich tern ("Thalasseus sandvicensis") is a tern in the family Laridae. It is very closely related to the lesser crested tern ("T. bengalensis"), Chinese crested tern ("T. bernsteini"), Cabot's tern ("T. acuflavidus"), and elegant tern ("T. elegans") and has been known to interbreed with the lesser crested. It breeds in the Palearctic from Europe to the Caspian Sea wintering to S Africa, India and Sri Lanka


Přírodní poměry.

Mustang leží pod horou Annapurna na severu Nepálu, kde tvoří výrazný výběžek obklopený územím Tibetu. Dříve byl Mustang větší - dnes se pod tímto názvem rozumí pouze tzv. Horní Mustang, zatímco Dolní Mustang byl zcela ponepálštěn. Mustang je náhorní plošina ležící ve výšce přes 3000 m n. m.. Nejvyšší horou je Khamdžung Himal se 6700 m. Většina obyvatel žije v údolí řeky Kali Gandaki, která tvoří páteř země. Mustang se vyznačuje velmi drsným a suchým klimatem.

Historie.

Přes území Mustangu od pradávna putovaly z Tibetu do Indie karavany se solí, která byla těžena v solných jezerech na Tibetské náhorní plošině. Proto zde již v raném středověku existovala řada menších království. Ta se podařilo sjednotit ve 14. století králi Ame Pálovi, který sídlil v Carangu. Za jeho nástupců se královské sídlo přemístilo do Lo Manthangu. Království si zachovalo nezávislost díky své izolovanosti i díky skvělé obchodní taktice. Při tibetsko-nepálské válce v roce 1790 se zdejší král rozhodl přidat na stranu Nepálu - od té doby je Mustang uváděn jako součást této země, i když si uchoval značnou suverenitu i po posledním sjednocení v roce 1958. První cizinci směli království navštívit až v roce 1951. Konkrétnější poznatky o Mustangu přinesl až v 70. letech francouzský cestovatel Michel Peissel, který jako první obdržel povolení k delšímu pobytu a ke vstupu do hlavního města. V šedesátých letech obsadil Mustang bojovný kmen Khamů, který uprchl z Tibetu a proměnil oblast v základnu ozbrojeného odporu proti čínské okupaci. Situace se uklidnila v 70. letech, poté začala nepálská vláda provozovat kontrolovanou turistiku - do Mustangu byl vpuštěn omezený počet cizinců, pokud složili poplatek 700 dolarů na týden a měli s sebou doprovod, který dohlížel, aby návštěvníci nijak nenarušovali místní tradiční způsob života. Po přijetí nepálské republikánské ústavy v říjnu 2008 byla mustangská autonomie zrušena a panovník Jigme Palbar Bista, který je pětadvacátým mustangským králem v přímé linii Ame Pála, si ponechal pouze ceremoniální funkce. Obyvatelé Mustangu jsou etničtí Tibeťané a vyznávají buddhismus.

Film a literatura.

Jedním z prvních návštěvníků Mustangu byl francouzský dobrodruh Michel Peissel, který život v zemi popsal v knize "Tajemný Mustang". Slovenský režisér Pavol Barabáš natočil v roce 2001 o Mustangu dokumentární film.

Mustang (někdy také "Mastang" nebo "Mantang", v domorodém jazyce "Lo") je oblast v pohoří Himálaj, donedávna polosamostatné království. Má rozlohu necelých 3000 km2 a zhruba 15 000 obyvatel. Hlavním městem je Lo Manthang.

Mustang (from the Tibetan "möntang" (), "Mustāṃg" "fertile plain"), formerly Kingdom of Lo, is a remote and isolated region of the Nepalese Himalayas. The "Upper Mustang" was a restricted demilitarized area until 1992 which makes it one of the most preserved regions in the world, with a majority of the population still speaking traditional Tibetic languages. Tibetan culture has been preserved by the relative isolation of the region from the outside world. Life in Mustang revolves around tourism, animal husbandry and trade.


Život.

Pocházel z rodiny venkovského zvěrolékaře, studoval lyceum v blízkém Alençonu, které dnes nese jeho jméno, Micheletovo gymnázium ve Vanves a nakonec slavnou École normale supérieure v Paříži. Po promoci učil na různých gymnáziích, od roku 1909 na lyceu Jindřicha IV. v Paříži. Od roku 1903 začal v novinách publikovat svá "Propos", krátké fejetony o různých tématech, nejdříve týdně, později denně; do roku 1914 jich uveřejnil přes 3000. Po třech letech na frontě se vrátil 1917 s těžkým zraněním a 1921 vydal „Mars čili odsouzená válka“, ostrou kritiku války i poměrů v armádě. I v následujících letech vydával až tři knížky ročně, vesměs psané ve formě krátkých kapitol a určené k tomu, aby mladé lidi zaujaly pro filosofii a naučily podle ní žít. Roku 1941 vyšly jeho „Základy filosofie“ ("Éléments de philosophie"), což je pozvání k samostatnému přemýšlení o důležitých a vážných otázkách, opět v krátkých, ale pečlivě uspořádaných kapitolkách.

Myšlení.

Alain byl francouzský radikální demokrat a kritický racionalista, vyškolený Descartem a Comtem, s pevnou důvěrou v možnosti rozumu a s jasným vědomím občanské povinnosti. Jeho spisy, které chtějí především pozvat a povzbudit k soustavnému a samostatnému myšlení, vynikají jasností a není v nich stín pedantství ani akademismu. Cílem filosofie je pro Alaina – jako pro Platóna, Spinozu nebo Kanta – dobré vedení života, založené na odvaze a rozumu. Alain nebyl věřící, ale o náboženství se velmi zajímal a psal o něm s úctou a hlubokým porozuměním.  Díky živému stylu, stručné formě, schopnosti oživit výklad příkladem z běžného života i neustálé pozornosti, kterou věnoval otázkám dobra a zla, je Alain stále oblíbená četba nejen ve Francii a zejména výbory z jeho fejetonů vycházejí i dnes. Za dlouhá léta učitelského působení ovlivnil stovky žáků, kteří se k němu vděčně hlásili. Z jeho žáků vynikli například sociolog Raymond Aron, filosofka Simone Weil, biolog a filosof Georges Canguilhem nebo spisovatel André Maurois.

Émile Chartier ["emil šartijé"] (3. března 1868 Mortagne-au-Perche v Normandii – 2. června 1951 Le Vésinet, 20 km západně od Paříže), známý pod pseudonymem Alain, byl francouzský filosof, středoškolský profesor a autor množství vtipných i hlubokých esejů.

Émile-Auguste Chartier (; 3 March 1868 – 2 June 1951), commonly known as Alain (), was a French philosopher, journalist, and pacifist. He adopted his pseudonym in homage to the 15th-century Norman poet Alain Chartier.


Vývoj.

Na konci čtyřicátých let byl Sovětský svaz pevně odhodlaný soutěžit se Spojenými státy ve schopnostech strategického bombardování, ale jediným sovětským bombardérem byl v té době Tupolev Tu-4 - kopie amerického B-29 Superfortress. Vývoj výkonného proudového motoru Mikulin AM-3 vedl k možnosti velkého, proudového bombardéru.  Konstrukční kancelář Tupolev začala pracovat na prototypu "Tu-88" („letoun N“) v roce 1950. Tu-88 poprvé vzlétl 27. dubna 1952. Po vítězství v soutěži s letounem Iljušin Il-46 byla v prosinci 1952 schválena výroba. Na svou dobu se jednalo o poměrně moderní letoun. První sériové bombardéry vstoupily do služby u sovětského letectva v roce 1954 a dostaly servisní označení Tu-16. NATO letouny označilo jako "Badger-A".  Dostal nové, velké šípové křídlo a dva výkonné proudové motory Mikulin AM-3 do každého kořenu křídla. Mohl nést jednu velkou konvenční pumu FAB-9000 o hmotnosti 9 000 kg (20 000 lb) (ruský ekvivalent britské pumy Grand Slam) nebo různé jaderné zbraně na vzdálenost přibližně 4 800 km (3 000 mil). Výroba probíhala ve 3 leteckých závodech - v Kazani, Kujbyševu a Voroněži.  Ačkoli Tu-16 začal službu jako výškový bombardér shazující volně padající pumy, byl v polovině padesátých let vybaven nosit rané sovětské řízené střely. Verze Tu-16KS-1 (Badger-B) mohla nést rakety AS-1 v bojovém rádiusu 1 800 km. Tyto velké zbraně byly aerodynamicky podobné stíhačce MiG-15 a vybavené buď jadernou nebo konvenční hlavicí s dosahem asi 140 km (85 mil). Byly určeny k použití hlavně proti letadlovým lodím amerického námořnictva a jiným velkým lodím. Letouny Tu-16 byly dále vyzbrojovány novějšími a pokročilejšími raketami, zatímco jejich označení se několikrát změnilo.  Letoun měl univerzální konstrukci a tak vznikl v mnoha specializovaných variantách pro průzkum, námořní hlídkování, shromažďování elektronických informací (ELINT) a elektronický boj (ECM). V letech 1954–1962 bylo ve třech závodech v SSSR postaveno celkem 1 507 letadel. Civilní adaptace Tupolev Tu-104 sloužila v sovětském Aeroflot. Tu-16 byl také vyvážen do Indonésie, Egypta a Iráku. Do roku 1993 sloužil v sovětském letectvu i námořním letectvu a následně ruských silách.  Letouny vyráběla bezlicenčně i Čína jako "Xian H-6". Tu-16 bylo vyrobeno 1 509 kusů a většina z nich je dnes vyřazena. Několik se dochovalo jako muzejní exponáty.

Tupolev Tu-16 (V kódu NATO „Badger“) byl sovětský dvoumotorový dálkový bombardér z 1. poloviny 50. let 20. století. Ve službě byl více než 40 let a čínská verze Xian H-6 zůstává nadále ve službě u letectva ČLR.

The Tupolev Tu-16 (NATO reporting name: Badger) was a twin-engined jet strategic heavy bomber used by the Soviet Union. It has flown for more than 60 years, and the Chinese licence-built Xian H-6 remains in service with the People's Liberation Army Air Force.


Historie.

Řadu patentů na polem řízené polovodičové součástky podal Julius Lilienfeld již ve 20. a 30. letech 20. století. Ale bylo třeba desítek let pokroku vědy o materiálech a výrobních technologií, než se podařilo polem řízené tranzistory skutečně vyrobit. Při opakovaných neúspěšných pokusech sestrojit polem řízený tranzistor John Bardeen, Walter Houser Brattain a William Shockley v roce 1947 objevili hrotový (bipolární) tranzistor. První tranzistory JFET byly vyrobeny až o deset let později.

Struktura.

JFET je tvořen dlouhým kanálem polovodivého materiálu dotovaného tak, aby obsahoval buď velké množství nosičů kladného náboje tj. děr (u typu "P") nebo nosičů záporného náboje tj. elektronů (u typu "N"). Ohmické kontakty na obou koncích tvoří elektrody S a D. Přechod P-N může být vytvořen na jedné nebo obou stranách kanálu nebo přechod může kanál zcela obklopovat, přičemž používá oblast dotovanou opačně než kanál, na níž je předpětí přiváděno ohmickým kontaktem elektrody G.

Funkce.

Funkci JFET lze připodobnit k zahradní hadici, u které lze průtok vody řídit jejím stlačením, čímž se zmenší průřez otvoru. Podobně je tok elektrického náboje tranzistorem JFE řízen zužováním kanálu, který vede proud. Intenzita proudu závisí i na elektrickém poli mezi S a D (podobně jako rozdíl tlaku kapaliny na obou koncích hadice).  Zúžení vodivého kanálu je dosaženo elektrickým polem: napětí mezi elektrodami G a S aplikované v závěrném směru P-N přechodu mezi elektrodami G a S, čímž dojde k rozšíření ochuzené vrstvy přechodu (viz na obrázku nahoře), která zasahuje do vodivého kanálu a zmenšuje jeho průřez. Vrstva se nazývá ochuzená, protože je v ní méně pohyblivých nosičů náboje, a proto ji lze považovat prakticky za elektricky nevodivou.  Pokud ochuzená vrstva přehradí celou šířku vodivého kanálu, dojde k uzavření kanálu D-S. K zavření dojde při určitém závěrném napětí (U) na přechodu G-S. Závěrné napětí (U) výrazně kolísá, dokonce mezi součástkami stejného typu. Například U tranzistoru Temic J202 může být v rozsahu až. Typické hodnoty kolísají mezi a.  Pro uzavření N-kanálu je nutné negativní napětí mezi elektrodami G a S (U). Naopak, pro vypnutí P-kanálu je nutné pozitivní U.  V normálním stavu elektrické pole indukované napětím na hradle částečně snižuje vodivost kanálu mezi elektrodami S a D.  U některých JFET tranzistorů jsou elektrody S a D zaměnitelné.

Schematické značky.

Někdy se hradlo kreslí uprostřed kanálu (nikoli u elektrody S). Tato symetrie umožňuje, aby elektrody D a S byly zaměnitelné, proto by tento symbol měl být používán pouze pro ty typy JFET, u nichž jsou elektrody S a D skutečně zaměnitelné.  Součástí schematické značky by měla být i kružnice (reprezentující pouzdro diskrétní součástky). To platí ve Spojených státech i v Evropě. Při kreslení schémat integrovaných obvodů se symboly tranzistoru obvykle kreslí bez kružnice. Někteří autoři symbol bez kružnice používají i pro diskrétní součástky.  Hrot šipky (stejně jako u diody) vždy směřuje ve směru dohodnutého toku proudu, tedy signalizuje polaritu přechodu P-N mezi kanálem a hradlem. V angličtině je mnemotechnická pomůcka, že šipka N-JFETu směřuje "in.

Porovnání s jinými typy tranzistorů.

Při pokojové teplotě je proud JFET hradlem (průnik přechodem P-N v závěrném směru) srovnatelný s proudem u tranzistorů MOSFET (u nichž je hradlo od kanálu izolováno vrstvičkou oxidu křemičitého), a je mnohem menší než proud bází bipolárního tranzistoru. JFET mají vyšší zisk (transkonduktanci) a nižší růžový šum než MOSFET, a proto se používají v některých nízkošumových, operačních zesilovačích s vysokou vstupní impedancí.

Matematický model.

Pro výpočet proudu N-JFETem při malém napětí U (tj. v lineární ohmické oblasti) můžeme považovat kanál za pravoúhlý hranol materiálu s elektrickou vodivostí formula_1: kde

Lineární oblast.

Proud elektrodou D v "lineární oblasti" můžeme vyjádřit vztahem  při vyjádření pomocí formula_4, lze proud elektrodou D zapsat vztahem

Oblast saturace.

Proud elektrodou D v "oblasti saturace" se často aproximuje pomocí napětí hradla vztahem  kde  V "oblasti saturace" proud elektrodou D závisí na napětí mezi G a S, ale téměř nezávisí na napětí mezi D a S.  Je-li dotace kanálu rovnoměrná, tloušťka ochuzené oblasti roste přímo úměrně s druhou odmocninou absolutní hodnoty napětí G–S. Závislost tloušťky "b" kanálu na napětí pak lze vyjádřit pomocí tloušťky kanálu "a" při nulovém napětí vztahem:  kde

JFET, příp. JUGFET (, česky "polem řízený tranzistor s přechodovým hradlem"), je nejjednodušším typem polem řízeného tranzistoru. Jedná se o polovodičovou součástku se třemi elektrodami označovanými G (, česky "hradlo" nebo "brána"), S (, česky emitor nebo zdroj), a D (, česky kolektor nebo odtok), kterou lze používat jako elektronicky řízený spínač, zesilovač nebo napětím řízený rezistor.

The junction gate field-effect transistor (JFET) is one of the simplest types of field-effect transistor. JFETs are three-terminal semiconductor devices that can be used as electronically-controlled switches, amplifiers, or voltage-controlled resistors.


Život.

Mládí.

Karel Hesensko-Kasselský se narodil v Kasselu dne 19. prosince 1744 jako druhý žijící syn lankraběte Hesensko-kasselského Fridricha II. a jeho manželky Marie Hannoverské, dcery britského krále Jiřího II. Manželství Karlových rodičů nebylo příliš šťastné; skončilo to tím, že Fridrich roku 1747 opustil rodinu a konvertoval ke katolicismu. Následně roku 1755 formálně ukončil manželství s Marií a o rok později se znovu oženil, tentokrát s Filipínou Braniborsko-Schwedtskou. Marie tak na výchovu tří synů zbyla sama. Nakonec je vychovala společně se svými protestantskými příbuznými. Roku 1756 se Marie přestěhovala do Dánska, kde se o děti začala zajímat především Mariina sestra, královna Luisa Hannoverská. Ta je nadále vychovávala společně s vlastními potomky v Kodani až do své smrti roku 1751. Karel i po smrti tety Luisy Hannoverské zůstal v Norsku, stejně jako druhý z jeho bratrů, avšak nejstarší Vilém se vrátil do Hesenska.

Vojenská kariéra.

Karel se začal věnovat vojenství a roku 1758 byl jmenován plukovníkem. Ve 20 letech se již stal generálmajorem a od roku 1765 byl velitelem dělostřelectva. Poté, co Karlův bratranec Kristián VII. nastoupil v roce 1766 na trůn, byl Karel jmenován generálporučíkem a získal vyznamenání Řád slona. V roce 1766 byl jmenován generálním místodržitelem Norska. Funkci zastával až do roku 1768, ale většinou pouze titulárně, samotné Norsko během tohoto období nikdy nenavštívil.  Dne 30. srpna 1766 se Karel oženil s Luisou Dánskou a Norskou, stal se tak švagrem krále Kristiána VII. Sňatek se uskutečnil i navzdory pochybám, které o Karlu putovaly a popisovaly jej jako zhýralce, který měl na krále špatný vliv. Krátce nato ale Karel upadl u dvora v nemilost a i s manželkou Luisou se rozhodl přestěhovat se k jeho matce Marii do hrabství Hanau. Tam se roku 1767 narodil i jejich první potomek; dcera Marie Žofie. O dva roky později se zde narodil i syn Vilém, který ale v útlém věku zemřel.  Roku 1768 Karel odkoupil pozemky i s vesnici Offenbach-Rumpenheim od rodu Edelsheimů. V roce 1771 panství rozšířil a přikoupil i zámek, ve kterém jeho matka roku 1772 dožila.

Guvernér Šlesvicka-Holštýnska.

Roku 1769 byl Karel díky švagrovi Kristiánovi VII. jmenován místodržitelem Šlesvicka-Holštýnska. Následně se Karel i s rodinou usadil v zámku Gottorp v Schleswigu. Tam se roku 1771 narodilo i jeho třetí dítě; Fridrich. Od roku 1772 do roku 1776 pak Karel vlastnil letní sídlo Louisenlund, které pojmenoval právě po své manželce Luise.  Roku 1772 dostal Karel rozkaz přijet do Osla, kde se právě probíral státní převrat ve Švédsku, při kterém se k moci dostal Gustav III. To způsobilo vyhlídky na válku se Švédy. Zatímco Karel byl v Oslu, Luisa porodila jejich čtvrté dítě; dceru Julianu. Ta ale v útlém věku zemřela. Karel se nakonec roku 1774 vrátil zpět do Šlesvicka-Holštýnska a později byl jmenován polním maršálem.  Během Války o bavorské dědictví v letech 1778 až 1779 působil jako dobrovolník v armáda Fridricha Velkého a získal si tak důvěru samotného pruského krále.  Když roku 1788 vypukly Rusko-švédské války, bylo Dánsko-Norsko povinno vyhlásit válku Švédsku. Karel Hesensko-Kasselský se dostal do vedení norské armády, která krátce napadla Švédy u Bohuslänu a následně vyhrála bitvu u mostu Kvistrum. Následně byla 9. července 1789 podepsána mírová smlouva a při následném ústupu Dánsko-norské armády zemřelo okolo 2000 vojáků a kritizován za to byl právě Karel, který v Norsku ztratil popularitu.  V následujících letech se Karel začal věnovat podpoře divadla o opery, měl i vlastní dvorní divadlo ve Schleswigu. Nakonec byl ale nucen k zapojení se do Napoleonských válek, kde se svojí armádou roku 1801 krátce obsadil Hamburk a Lübeck. Potom se ale stáhl do ústraní a od 25. ledna 1805 byl nositelem titulu lantkrabě Hesenský, jelikož jeho bratr získal hodnost kurfiřta. Následně Karel odkoupil v Dánsku panství, kde roku 1790 zrušil nevolnictví.  Karel Hesensko-Kasselský zemřel 17. srpna 1836 v Schleswigu, ve vysokém věku 91 let. Přežil tak svoji manželku o pět let.

Potomci.

Z manželství s Luisou se Karlovi narodilo šest potomků, z nichž se nejvíce proslavila jeho první dcera Marie.

Karel Hesensko-Kasselský ("Karl von Hessen-Kassel", 19. prosince 1744, Kassel — 17. srpna 1836, Schleswig) byl člen Hesensko-kasselské dynastie a díky sňatku s Luisou Dánskou a Norskou byl i místodržitelem Šlesvicka-Holštýnska.

Prince Charles of Hesse-Kassel (); (); () (19 December 1744 – 17 August 1836) was a cadet member of the house of Hesse-Kassel and a Danish general field marshal. Brought up with relatives at the Danish court, he spent most of his life in Denmark, serving as royal governor of the twin duchies of Schleswig-Holstein from 1769 to 1836 and commander-in-chief of the Norwegian army from 1772 to 1814.


Historie.

Už 11. dubna 1818 otevřel Ludvík XVIII. v galeriích v Palais du Luxembourg "Musée des artistes vivants" (Muzeum žijících umělců). Díla vystavených autorů měla posléze přejít do majetku muzea 10 let po jejich smrti. Později bylo přeměněno na Musée du Luxembourg. Jeho počáteční fond byl založen částečně z darů od umělců (Pablo Picasso, Georges Braque, Henri Matisse, Marc Chagall, Constantin Brâncuşi aj.) a soukromých sběratelů (Louise a Michel Leiris, Daniel Cordier) i jednotlivých darů a akvizicemi.  Některé exponáty z toho muzea posléze převzalo nejen muzeum moderního umění, ale též Louvre a Musée de l'Orangerie v Jardin des Tuileries, odkud se přesunuly do sousední Galerie nationale du Jeu de Paume, kde zůstaly do roku 1939.  V roce 1937 byl v Paříži pro světovou výstavu postaven výstavní pavilon Palais de Tokyo a bylo rozhodnuto využít prostor pro muzeum moderního umění. Během druhé světové války byla ovšem díla převezena do bezpečí mimo Paříž.  Po válce byla sbírka rozdělena. Od roku 1947 byla díla 19. století (do roku 1890) vystavena v Jeu de Paume (včetně impresionistů uložených v Louvru), odkud se v roce 1986 přemístila do Musée d'Orsay. Díla 20. století byla přemístěna do Palais de Tokyo, kde 9. června 1947 tehdejší ministr kultury a školství otevřel nové Národní muzeum moderního umění. Muzeum tak bylo rozšířeno a v roce 1977 se stalo součástí kulturního Centra Georges Pompidou.  V roce 1977 se Národní muzeum moderního umění přesunulo do nového Centre Georges Pompidou a v Palais de Tokyo zůstali postimpresionisté narození před rokem 1870. Tato díla byla v 1986 převedena do Musée d'Orsay.

Činnost muzea.

Muzeum je součástí Centre Georges Pompidou. V roce 1992 bylo k muzeu připojeno Centre de création industrielle (Centrum průmyslového designu). Součástí muzea je i Kandinského knihovna, která se specializuje na umění 20. století a obsahuje asi 200 000 děl. Nabízí studovnu se 76 místy o rozloze 390 m.  Podle stanov z roku 1992 je posláním muzea spravovat, uchovávat, restaurovat, doplňovat a zpřístupňovat své umělecké sbírky a prohlubovat znalost o umění od počátku 20. století, podporovat současné umění ve všech jeho podobách. Spolupracovat s jinými institucemi. Muzeum ročně zapůjčí na 3000 děl do Centre Pompidou-Metz a muzeí po celém světě.

Sbírky.

Sbírky zachycují všechny umělecké směry 20. století.

Období po roce 1960.

A dále množství francouzských i zahraničních umělců z období 1990-2000: Bernd a Hilla Becherovi, Andreas Gursky, Martin Parr, Thomas Ruff, Nan Goldin, David Weiss a Peter Fischli, Wim Delvoye, Gilbert et Georges, Cindy Sherman, Peter Doig, Andy Goldsworthy, Sarah Morris, Glenn Brown, Sean Scully, John Currin, Marlene Dumas, Ernesto Neto, Tunga, Subodh Gupta, Yan Pei-Ming, Wang Du, Bernard Piffaretti, Bertrand Lavier, Philippe Cognée, Bernard Frize, Pierre Huyghe, Alain Sechas, Xavier Veilhan, Jean-Michel Othoniel, Philippe Ramette, Laurent Grasso, Claude Closky, Michel Blazy, Didier Marcel, Philippe Mayaux aj.

Architektura a design.

Po připojení sbírek "Centre de création industrielle" roku 1992: Otto Wagner, Peter Behrens, Gerrit Rietveld, Marcel Breuer, Pierre Chareau, Le Corbusier, Pierre Jeanneret, Charlotte Perriand, Eileen Gray, Ludwig Mies van der Rohe, René Herbst, Robert Mallet-Stevens, Franco Albini, Alvar Aalto, Marcel Lods, Gio Ponti, Jean Prouvé, Hans Coray, Ray Eames a Charles Eames, Harry Bertoia, Marco Zanuso, Pierre Guariche, Raymond Loewy, Achille Castiglioni, Eero Saarinen, Sori Yanagi, Verner Panton, Arne Jacobsen, Roger Tallon, Pierre Paulin, Olivier Mourgue, Isamu Noguchi, Joe Colombo, Ettore Sottsass, Carlo Bartoli, Shiro Kuramata, Elisabeth Garouste, Mattia Bonetti, Gaetano Pesce, Mario Bellini, Philippe Starck, Martin Szekely, Marc Newson, Erwan Bouroullec, Ron Arad, Aldo Rossi, Norman Foster, Jasper Morrison, Konstantin Grcic, Matali Crasset, Jonathan Ive, Patrick Jouin, Jean Nouvel, Dominique Perrault, Christian de Portzamparc aj.  Součástí sbírek je i věrná rekonstrukce Brâncuşiho ateliéru. Sochařův ateliér získal stát v roce 1956 i s veškerým zařízením, které tvořilo 2571 dokončených a rozpracovaných děl, knihovna se 160 svazky, nábytek a nástroje.

Musée national d'art moderne (česky "Národní muzeum moderního umění"), často označované podle svého sídla jako Centre Pompidou, je francouzské státní muzeum věnované umění 20. a 21. století. Nachází se v Paříži, kde sídlí od roku 1977 v Centre Georges Pompidou. Zde zabírá 4. patro (současné umění) a 5. patro (moderní umění). Muzeum spravuje jednu z největších a nejkvalitnějších světových sbírek moderního umění. Muzeum vlastní bezmála 70 000 uměleckých děl, z nichž je jen asi 900 představeno ve stálé expozici na ploše 14 000 m. Mnohé exponáty jsou zapůjčeny do dalších muzeí a galerií. Díla zahrnují nejen malby, ale také sochy, plastiky, videoart a filmové umění, design a architekturu. Muzeum pořádá rovněž dočasné výstavy.

The Musée National d'Art Moderne (, "National Museum of Modern Art") is the national museum for modern art of France. It is located in Paris and is housed in the Centre Pompidou in the 4th arrondissement of the city. It is among the most visited art museums in the world and one of the largest for modern and contemporary art.


Obecný popis partie.

Adolf Anderssen byl jedním z nejlepších hráčů své doby a představitel romantického stylu. Po vítězství v londýnském turnaji roku 1851 jej mnoho lidí označovalo jako mistra světa. Lionel Kieseritzky žil většinu svého života ve Francii, kde dával hodiny šachu a hrál v pařížském "Café de la Régence" za pět franků na hodinu. Kieseritzky byl známý svou schopností porazit slabší hráče, přestože jim poskytl handicap – například hrál bez dámy.  "Nesmrtelná partie", kterou tito významní šachisté sehráli v londýnské restauraci "Simpson's Grand Divan Tavern", byla neformální partií odehranou o přestávce šachového turnaje. Na Kieseritzkyho hra jeho protihráče velmi zapůsobila, a po skončení partie odeslal tahy Pařížskému šachovému klubu. Francouzský šachový časopis "La Regence" partii otiskl v červenci 1851. Přezdívku „"Nesmrtelná partie"“ jako první použil roku 1855 Rakušan Ernst Falkbeer.  "Nesmrtelná partie" byla od té doby často připomínána. Francesco Ansidei na ni v roce 1865 sepsal oslavnou báseň. V italském městě Marostica ji od 2. září 1923 každoročně přehrávají živí hráči převlečení za šachové figury. Pozice po 20. tahu je zobrazena na surinamské poštovní známce z roku 1984. Závěrečná část partie inspirovala šachovou partii ve vědeckofantastickém filmu "Blade Runner" z roku 1982. Je také základem detektivního románu stejného jména od Marka Cogginse.  Tato hra je oceňována jako skvělá ukázka romantického šachového stylu, jak se hrál v 19. století, kdy byl za účinný prostředek k vítězství považován rychlý vývin a útok, provázený mnoha gambity a protigambity (jejichž nepřijetí by bylo považováno za poněkud negentlemanské), a kdy se na získávání materiální převahy shlíželo s opovržením. Tyto partie, se svými rychlými útoky a protiútoky, dokáží zaujmout, i když některé z tahů nejsou podle dnešních měřítek považovány za nejlepší.  Anderssen v partii zvítězil, přestože obětoval v 11. tahu střelce, v 18. tahu obě věže a ve 22. tahu dámu. Obětováním obou věží ukázal, že dvě aktivní figury mají cenu tuctu figur spících za obranou.

Anotace tahů.

Královský gambit: Anderssen nabízí svého pěšce výměnou za rychlejší vývin. Ačkoliv v 19. století bylo tohle zahájení běžné, dnes se objevuje méně, protože černý je často schopen získat dobrou protihru.  Kieseritzky královský gambit přijímá.  Černého tah přinutí bílého pohnout králem a bílý nebude schopen provést rošádu. Tento tah však také vystavuje nebezpečí černou dámu, takže černý bude ztrácet čas její ochranou. Bryanův protigambit, pojmenovaný po Thomasi Jeffersonovi Bryanovi. Jeho cílem je odlákat bílého střelce z aktivního postavení. Většina dnešních hráčů ho nepoužívá.  Běžný tah, který má napomoci vývinu. Jezdec nyní napadá černou dámu, čímž černého nutí s ní ustoupit.  Kryje pěšce. Richard Réti považoval za lepší 6.... Dh5.  Preventivně kryje pěšce e4. Za lepší tah se považuje 7. Jc3 s plánem d4 s obsazením středu. Na konci 20. století v roce 1993 v Londýně použil tento tah v nezávazné tematicky laděné partii rapid šachu Short proti Kasparovovi a zvítězil.  Černý hrozí pokračováním Jg3+ získat kvalitu a zároveň si chrání pěšce na f4. Dostává tím ale jezdce do nevýhodné pozice na okraji šachovnice.  Dosti riskantní výpad a začátek komplikované hry. Bílý mohl odrazit hrozbu poklidnými tahy 8. De1 nebo 8. Vg1 a jeho pozice by byla perspektivnější.  Napadá střelce. Mnohem lepší bylo ale napadnout jezdce tahem 9.... g6! a po 10. h4 Df6 11. Jc3 by vznikla pozice s nejasnou hrou.  Napadá černého jezdce a přidává na komplikacích. Místo toho mohl ale bílý ustoupit 10. Sa4 s lepší pozicí bílého.  Zajímavou možností zde bylo 10.... g6 s nejasnými důsledky.  Pointa a výhodná oběť figury. Pokud černý přijme, jeho dáma se ocitne mimo hlavní děj, čímž bílý získá náskok ve vývinu.  Velmistr Robert Hübner se domnívá, že tohle byla kritická chyba černého. Černý sice získal materiál, ale ztratil ve vývinu, a to v okamžiku, kdy bílého dobře vyvinuté figury jsou schopny rychle zahájit útok. Hübner místo toho doporučuje 11.... h5!. Po dalším 12. h4 Dg6 13. g5 Jg4 by měl černý obranyschopnou pozici.  Černý nyní čelí dvěma hrozbám:  Hrozby jsou pokryty, ale ztráta černého ve vývinu se dále prohlubuje – jediná černá figura, která nyní není na své počáteční pozici, je dáma. Ta však rovněž bude zahnána na útěk, takže bílý získá kontrolu nad významnou částí šachovnice.  Černý se měl raději vrátit dámou do základního postavení 15.... Dd8 čímž by ji nevystavoval dalším útokům. I tak by byla jeho pozice již obtížná, náskok bílého ve vývinu je obrovský.  Napadá bílou věž. I po lepším tahu 16.... Dc6 by bílý tahem 17. Dg3 získal rozhodující převahu.  Bílý odpovídá na útok protiútokem. Hrozí hrát Jc7+, což by znamenalo vidličky králi a věži. Podle Richarda Rétiho bylo mnohem lepší hrát 17. d4 a po ústupu střelce 18. Jd5 s rychlou výhrou.  Černý získává pěšce a hrozí, že vezme věž na a1 a současně by dal bílému králi šach.  Bílý nabízí oběť obou svých věží. Objektivně vzato tento tah byl chybou a například komerční verze šachového počítače Junior doporučuje 18. Jc7+ následováno tahem Ve1 s rozhodující převahou. Garri Kasparov však namítl, že světový šach by ztratil jeden za svých „korunních klenotů“, kdyby hra pokračovala takovýmto nezáživným způsobem. Tah Sd6 je neobvyklý právě proto, že bílý je ochoten obětovat tolik materiálu.  Od tohoto tahu se odvíjí konečná porážka černého. Wilhelm Steinitz v roce 1879 navrhl, že lepším tahem by bylo 18.... Dxa1+; další tahy by pravděpodobně následovaly takto: 19. Ke2 Db2! 20. Kd2 Sxg1 21. e5! a výsledek by zůstal otevřený.  V publikaci "The Mammoth Book of the World’s Greatest Chess Games" jsou 18. tah černého až 20. tah černého uvedeny odlišně: Dxa1+ 19. Ke2 Sxg1 20. e5 Ja6 21. Jxg7+ Kd8 22. Df6+!! Jxf6 Se7# 1-0. Většina zdrojů jako například knihy Jamese Eadea a "Chesslive Online Database" uvádí tahy prezentované zde. Všimněte si, že se jedná o změnu sledu tahů, ovšem pozice na konci 20. tahu je stejná.  Je obětována i další bílá věž. Co je však důležitější, tento tah zabrání černé dámě, aby si pokryla černého pěšce na g7 – ve skutečnosti se černá dáma nebude ani schopna vrátit, aby aspoň pomohla chránit krále. Je připraven potenciální nebezpečný útok 20. Jxg7+ Kd8 21. Sc7#.  V tomto bodě se černého útok vyčerpal; černý má dámu a střelce na poslední řadě, ale nemůže účinně zahájit okamžitý útok proti bílému, zatímco bílý se může vrhnout vpřed. Podle Billa Walla, Kieseritzky v tomto okamžiku vzdal. Dle Hübnera se v článku Friedricha Amelunga v časopise "Baltische Schachblaetter", 1893, uvádí, že Kieseritzky pravděpodobně hrál 20.... Ja6, ale Anderssen potom oznámil tahy vedoucí k matu. V každém případě se předpokládá, že několik posledních tahů se už ve skutečnosti na šachovnici neodehrálo.  Tento tah má pravděpodobně pokrýt možnost 21. Jc7+, ale bílý má k dispozici jiný útok. 20.... Sa6 by bylo lepším pokusem, Čigorin ale dokázal, že i zde by již byl černý ztracen.  Ke všem předchozím obětem střelce a obou věží přibyla oběť dámy. Černý ji nemůže nevzít.  Nakonec, co se týká materiálu, černý znatelně vede: získal dámu a dvě věže a disponuje oběma svými střelci, přičemž má pouze o jednoho pěšce méně než bílý. Materiál mu však nepomohl. Bílý byl schopen použít zbývající figury – dva jezdce a střelce – a dosáhl matu.

Nesmrtelná partie je označení pro šachovou partii Anderssen–Kieseritzky, sehranou 21. června 1851 v Londýně. Přezdívku si vysloužila, neboť obsahuje takovou ukázku krásy a mistrovství, že je považována za nezapomenutelný klenot šachové historie. Průběh partie je romantický, bílý obětoval skoro všechen materiál, než dal soupeři mat.

The Immortal Game was a chess game played by Adolf Anderssen and Lionel Kieseritzky on 21 June 1851 in London, during a break of the first international tournament. The bold sacrifices made by Anderssen to secure victory have made it one of the most famous chess games of all time. Anderssen gave up both rooks and a bishop, then his queen, checkmating his opponent with his three remaining. In 1996, Bill Hartston called the game an achievement "perhaps unparalleled in chess literature".