Dělení podle velikosti.

Pro technologické účely se často používá dělení podle velikosti na

Dělení podle fyzikální podstaty.

Podle fyzikální podstaty lze částice rozdělit na

Elementární částice.

Elementární částice nemají vnitřní strukturu a jsou považovány za bodové. Jsou základními objekty kvantové teorie pole.

Standardní model.

Elementární částice popisuje "standardní model".  Dělí se na částice látkové a polní; vhodnou rozlišovací charakteristikou je jejich spin:  Všechny elementární částice standardního modelu již byly experimentálně pozorovány.

Hypotetické částice.

Různé fyzikální teorie předpovídají existenci dalších elementárních částic. Jedná se především o částice předpovídané na základě supersymetrie: skvarky, sleptony (např. selektron), gluino, neutralina a chargina. Mezi hypotetické částice lze v současné chvíli řadit také graviton. Jako příklad dalších hypotetických částic lze uvést např. tachyon nebo axion.

Složené částice.

Složené částice lze rozdělit do několika hierarchických úrovní.  Do subatomárních složených částic patří ze známých částic hadrony, hypoteticky se předpokládají i jiné exotické složené částice, mimo jiné leptokvarky (složené z leptonů a kvarků zároveň), kvarkovogluonové vázané stavy či gluebally (složené z gluonů).  Vyššími hierarchickými úrovněmi jsou atomová jádra, ionty, atomy a molekuly.  Hranice úrovní přitom nejsou ostré (proton je současně hadronem, atomovým jádrem i iontem vodíku H; některé molekuly jsou jednoatomové).

Hadrony.

Hadrony jsou složené částice, které mohou obsahovat kvarky a antikvarky. Hadrony jsou částice schopné vzájemného silového působení prostřednictvím silné interakce.  Hadrony se podle spinu a kvarkového složení dělí na v přírodě běžné: a exotické nově objevené složené částice:

Atomové jádro.

Atomové jádro je složeno z protonů a neutronů. Každý typ jádra obsahuje určitý počet protonů a neutronů (nuklid, izotop). Jadernými reakcemi lze měnit nuklid na jiný. Na studium atomového jádra se zaměřuje jaderná fyzika.

Atomy a ionty.

Atomy jsou nejmenší neutrální částice, na něž lze hmotu rozdělit chemickou reakcí. Atomy jsou složeny z malého, hmotného atomového jádra, které je obklopeno relativně velkým a lehkým elektronovým obalem. Každý typ atomu odpovídá určitému chemickému prvku (viz periodická tabulka).  Nerovnováha elektrického náboje mezi atomovým jádrem a elektronovým obalem vede ke vzniku iontů (kationty a anionty). Na atomy se zaměřuje atomová fyzika a také chemie.

Molekuly.

Molekuly jsou nejmenší částice, na které lze hmotu rozdělit se zachováním vlastností dané hmoty (molekuly jsou tedy základní částice nesoucí vlastnosti celku). Každá molekula odpovídá určité chemické sloučenině nebo prvku. Molekuly jsou složeny z jednoho nebo více atomů. Studiem molekul se zabývá chemie.

Kvazičástice.

Rovnice, které popisují mnohočásticové systémy, nebo jejich řešení, jsou často svou formou velmi podobné popisu přítomnosti nějaké částice, aniž by taková samostatná částice v daném systému opravdu existovala. Jedná se o určitý druh kolektivních kvantových stavů (víceatomové elektronové stavy v látce, například excitace atomové mřížky, vícenukleonové stavy v atomovém jádře apod.), které jsou nejen výpočetním konstruktem, ale mohou mít konkrétní reálné projevy (přenos energie, hybnosti, elektrického náboje, magnetického momentu, statistické chování podle spinu apod.). Označují se kvazičástice. Kvazičástice (někdy též „kolektivní excitace“) přestavují způsob, jak zjednodušit popis mnohočásticových systémů. Příkladem jsou elektronové díry, fonony, magnony nebo plazmony. Materiálové inženýrství umožňuje jejich vlastnosti pozměňovat.  Kvazičástice mohou mít velmi exotické vlastnosti, které jsou pro normální částice vyloučené. Například v zlomkovém kvantovém Hallově jevu se vyskytují kvazičástice s elektrickým nábojem rovným zlomkové části (například pětině) elementárního náboje; ve „dvourozměrných“ kvantových strukturách (jednoatomové vrstvy a podobně) je možno realizovat kvazičástice, jejichž statistické chování je mezi fermiony a bosony (anyony). Byly též prokázány kvazičástice chovající se jako magnetický monopól či s nulovou a dokonce i zápornou efektivní hmotností.

Virtuální částice.

Virtuální částice je koncept kvantové teorie pole. Tyto částice nesplňují Pythagorovu větu o energii. Virtuální částice jsou však takové částice, které existují pouze ve velmi omezeném čase a prostoru (jako například tunelový jev). Virtuální částice se v mnoha směrech chovají jako reálné částice.

Částice je velmi malá část hmoty, která se projevuje svými charakteristickými vlastnostmi (energií, hmotností, elektrickým nábojem, spinem, chemickou reaktivností, dobou života, aj.).

In the physical sciences, a particle (or corpuscule in older texts) is a small localized object or entity to which can be ascribed several physical or chemical properties such as volume, density or mass. They vary greatly in size or quantity, from subatomic particles like the electron, to microscopic particles like atoms and molecules, to macroscopic particles like powders and other granular materials. Particles can also be used to create scientific models of even larger objects depending on their density, such as humans moving in a crowd or celestial bodies in motion.


Mládí a první světová válka.

Felix Steiner se narodil 23. května roku 1896 v městě Stallupönen (dnes v Kaliningradské oblasti). V březnu roku 1914 vstoupil do pruské armády v hodnosti důstojnického čekatele ("Fahnenjunker") a byl zařazen k 41. východopruskému pěšímu pluku ("Infanterie-Regiment "von Boyen" (5. Ostpreußisches) Nr. 41") sídlícím ve městě Tilsit (dnešní Sovetsk). Na této pozici zůstal pouze do srpna téhož roku, neboť byl těžce raněn na frontě a ze svých zranění se léčil až do počátku roku 1915, kdy mu byla po zotavení udělena hodnost "Leutnant" (Poručík).

Druhá světová válka.

Steiner se aktivně se podílel na vzniku vojsk SS a byl považován za jednoho z jejich nejlepších velitelů.  Od 1. července 1936 převzal v hodnosti plukovníka SS velení SS-Standarde "Deutschland". Od října 1936 působil jako vojenský pedagog na SS-Junkerschule Bad Tölz. S SS-Standarde Deutschland se v březnu 1939 zúčastnil obsazení zbytku Československa, dále v září 1939 tažení proti Polsku a v roce 1940 proti Francii. Za jeho úspěchy při tažení na západ mu byl 15. srpna 1940 udělen rytířský kříž.  9. října 1940 byl povýšen do hodnosti generálmajora SS a od 1. prosince 1940 byl jmenován velitelem 5. SS obrněné divize Wiking, která se pod jeho velením zúčastnila útoku na Sovětský svaz. 30. ledna 1942 byl povýšen do hodnosti generálporučíka SS a 23. prosince 1942 obdržel dubové ratolesti k rytířskému kříži.  Od 21. listopadu 1942 do 2. ledna 1943 byl členem štábu III. Panzerkorps (do tohoto útvaru byla zařazena i divize SS Wiking). Od 30. dubna 1943 převzal velení nově vytvořené III. (germanische) SS-Panzerkorps. 10. srpna 1944 obdržel meče k rytířskému kříži. Od konce října 1944 se musel dočasně vzdát velení ze zdravotních důvodů. Po zotavení byl nejdříve jmenován velitelem 11. Armády v Pomořansku, jež byla součástí Heeresgruppe Weichsel. Koncem března 1945 byl poté jmenován velitelem skupiny armád Steiner, která však počtem vojáků a technickým vybavením ani zdaleka nenaplňovala definici "skupiny armád". Jeho úkolem bylo uvolnit úderem ze severu Berlín, který byl v té době již zcela obklíčen Rudou armádou. Početní poměr mezi jeho uskupením a silami Rudé armády byl odhadován na 1:10. Proto odmítl tuto fakticky neuskutečnitelnou operaci provést, pročež byl z důvodu odmítnutí poslušnosti 27. dubna 1945 sesazen z funkce velitele.

Období po válce.

3. května 1945 se na Labi vzdal do amerického zajetí. V rámci Norimberských procesů byl obviněn ze zločinů proti lidskosti a z válečných zločinů. Tato obvinění však nebyla v plném rozsahu prokázána, a proto byl 27. dubna 1948 propuštěn na svobodu.  V následujícím poválečném období svého života se věnoval psaní vzpomínkových knih, z nichž nejznámější jsou Armáda psanců (Die Armee der Geächteten) a Dobrovolníci (die Freiwilligen). Kromě toho napsal i několik románů, které se povětšinou odehrávají v období druhé světové války.

Felix Martin Julius Steiner (23. května 1896 – 12. května 1966) byl německý veterán první světové války a pozdější důstojník Waffen-SS, kde dosáhl generálské hodnosti SS-Obergruppenführer "und General der Waffen-SS". Mimo jiné byl držitelem mnoha vojenských vyznamenání včetně Rytířského kříže železného kříže s dubovými ratolestmi a meči nebo Německého kříže ve zlatě.

Felix Martin Julius Steiner (23 May 1896 – 12 May 1966) was a German SS commander during the Nazi era. During World War II, he served in the Waffen-SS, the combat branch of the SS, and commanded several SS divisions and corps. He was awarded the Knight's Cross of the Iron Cross with Oak Leaves and Swords. Together with Paul Hausser, he contributed significantly to the development and transformation of the Waffen-SS into a combat force made up of volunteers and conscripts from both occupied and un-occupied lands.


Biografie.

Původ, mládí.

Karola se narodila jako dcera Luisy Amélie Bádenské (dcery velkovévodkyně Stéphanie de Beauharnais a jejího manžela Karla Bádenského) a jejího manžela, švédského prince Gustava Vasy (syna krále Gustava IV. Adolfa a jeho manželky Frederiky Bádenské). Její rodiče se vzali 9. listopadu 1830 v Karlsruhe v Bádenském velkovévodství. Sourozence neměla, starší bratr zemřel krátce po narození.  Karolin otec, švédský korunní princ, byl synem krále Gustava IV. Adolfa, svrženého v roce 1809. Po králově abdikaci (13. března 1809) se rodina uchýlila do Vídně, kde se mladý Gustav stal rakouským generálem a používal titul "Princ Vasa", který mu v roce 1829 udělil císař František I. poté, co kvůli protestům švédského krále Karla XIV. musel přestat užívat titulu "švédský kníže". Princ Vasa často pobýval s arcivévodkyní Žofií, což mělo za následek šíření pověstí o jejich vztahu, připisovalo se mu dokonce otcovství jejích dětí Františka (pozdější rakouský císař František Josef I.) a Maxmiliána (pozdější mexický císař Maxmilián I. Mexický).  Karola hovořila plynně německy, francouzsky a anglicky a trochu švédsky. V roce 1852 proti vůli svého otce konvertovala ke katolicismu. Ve svém mládí byla považována za jednu z nejkrásnějších žen své doby v Evropě.

Manželství.

Ucházel se o ni Napoleon III., její otec však se proti tomuto sňatku postavil; měl dceři říci: ""jestli se za něj provdáš, za dvacet let budeš na mizině, zbavená všeho"." Byla to prorocká slova a roku 1870 mohl Gustav říci: ""všechno jsem předpověděl".' Nakonec bylo rozhodnuto provdat Karolu za saského korunního prince Alberta, který za tím účelem přijel v lednu roku 1853 do Vídně. Po lednových zásnubách se 18. června téhož roku uskutečnila svatba. Jejich manželství zůstalo bezdětné.  V roce 1873 zemřel Albertův otec Jan I. Saský a Albert nastoupil na saský trůn jako král Albert I. Saský.  V roce 1876 navštívil Sasko švédský král Oskar II. Následujícího roku 1877 zemřel Karolin otec, princ Gustav Vasa, což znamenalo konec nárokům Karoliny rodiny na švédskou korunu; v roce 1884 díky ní proběhlo oficiální smíření s švédskou panující dynastií Bernadotte a ostatky jejího otce a bratra Ludvíka byly převezeny do Stockholmu a pohřbeny v královské hrobce. Karola a její manžel pak navštívili Stockholm v roce 1888.  Karolin otec se nikdy nevzdal svých dědičných práv ke švédskému trůnu a Karola bývá často označována za švédskou princeznu - "poslední Vasovnu", což není správné; poslední skutečná Vasovna byla královna Kristina I. Švédská, jež zemřela roku 1689; Karola náležela k rodu Holstein-Gottorp.  Král Albert zemřel v roce 1902 a na saský trůn nastoupil jeho mladší bratr Jiří I. Saský. Karola zemřela o pět let později, 15. prosince 1907.

Aktivity.

Královna Karola byla v Sasku velmi populární, a to i díky svému aktivnímu působení na poli dobročinnosti a osvěty. V roce 1867 jako korunní princezna spolu s Marií Simon založila "Albertův spolek (Albert-Verein)". Založila školu pro zdravotní sestry u Lipské brány (1869), nemocnici "Carola Haus" (1878), spolek pro vzdělávání žen "Johannes-Verein" (1884), domov pro staré, choré a bezmocné "Gustavheim" v Niederpoyritz (1887), školu pro dívky "Lehrertöchterheim Carola-Stift Klotzsche" (1892) a domov pro handikapované "Amalie hus Löbtau" ve Friedrichstadtu (1896).

Karola (5. srpen 1833, Schönbrunn – 15. prosinec 1907, Drážďany), celým jménem německy "Caroline Friederike Franziska Stephanie Amelie Cecilie", rozená princezna Vasa-Holstein-Gottorpská a jako manželka krále Alberta Saského saská královna.

Carola of Vasa (Karoline Frederikke Franziska Stephanie Amalia Cecilia; 5 August 1833 at Schönbrunn – 15 December 1907 at Dresden) was a titular princess of Sweden, and the queen consort of Saxony. She was the last Queen of Saxony.


Život.

Narodil se do římskokatolické rodiny žijící v tehdy Pruském městě Ratiboř. Mládí prožil v tehdy rovněž pruském Kaliningradu, kde byl jeho otec profesorem anglického jazyka. Rozhodl se pro studium matematiky na univerzitě v Královci, kde získal doktorský titul. Kaluza byl především matematik, ale začal se zajímat o Einsteinovu teorii relativity. V roce 1919 si všiml, že když vyřeší rovnice obecné teorie relativity v pěti rozměrech, spontánně se objeví i Maxwellovy rovnice elektromagnetismu. Kaluza napsal o svém výsledku Einsteinovi, který jej povzbudil, aby práci publikoval. Kaluza zveřejnil své výsledky v roce 1921 v práci "Zum Unitätsproblem der Physik".  Kaluzova práce byla později známa jako Kaluzova-Kleinova teorie (pojmenovaná rovněž po švédském fyzikovi Oskaru Kleinovi. Jejich práce však byla na mnoho let zapomenuta, jak se pozornost soustředila na kvantovou mechaniku. Myšlenka, že základní interakce mohou být vysvětleny přidanými rozměry se tak znovu neobjevila, dokud nebyla objevena teorie strun. Zajímavé je, že mnohé z aspektů této práce zveřejnil již v roce 1914 Gunnar Nordström, ale jeho práce zůstala nepovšimnuta, dokud nebyly stejné myšlenky později znovuobjeveny jinými.  Po zbytek kariéry Kaluza dále pracoval na teorii relativity a na modelech atomového jádra. Díky Einsteinově podpoře se stal docentem v Královci a v roce 1929 byl jmenován profesorem na univerzitě v Kielu. V roce 1935 se stal profesorem na univerzitě v Göttingenu, tuto pozici zastával až do své smrti v roce 1954. Napsal rovněž učebnici "Höhere Mathematik für die Praktiker".

Osobní život.

Kaluza byl velmi všestranný vzdělanec, mluvil a psal v 17 jazycích. Odmítl ideologii národního socialismu, takže jeho udržení v Göttingenu bylo možné jen díky přímluvě jeho kolegů.  Jeho syn Theodor byl rovněž matematikem.

Theodor Franz Eduard Kaluza (9. listopadu 1885 – 19. ledna 1954) byl německý matematik a fyzik, známý jako spoluautor Kaluzovy-Kleinovy teorie zahrnující polní rovnice v pětirozměrném prostoročasu. Jeho nápad, že by základní fyzikální interakce mohly být sjednoceny zavedením dodatečných rozměrů se později objevil v teorii strun.

Theodor Franz Eduard Kaluza (; 9 November 1885 – 19 January 1954) was a German mathematician and physicist known for the Kaluza–Klein theory involving field equations in five-dimensional space-time. His idea that fundamental forces can be unified by introducing additional dimensions re-emerged much later in string theory.


Biografie.

Ješa'jahu Leibowitz se narodil v Rize v roce 1903. V domě svých rodičů získal tradiční židovskou výchovu. V roce 1920 se rodina přestěhovala do Berlína. Mezi lety 1919 až 1924 studoval chemii a filozofii na Humboldtově univerzitě v Berlíně, kde byl pak v letech 1926 až 1930 asistentem biochemika Karla Neuberga. Od roku 1929 studoval medicínu na univerzitách v Kolíně nad Rýnem a Heidelbergu. Doktorem medicíny se stal na univerzitě v Bazileji roku 1934. Následujícího roku vycestoval do mandátní Palestiny a usadil se v Jeruzalémě.  Oženil se s Gretou Winter, pocházející z Bonnu, s níž měl šest dětí. Jeho syn Elija Leibowitz byl předsedou astrofyzikálního oddělení Telavivské univerzity a dlouholetý předseda Wiseovy observatoře. Další syn, Uri, byl profesorem medicíny v Univerzitním lékařském centru Hadasa. Dcera Jiska byla prokurátorkou. Jeho sestra Nechama Leibowitz byla světoznámou biblistkou.  Ješa'jahu Leibowitz byl aktivní do posledního dne. Zemřel ve spánku 18. srpna 1994 (11. elulu podle hebrejského kalendáře).

Akademická dráha.

Od roku 1936 Leibowitz přednášel na fakultě matematiky a přírodních věd na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě. Roku 1941 se stal profesorem biochemie a od roku 1952 byl řádným profesorem organické chemie a neurofyziologie. Jeho odborným zájmem byla zejména oblast cukrů a enzymů. Na Hebrejské univerzitě přednášel po dobu téměř šesti desetiletí biochemii, neurofyziologii, filozofii a dějiny vědy.

Náboženská filozofie.

Jeho náboženská filozofie spočívá na jednoznačné tezi, že judaismus se vyjadřuje naplňováním "micvot" a ve snášení „jha "micvot"“, nikoli ve věroučných zásadách a dogmatech, ve kterých se ani po mnoha generacích nedospělo ke všeobecné shodě.  „Víra není vědění o Bohu (neboť co vlastně může člověk o Bohu vědět), nýbrž to, že jsem si vědom svých povinností vůči Bohu. Víra, která je založena na mých vědomostech o Bohu, není nic jiného než modloslužba.“ Leibowitz to dokládá citacemi z Rambamova (Maimonidova) Průvodce zbloudilých. Rambamův racionalismus je základem celé Leibowitzovy náboženské filozofie.  V protikladu k jeho přísnému pohledu na některé podstaty náboženství, byl překvapivě liberální v jiných. Především v postavení ženy v judaismu. Co se týče homosexuality, Leibowitz věřil, že navzdory zákazu homosexuálních vztahů v judaismu, je nejlépe pro homosexuála zůstat dodržujícím Židem.

Přednášky a publikační činnost.

Leibowitz pracoval jako redaktor Hebrejské encyklopedie, od roku 1953 byl šéfredaktorem. Kromě nespočitatelných článků a esejů je Leibowitz autorem široké palety knih o filozofii, lidských právech a židovském myšlení, výkladů o Rambamovi a politice. Mnohé jeho přednášky byly posléze sebrány a knižně vydány. Leibowitz vedl plodnou korespondenci, neboť jeho rady a komentáře vyžadovala široká veřejnost. První sbírka jeho dopisů v hebrejštině vyšla posmrtně.

Politické názory.

Leibowitz byl nemilosrdným kritikem izraelských hodnot a národní politiky. Mnohé jeho výroky by vytržením z kontextu zněly až antisionisticky, ale Leibowitz se během svého života opakovaně prohlašoval za sionistu. Někteří politologové jej považují za jednoho z prvních stoupenců postsionismu.  Během války za nezávislost byl důstojníkem Hagany v Jeruzalémě. Poté aktivně působil v Ha-poel ha-dati (Věřící dělník), náboženském uskupení uvnitř Histadrutu (odborů), za který se stal prvním kandidátem do voleb legislativního shromáždění (prvního Knesetu). Pro své odmítavé stanovisko k státnímu systému v Izraeli, kde politické strany ovládají chod rabinátů, vystupoval Leibowitz od založení státu jako důsledný zastánce úplné odluky židovského náboženství od státu, neboť byl přesvědčen že stávající stav korumpuje víru. Hlavně v polovině padesátých let bojoval proti korupci v izraelském vládním systému. Hned po šestidenní válce vystupoval proti židovské nadvládě nad jiným národem, v níž viděl podkopání demokratického a židovského charakteru státu.

Izraelská cena.

Roku 1993 byl nominován na Izraelskou cenu. Ještě před předávací ceremonií byl však Leibowitz pozván, aby přednesl řeč na Izraelské radě pro izraelsko-palestinský mír, kde jeho přímočará kritika vyhoštění palestinských teroristů do území nikoho v Libanonu, ke kterému došlo měsíc předtím, vedla k tomu, že Jicchak Rabin pohrozil, že bude ceremonii bojkotovat. Následně se sešla porota ceny, aby zvážila možnost cenu odebrat, ale Leibowitz sám vyhlásil, že ji nepřijme, neboť nechce rozdmýchávat nepřátelství.

Důležitost jeho osobnosti.

„Vliv, jímž Leibowitz poznamenal kulturu a intelekt židovského národa [druhé poloviny 20.století] i do budoucna, je nerovnatelně větší než vliv a význam mnoho badatelů považovaných za významné... jeho kvantitativně „malé“ spisy jsou kvalitativně velkým dílem, překypující originalitou; jsou malé, ale obsahově bohaté.“

Bibliografie.

Leibowitzova hebrejská bibliografie obsahuje 26 položek.

Ješa'jahu Leibowitz (:, 29. ledna 1903 – 18. srpna 1994) byl izraelský filozof a vědec, známý svými otevřenými, často kontroverzními názory na židovství, etiku, náboženství a politické otázky.

Yeshayahu Leibowitz (; 29 January 1903 – 18 August 1994) was an Israeli Orthodox Jewish public intellectual and polymath. He was professor of biochemistry, organic chemistry, and neurophysiology at the Hebrew University of Jerusalem, as well as a prolific writer on Jewish thought and western philosophy. He was known for his outspoken views on ethics, religion, and politics. Leibowitz cautioned that the state of Israel and Zionism had become more sacred than Jewish humanist values and controversially went on to describe Israeli conduct in the occupied Palestinian territories as "Judeo-Nazi" in nature, while warning of the dehumanizing effect of the occupation on the victims and the oppressors.


Přehled.

Podle standardní fyzikální teorie se všechno elektromagnetické záření, včetně viditelného světla, šíří (nebo pohybuje) ve vakuu konstantní rychlostí všeobecně známou jako rychlost světla. Tato fyzikální konstanta se značí písmenem formula_1, pro stručnost se často píše jen "c". Rychlostí formula_1 se šíří také gravitace v obecné teorii relativity.  Zákony elektromagnetismu (jako jsou Maxwellovy rovnice) uvádějí, že rychlost elektromagnetického záření formula_1 nezávisí na rychlosti objektu vyzařujícího záření. Proto například světlo vyzařující z rychle se pohybujícího zdroje se šíří stejnou rychlosti jako světlo vyzařované ze statického zdroje, i když podle relativistického Dopplerova jevu se barva, frekvence, energie a hybnost světla změní. Jestliže se zkombinuje pozorování s principem relativity, všichni pozorovatelé naměří shodnou rychlost světla ve vakuu, nezávisle na vztažné soustavě pozorovatele nebo rychlosti objektu vyzařujícího světlo. Proto se na formula_1 může nahlížet jako na fyzikální konstantu a tento fakt je základem speciální teorie relativity. Je důležité poznamenat, že základem speciální relativity je "konstanta "formula_1, nikoliv samotné světlo. Jestliže je tedy světlo nějak upraveno, aby se šířilo rychlosti menší nebo větší než formula_1, tak to přímo neovlivní speciální teorii relativity.  Pozorovatelé cestující velkými rychlostmi zjistí, že vzdálenosti a časy jsou zdeformované („dilatované“) v souladu s Lorentzovými transformacemi. Transformace ale deformují vzdálenosti a časy takovým způsobem, že rychlost světla zůstává vůči nim konstantní. Osoba cestující rychlostí blízkou rychlosti světla by viděla, že barva světla vpředu (ve směru pohybu) by měla modrý posuv a barva vzadu rudý.  Jestliže by se informace mohla šířit rychleji než formula_1 v jedné vztažné soustavě, byla by porušena kauzalita: v jiných vztažných soustavách by informace byla doručena dříve než by byla vyslána, takže "příčina" by byla pozorována až po "následku". Kvůli dilataci času podle speciální relativity se poměr mezi časem vnímaným vnějším pozorovatelem a časem vnímaným pozorovatelem pohybujícím se velmi blízko rychlosti světla, blíží k nule. Jestliže by se něco schopné nést informaci mohlo pohybovat rychleji než světlo, tento poměr by nebyl reálným číslem. Podobné porušení kauzality nebylo nikdy pozorováno.  Jinak řečeno, informace se šíří do a z bodů z oblastí definovaných světelným kuželem. Interval AB na diagramu vpravo je „časový.“ To znamená, že tu máme soustavu souřadnic, ve které událost A a událost B nastávají na stejném místě v prostoru a liší se jen v čase. Jestliže A předchází B v této soustavě souřadnic, potom A předchází B ve všech soustavách souřadnic. Hypoteticky je možné přemísťování hmoty (nebo informace) z A do B a může zde nastávat příčinný vztah (kde A je příčina a B je následek).  Interval AC v diagramu je „prostorový“. To znamená, že zde máme soustavu souřadnic, ve které se událost A a událost C staly současně, oddělené jen prostorem. I když zde existují souřadnicové systémy, ve kterých A předchází C (jak je vyznačeno) a souřadnicové systémy, kde C předchází A, s výjimkou cestování nadsvětelnou rychlosti není pro žádné těleso (ani informaci) možné cestovat z A do C nebo z C do A. Proto nemůže existovat žádná příčinná souvislost mezi A a C.  Podle v současnosti platné definice, přijaté v roce 1983, je rychlost světla přesně 299 792 458 metrů za sekundu (přibližně 3×10 metrů za sekundu nebo 30 centimetrů (1 stopa) za nanosekundu). Rychlost světla ve vakuu, dielektrická konstanta (permitivita vakua) formula_12 a magnetická konstanta (permeabilita vakua) formula_13 jsou vzájemně spojené vztahem:  Astronomické jednotky jsou někdy (obzvlášť v popularizujících textech) udávány ve světelných letech. Světelný rok je vzdálenost, kterou urazí světlo za jeden rok, t. j. přibližně 9,46×10 kilometrů.

Komunikace.

Konečná rychlost světla je důležitá v komunikaci. Například světlo by oběhlo Zeměkouli kolem rovníku za sekundu asi 7,5 krát.  Skutečný čas přenosu ale trvá déle. Částečně je to způsobeno tím, že se světlo v optickém vlákně šíří asi o 30 % pomaleji a přímá spojení nejsou v globální komunikaci častá, ale i kvůli zdržením v síťových přepínačích (switches) a směrovačích (routers). Typický čas odezvy (ping) počítače mezi Austrálií a USA je v současnosti (rok 2004) asi 0,18 sekundy. Rychlost informace navíc ovlivňuje řešení částí systému, kde dochází k bezdrátové komunikaci.  Konečná rychlost světla byla zřetelná například při komunikaci mezi pozemním centrem Houston a Neilem Armstrongem, když se stal prvním člověkem na Měsíci. Na každou odpověď museli v Houstonu čekat téměř 3 sekundy, i když astronauti odpovídali okamžitě.  Podobně je také nemožné okamžité dálkové ovládání meziplanetární kosmické lodi. Například od chvíle, kdy pozemní kontrola rozpozná problém a vesmírná loď příjme signál z pozemního centra, může trvat i několik hodin. Rychlost světla se ale může projevit i při malých vzdálenostech. V superpočítačích omezuje rychlost světla přenos dat mezi procesory. Jestliže procesor pracuje s frekvencí 1 GHz, signál se během jednoho cyklu dostane jen do vzdálenosti 300 mm. Proto musejí být procesory z důvodu omezení latence umístěny těsně vedle sebe. Jestliže procesory budou pracovat na vyšších frekvencích, rychlost světla se nakonec stane omezujícím faktorem i při návrhu procesoru samotného.

Fyzika.

Stejná rychlost ze všech vztažných soustav.

Je důležité si uvědomit, že rychlost světla není „rychlostním omezením“ v tradičním smyslu. Pozorovatel pronásledující světelný paprsek naměří shodnou rychlost, kterou se od něho vzdaluje, stejně jako pozorovatel stojící na místě. To má pro chápání rychlosti pozoruhodné důsledky.  Často se obecně předpokládá, že rychlosti se sčítají. Jestliže dvě auta jedou proti sobě a každé z nich má rychlost 50 km/h, očekává se, že každé z aut bude vnímat celkovou rychlost přibližování druhého jako 50 + 50 = 100 km/h.  Z výsledků experimentů s rychlostmi blížícími se rychlosti světla však vyplynulo, že toto pravidlo neplatí. Dvě vesmírné lodi letící proti sobě z hlediska nezávislého pozorovatele relativní rychlosti 90 % rychlosti světla, nevnímají přibližování rychlostí 90 % + 90 % = 180 % rychlosti světla. Místo toho vnímají vzájemné přibližování s rychlosti o něco nižší než je 99,5 % rychlosti světla.  Výsledek je dán Einsteinovým vzorcem sčítání rychlostí:  kde "v" a "w" jsou rychlosti pozorované třetím pozorovatelem, a "u" je rychlost vzájemného přibližování, kterou vnímají proti sobě letící vesmírné lodi.  V protikladu s přirozenou intuicí a nezávisle na relativní rychlosti, kterou se jeden pozorovatel přibližuje k jinému, oba "naměří" rychlost přicházejícího světelného paprsku jako stejnou konstantní hodnotu rovnající se rychlosti světla.  Rovnice uvedená výše byla odvozena Albertem Einsteinem z jeho speciální teorie relativity, která vychází z principu relativity. Tento princip (původně navržený Galileiem) vyžaduje, aby se fyzikální zákony chovaly stejně ve všech vztažných soustavách. Rychlost světla přímo daná Maxwellovými rovnicemi musí být stejná pro každého pozorovatele.

Působení průhledných materiálů.

Světlo je při průchodu zpomalováno na rychlost menší než formula_1 v poměru daném indexem lomu materiálu. Rychlost světla "c" ve vzduchu je jen o málo menší než formula_1. Hustší média, jako například voda a sklo, mohou světlo zpomalit o mnoho víc – na hodnoty formula_18 a formula_19. Toto zpomalování světla je zodpovědné i za vychýlení světla na styčné ploše dvou materiálů s různými indexy lomu. Tento jev se nazývá lom světla neboli refrakce. Protože rychlost světla v materiálu závisí na indexu lomu a ten závisí na frekvenci světla, světlo různých frekvencí prochází ve stejném materiálu různými rychlostmi. To může způsobit deformaci elektromagnetických vln složených z různých frekvencí, což se nazývá disperze nebo rozptyl světla.  Všimněte si, že zmiňovaná rychlost světla je "pozorovaná nebo měřená rychlost v nějakém médiu", a ne skutečná rychlost světla (ve vakuu). V mikroskopickém měřítku a za předpokladu, že se elektromagnetické záření chová jako částice, je zpomalení světla a tím i jeho lom způsoben opakovaným pohlcováním a následným vysíláním fotonů, ze kterých se skládá světlo, atomy nebo molekulami, přes které prochází. V určitém smyslu se světlo šíří jen vakuem mezi těmito atomy a je jimi zdržováno. Proces pohlcování a následného vysílání trvá nějaký čas, proto se vytváří dojem, že se světlo zdrželo (tj. ztratilo rychlost) mezi vstupem a výstupem z média. Světlo se po opuštění média "aniž by získalo dodatečnou energii" šíří opět svou původní rychlostí. To může znamenat jen jediné: buď se rychlost světla nikdy nezměnila, nebo za předpokladu, že se elektromagnetické záření chová jako vlna, náboj každého atomu (hlavně elektronů) interferuje s elektrickými a magnetickými poli záření, čímž se zpomaluje jeho šíření.

„Rychlejší než světlo“.

V jednom experimentu byla dosažena fázová rychlost laserových paprsků na extrémně krátké vzdálenosti přes atomy cesia 300 krát formula_1. Tato technika ale nemůže být použita pro přenos informací rychlostí vyšší než formula_1. Rychlost přenosu informace je lépe popsána grupovou rychlostí (skupinová rychlost, rychlost, se kterou se šíří změny tvaru vlny) a součin fázové a grupové rychlosti je rovný druhé mocnině normální rychlosti světla v materiálu. V každém případě však i fázová, i grupová rychlost popisují až ustálený stav v rozměrech a dobách tak velkých, aby měly smysl index lomu formula_4, permitivita formula_23 a permeabilita formula_24 prostředí.  Překonání fázové rychlosti světla tímto způsobem je porovnatelné s překonáním rychlosti zvuku uspořádáním lidí do dlouhé řady s velkými odstupy. Jejich úlohou by bylo zakřičet „jsem zde!“ jeden po druhém v krátkých intervalech měřených hodinkami s tím, že nemusí čekat, než uslyší předcházející osobu.  Při některých dalších experimentech souvisejících s nestálými vlnami, jako např. tunelování, se může také zdát, že rychlost světla je překonána. Experimenty naznačují, že fázová rychlost nestálých vln může překonat formula_1, ale i v tomto případě grupová a čelní rychlost (front velocity – rychlost, kterou se šíří první nadnulový pulz) nepřekoná formula_1, takže opět není možné přenést informaci rychleji než formula_1.  V některých interpretacích kvantové mechaniky mohou být kvantové jevy přenášeny rychlostmi vyššími než formula_1 (ve skutečnosti byla interakce dvou těles oddělených prostorem bez známého zprostředkovatele dlouho vnímána jako problém kvantové mechaniky, podívejte se na EPR paradox). Například kvantové stavy dvou částic mohou být propletené, takže stav jedné částice určuje stav druhé (např. jedna musí mít spin +1⁄2 a druhá −1⁄2). Až do okamžiku pozorování jsou částice v superpozici dvou kvantových stavů (+1⁄2, −1⁄2) a (−1⁄2, +1⁄2). Jestliže se částice oddělí a jedna z nich se podrobí pozorování na zjištění kvantového stavu, stav druhé částice je automaticky znám. Jestliže se předpokládá, jak je tomu v některých interpretacích kvantové mechaniky, že informace o kvantovém stavu částice je lokální, je z toho možné vydedukovat, že druhá částice získá svůj kvantový stav okamžitě po provedení prvního pozorování. Vzhledem k tomu, že není možné ovlivnit, který kvantový stav získá první částice při jejím pozorování, nedá se informace tímto způsobem přenášet. Zdá se, že fyzikální zákony nedovolují přenášet informace důmyslněji, což vedlo k formulaci pravidel jako je teorém klonování kvantových stavů.  Takzvaný supersvětelný pohyb (angl. "superluminal motion") je také viditelný na některých astronomických objektech jako například relativistické výtrysky v radiových galaxií a kvasarech. Ani v tomto případě se však proudy nepohybují rychlostí překračující rychlost světla. Zdánlivý supersvětelný pohyb je jen projekce způsobená objekty pohybujícími se rychlostmi blízkými rychlosti světla v malém úhlu vzhledem k vzdálenosti pozorovaného objektu.  Elektromagnetickým zářením lze vytvořit i šokové vlny. Průchodem nabité částice přes izolační médium se naruší jeho lokální elektromagnetické pole. Elektrony v atomech izolantu jsou vytlačeny a polarizovány polem nabité částice a při obnovení rovnováhy elektronů v médiu, po skončení narušení, se emitují fotony. (Ve vodiči může být tato rovnováha obnovena bez emise fotonů.) Za normálních okolností tyto fotony vzájemně destrukčně interferují a není zjištěno žádné záření. Jestliže se ale toto rušení šíří rychleji než jaká je rychlost fotonů, fotony interferují konstruktivně a zesilují pozorovanou radiaci. Výsledek je analogický k aerodynamickému třesku...  Čerenkovovo záření vzniká tehdy, pohybuje-li se nabitá částice v daném látkovém prostředí rychleji než světlo v tomto prostředí (obojí je pochopitelně menší než formula_1). Jde o děj analogický, jako je rázová vlna ve vzduchu způsobená pohybem částice (např. letadla) rychlejší než zvuk v tomto prostředí.  Možnost komunikovat nebo cestovat rychleji než světlo je oblíbeným tématem vědecko-fantastických děl. Ze současných vědeckých poznatků však vyplývá, že to není možné.  Zastánci teorie proměnlivé rychlosti světla, především João Magueijo a John Moffat, zastávají názor, že světlo se v minulosti šířilo mnohem rychleji než jaká je jeho současná rychlost. To by podle nich vysvětlovalo mnoho kosmologických záhad lépe než konkurenční teorie rozpínání vesmíru. Tato teorie však zatím nezískala širší podporu.

Experimenty se zpomalováním světla.

V jistém smyslu se každé světlo procházející jiným médiem než vakuem šíří kvůli refrakci pomaleji než formula_1. Některé materiály ale mají neobyčejně vysoký index lomu. Zvlášť vysoká je například optická hustota Bose-Einsteinova kondenzátu. Skupina vědců pod vedením Leny Haueové v roce 1999 dokázala zpomalit světelný paprsek na rychlost asi 17 metrů za sekundu a v roce 2001 dokonce na okamžik zastavit.  V roce 2002 uspěl Michail Lukin s vědci Harvardovy univerzity a Lebeděvovým institutem v Moskvě v úplném zastavení světla. To bylo dosaženo jeho nasměrováním do masy horkého rubidiového plynu, jehož atomy se podle Lukinových slov chovaly „jako maličká zrcadla“ díky interferenčnímu obrazci ve dvou „kontrolních“ paprscích.

Historie.

Až do nedávné minulosti byla rychlost světla z velké části jen otázkou dohadů. Antický filosof Empedoklés zastával názor, že světlo je něco, co se pohybuje a šíří mezi zemí a oblohou, aniž to můžeme pozorovat. Proto musí cesta světla z jednoho místa na jiné trvat určitý čas. Jiný řecký filosof Aristotelés to odmítal a tvrdil, že světlo vyplývá z určité přítomnosti, je to bezbarvá, statická matérie, jež je opakem tmy, ale nepohybuje se. Mimo to, jestliže by světlo mělo konečnou rychlost, musela by být velmi velká. Aristotelés tvrdil, že „je to až příliš neuvěřitelné“. Jednou ze starověkých teorií vidění je, že světlo je vyzařováno z oka, nikoliv z jiného zdroje do oka odráženo. Z této teorie odvodil Hérón z Alexandrie argument, že rychlost světla musí být nekonečná, protože vzdálené objekty, jako například hvězdy, se objeví, jakmile se oko otevře...

Středověké a raně moderní teorie.

Islámští filozofové Avicenna a Alhazen věřili, že světlo má konečnou rychlost, i když většina ostatních filosofů v tomto bodě souhlasila s Aristotelem. Podobně považovala rychlost světla za konečnou i árijská filosofická škola ve starověké Indii.  Johannes Kepler prosazoval názor, že světlo putuje neomezenou rychlostí, protože ve volném prostoru mu nestojí v cestě žádné překážky. Francis Bacon argumentoval, že rychlost světla nemusí být nutně nekonečná, ale může být tak velká, že to nejsme schopni vnímat. René Descartes tvrdil, že kdyby byla rychlost světla konečná, nemohly by Slunce, Měsíc a Země být během zatmění v zákrytu. Protože nic takového nebylo pozorováno, odvodil z toho, že rychlost světla je nekonečná. Descartes se domníval, že vesmír vyplňuje zvláštní látka, kterou nazýval "plenum", která umožňuje vidění, a ve skutečnosti byl přesvědčen, že kdyby připustil konečnost rychlosti světla, celý jeho filosofický systém by se zhroutil.

Měření rychlosti světla.

Isaac Beeckman, Descartův přítel, navrhl v roce 1629 experiment, při kterém by se pozoroval záblesk z kanónu odražený ze zrcadla vzdáleného asi 1 míli. Galileo Galilei v roce 1638 navrhoval měřit rychlost světla pozorováním prodlevy mezi odkrytím lucerny a zpozorováním světla z určité vzdálenosti. Descartes tento experiment kritizoval jako zbytečný, protože experiment během zatmění Měsíce, který měl lepší předpoklady ke zjištění konečné rychlosti, byl negativní. Takže experiment uskutečnila až v roce 1667 Florentinská Accademia del Cimento, s lucernami vzdálenými asi 1 míli. Vzdálenost však byla příliš malá a tak žádné zpoždění nebylo pozorováno. Robert Hooke negativní výsledek vysvětloval tak, že se nejedná o potvrzení nekonečné rychlosti světla, ale toho, že světlo se musí pohybovat velmi rychle.  První kvantitativní odhad rychlosti světla provedl v roce 1676 Ole Rømer, který pomocí dalekohledu studoval pohyb Jupiterova měsíce Io. Vzhledem k tomu, že Io vchází a vychází z Jupiterova stínu v pravidelných intervalech, je možné změřit trvání doby oběhu. Rømer zaznamenal, že když je Jupiter nejblíž k Zemi, byla doba oběhu Io kolem Jupitera 42,5 hodiny. Také pozoroval, že jak se Jupiter a Země od sebe vzdalovaly, Io vycházel ze stínu Jupitera postupně stále později. Bylo jasné, že tomuto výstupnímu „signálu“ trvalo déle než dosáhl Země. Jak se Země a Jupiter vzdalovaly, zvětšoval se interval mezi signály, na kterém se projevoval čas, který světlu zabere překonání dodatečné vzdálenosti mezi planetami. Podobně, asi o půl roku později, byly vstupy měsíce Io do stínu Jupitera o něco častější, protože se Země a Jupiter přibližovaly. Na základě těchto pozorování Rømer odhadoval, že na překonání průměru oběžné dráhy Země (což je dvojnásobek astronomické jednotky) by světlo potřebovalo 22 minut, přičemž moderní odhad je přibližně 16 minut a 40 sekund.  Přibližně ve stejné době byla velikost astronomické jednotky odhadována na 140 milionů kilometrů. Z této astronomické jednotky a Rømerova odhadu času vypočítal autor vlnové teorie Nizozemec Christiaan Huygens rychlost světla na 1 000 průměrů oběžné dráhy za minutu, což je asi 220 000 kilometrů za sekundu. To je sice významně méně než dnes uznávaná hodnota, ale i tak tato hodnota o mnoho převyšovala jakýkoliv fyzikální jev známý v té době.  Také Isaac Newton uznával, že rychlost světla je konečná. Ve své knize „Opticks“ dokonce publikoval přesnější hodnotu rychlosti světla – 16 průměrů Země za sekundu, kterou sám odvodil, ačkoliv není známo, jestli z Rømerových údajů, nebo z něčeho jiného. Stejný úkaz byl následně pozorován Rømerem na rotující „skvrně“ na povrchu Jupitera. Efekt byl zaznamenán i později u obtížnějšího pozorování tří dalších Galileových měsíců.  Ani tato pozorování však nepřesvědčila každého (především Giovanniho Domenica Cassiniho) a k definitivnímu odmítnutí hypotézy nekonečné rychlosti světla došlo až po pozorováních Jamese Bradleyho v roce 1728. Bradley se původně pokoušel změřit paralaxu hvězd a tím určit jejich vzdálenost. Místo toho naměřil aberaci. Vyvodil, že světlo hvězd dopadající na Zemi musí přicházet z mírného úhlu, který se dá vypočítat porovnáním rychlosti Země na její oběžné dráze k rychlosti světla. Tato aberace byla asi 1/200 stupně. Bradleym vypočítaná rychlost světla byla 298 000 kilometrů za sekundu, což už je jen o málo méně než dnes uznávaná hodnota. Aberace byla během následujících století široce zkoumána, především Friedrichem von Struve a Magnusem Nyrenem.  První úspěšné měření rychlosti světla pozemním přístrojem provedl v roce 1849 francouzský fyzik Hippolyte Fizeau. Fizeauv experiment byl koncepčně podobný návrhům Beeckmana a Galilea. Paprsek světla byl namířen na zrcadlo umístěné ve vzdálenosti 8633 m. Na cestě od zdroje světla k zrcadlu paprsek procházel rotujícím diskem se zářezy. Při určité rychlosti rotace disku projde paprsek směrem od zdroje jedním zářezem a při návratu zářezem následujícím. Jestliže dojde třeba i jen k malému zrychlení nebo zpomalení rotace disku, zasáhne zpětný paprsek samotný disk (jeho zub) a nedostane se nazpět. Rychlost světla se dá vypočítat ze známé vzdálenosti zdroje a zrcadla, počtu zářezů (resp. zubů) na disku a rychlosti rotace. Rychlost světla publikovaná Fizeaem byla 313 000 kilometrů za sekundu.) Fizeauova metoda byla později zdokonalena M. A. Cornuem (1872) a J. Perrotinem (1900).  Leon Foucault vylepšil Fizeauovu metodu tím, že nahradil disk se zářezy rotujícím zrcadlem. Foucaultův odhad publikovaný v roce 1862 byl 298 000 kilometrů za sekundu. Foucaultovu metodu použili i Simon Newcomb a Albert A. Michelson.  Michelson použil v roce 1926 rotující zrcadla pro změření času, který světlo potřebuje na překonání vzdálenosti 35 km mezi horami Mount Wilson a Mount San Antonio v Kalifornii. Výsledkem těchto měření byla relativně přesně určená rychlost světla na 299 796 +/-4 km/s.

Relativita.

Díky práci Jamese Clerka Maxwella bylo známo, že rychlost elektromagnetického záření je konstanta definovaná elektromagnetickými vlastnostmi vakua (permitivitou a permeabilitou). Fyzikové v 19. století se však domnívali, že rychlost je dána relativně k světlonosnému éteru. Éter měl být nekonečně jemné médium, kterým všechny látky pronikají a které současně vyplňuje veškerý prostor kolem nás. Podle těchto představ se světlo mohlo šířit právě jen prostřednictvím éteru.  V roce 1887 byl uskutečněn fyziky Albertem Michelsonem a Edwardem Morleyem významný experiment za účelem změření rychlosti světla vzhledem k pohybu Země. Cílem tohoto experimentu, dnes zvaného Michelson-Morleyův experiment, bylo měření rychlosti Země pohybující se domnělým „světlonosným éterem“. Jak je znázorněno na nákresu Michelsonova interferometru, k rozdělení světla na dva monochromatické paprsky (t. j. mající jen jednu vlnovou délku), které se dále šíří v pravém úhlu, bylo použito polopropustné zrcadlo s tenkou vrstvou stříbra.  Po opuštění tohoto dělicího zrcadla se oba paprsky odrážejí několikrát mezi dalšími zrcadly. Aby oba paprsky urazily stejnou vzdálenost, je pro ně počet odrazů shodný (během skutečného Michelson-Morleyova experimentu bylo použito více zrcadel než je vidět na obrázku). Po jejich následném sloučení vznikne obrazec konstruktivní a destruktivní interference. I malá změna rychlosti světla v některém z ramen interferometru (způsobená tím, že se přístroj společně se Zemí měl pohybovat předpokládaným „éterem“) by měla zapříčinit změnu doby, kterou paprsek potřebuje na překonání vzdálenosti, což se mělo projevit jako změna interferenčního obrazce. Celé zařízení se otáčelo, aby se změnila dráha paprsků v „éteru“ vlivem toho, že rychlosti světla a Země by se měly sčítat. Experiment neměl žádný výsledek, ať bylo aparaturou otáčeno jakkoliv a stal se pravděpodobně nejznámějším a nejužitečnějším neúspěšným experimentem v historii fyziky.  Česko-rakouský fyzik Ernst Mach byl jeden z prvních, který tvrdil, že experiment vlastně vyvrátil teorii "éteru". Pokrok v oblasti teoretické fyziky v té době už nabízel alternativní teorii, Lorentz-Fitzgeraldovu kontrakci, která dovolila vysvětlit i negativní výsledek Michelson-Morleyova experimentu. Nedovede však vysvětlit Kennedyův-Thorndikův experiment (podobný Michelsonovu-Morleyovu, ale s různě dlouhými rameny); k jeho výkladu je potřeba přibrat i dilataci času.  Není jisté, jestli Albert Einstein znal výsledek Michelson-Morleyova experimentu, ale jeho nulový výsledek velmi pomohl všeobecnému přijetí teorie relativity. Einsteinova teorie byla zcela v souladu s výsledkem experimentu: "éter" neexistoval a rychlost světla byla stejná v každém směru. Konstantní rychlost světla je (společně s kauzalitou a rovnocenností inerciálních vztažných soustav) jedním ze základních východisek speciální teorie relativity.

Kladka je volně otočné kolo na hřídeli, po obvodě zpravidla opatřené drážkou, která vede lano nebo řetěz. Funkcí kladky není přenos kroutícího momentu, ale změna směru tahové síly ohebného média, které je přes kladku vedeno. Vedeným médiem mohou být nejrůznější druhy lan a řetězů, pásy, dráty, struny apod. Podle průřezu vedeného média je vytvarována drážka na obvodě kladky. Kladka je uložena tak, aby bezpečně přenášela výslednici tahových sil média.

A pulley is a wheel on an axle or shaft that is designed to support movement and change of direction of a taut cable or belt, or transfer of power between the shaft and cable or belt. In the case of a pulley supported by a frame or shell that does not transfer power to a shaft, but is used to guide the cable or exert a force, the supporting shell is called a block, and the pulley may be called a sheave.


Život.

Josef Gabriel Rheinberger se narodil 17. března 1839 ve Vaduzu v Lichtenštejnsku. Jeho otec byl pokladníkem Aloise II. knížete z Lichtenštejna. Od dětství projevoval mimořádné hudební nadání. V sedmi letech byl varhaníkem v kostele sv. Florina a o rok později již byly provedeny jeho první skladby. Od roku 1849 studoval u skladatele Philippa M. Schmutzera (pocházejícího z Čech) ve Feldkirchu  Skladatelův otec nejprve nepřál synově hudební kariéře, ale v roce 1851 jej přece jen nechal zapsat na mnichovskou konzervatoř. Krátce po absolvování se Rheinberger stal na téže škole profesorem kompozice a hry na klavír. Když byla konzervatoř uzavřena působil až do roku 1867 jako korepetitor dvorního divadla. V roce 1867 se oženil s básnířkou Franziskou "Fanny" von Hoffnaass. Ačkoliv neměli děti, bylo jejich manželství šťastné. Franziska napsala většinu textů k manželovým vokálním skladbám.  V roce 1877 byl jmenován dvorním dirigentem odpovědným za hudbu v královské kapli. Obdržel čestný doktorát Mnichovské univerzity ("Ludwig-Maxmilians-Universität München"). Po obnovení konzervatoře se Rheinberger stal profesorem skladby a hry na varhany Toto postavení si podržel až do konce svého života. Jako hudební pedagog vychoval mnoho významných dirigentů a skladatelů. Mezi jinými to byli např. Ermanno Wolf-Ferrari, Engelbert Humperdinck, Wilhelm Furtwängler, George Whitefield Chadwick, Hans von Koessler či Horatio Parker.  31. prosince 1892 po dlouhé nemoci zemřela Rheinbergova žena Franziska. I skladatel kvůli nemoci se o dva roky později vzdal místa dvorního hudebního ředitele. Zemřel v Mnichově 25. listopadu 1901 a byl pohřben na hřbitově "Alter Südfriedhof". Jeho hrob byl za Druhé světová války zničen. V roce 1950 byly jeho ostatky i sotatky jeho ženy převezeny do Vaduzu.

Dílo.

Rheinberger byl velmi plodný skladatel. Jeho chrámové skladby zahrnují mše, Requiem, Stabat Mater i moteta a hymny. Mezi jeho světskými skladbami je několik oper, symfonií, mnoho komorní hudby a sborových skladeb. Zvláště jsou ceněny jeho skladby pro varhany. Kromě dvou koncertů zkomponoval 20 sonát v různých tóninách. Plánovanou úplnou serii 24 skladeb již nedokončil. Kromě toho zkomponoval 22 trií a 36 dalších sólových skladeb. Úplný seznam Rheinbergerových skladeb je dostupný např. ZDE

Josef Gabriel Rheinberger (17. března 1839 ve Vaduzu, Lichtenštejnsko – 25. listopadu 1901 v Mnichově) byl původem lichtenštejnský a později německý hudební skladatel, klavírista, varhaník a hudební pedagog z období hudebního romantismu.

Josef Gabriel Rheinberger (17 March 1839, in Vaduz – 25 November 1901, in Munich) was an organist and composer, born in Liechtenstein and resident for most of his life in Germany.


Život.

Eliza se narodila jako dcera knížete Antonína Radziwiłła a jeho manželky Luisy Pruské, neteře pruského krále Fridricha Velikého. Princ Vilém, s nímž se do sebe zamilovali, byl její vzdálený bratranec a předpokládaný dědic pruského trůnu.  Očekávalo se, že se Vilém ožení a zplodí další dědice trůnu. Jeho otec a její příbuzný, král Fridrich Vilém III., měl z Vilémova vztahu s Elizou radost, ale u pruského dvora se objevila tvrzení, že její rodina si knížecí titul zakoupila od císaře Maxmiliána I. Habsburského. V očích některých lidí nebyla Eliza považována za dostatečně urozenou, aby se mohla provdat za dědice pruského trůnu. Vilémův starší bratr Fridrich Vilém IV. se oženil s Alžbětou Ludovikou Bavorskou, která byla potomkem jak velmože Bohuslava Radziwiłła, tak knížete Janusze Radziwiłła.  A tak se pruský král v roce 1824 obrátil na bezdětného ruského cara Alexandra I., aby Elizu adoptoval, to však ruský vládce odmítl. Druhý plán adopce byl s Eliziným strýcem princem Augustem Pruským, plán však selhal, když příslušná komise rozhodla, ze adopce "nemění krev". Dalším faktorem nezdaru meklenburští příbuzní zesnulé královny Luisy, kteří neměli rádi Elizina otce a byli proti tomuto sňatku, ovlivnili proto ruský a německý dvůr, aby žádost pruského krále odmítli.  Nakonec byl v červnu 1826 Vilémův otec nucen požádat o zřeknutí se možného manželství s Elizou. Několik následujících měsíců strávil Vilém hledáním vhodnější nevěsty, svých citů k Elize se však nevzdal. Nakonec požádal Vilém 29. srpna 1826 o ruku o čtrnáct let mladší Augustu Sasko-Výmarskou (písemně a se zásahem jeho otce). Vilém svou sestřenici Elizu naposledy spatřil v roce 1829.  Eliza se později zasnoubila s knížetem Bedřichem Schwarzenbergem, ze zásnub však sešlo. Eliza zemřela svobodná v roce 1834 v ozdravných lázních na tuberkulózu.  Vilém napsal své sestře Alexandře Fjodorovně, manželce cara Mikuláše I., že "člověk může opravdu milovat jen jednou v životě", ale přiznal, že pokud jde o Augustu, "princezna je milá a chytrá, ale nechává mě chladným". Přestože Augusta svého manžela milovala a doufala ve šťastné manželství, byl jejich vztah nespokojený; Eliza to věděla a věřila, že ona sama by byla Vilémovi lepší manželkou.

Eliza Radziwiłłovna ("Eliza Frederika Luisa Marta;" 28. října 1803, Berlín – 27. srpna 1834, Bad Freienwalde) byla členkou polské šlechty (Radziwiłłové patřili mezi přední velmože) s královskými předky a touženou nevěstou pruského prince Viléma, budoucího císaře Viléma I.; sňatek jim však nikdy nebyl umožněn.

Princess Elisa Radziwill ("Elisa Friederike Luise Martha"; ; 28 October 1803, Berlin – 27 August 1834, Bad Freienwalde) was a member of Polish nobility (of the Radziwiłł family, who were elite magnates), of royal ancestry. She was the desired bride of Prince William of Prussia, who later became William I, German Emperor, but they were not allowed to marry.


Život.

Narodil se jako syn toulouského hraběte Raimonda V. a jeho manželky Konstancie, dcery francouzského krále Ludvíka VI. Vládu převzal po smrti otce roku 1194 a ihned se mu podařilo zničením kláštera Saint-Gilles popudit proti sobě papeže Celestýna III., který jej exkomunikoval. Celestýnův nástupce Inocenc III. přislíbil Raimundovi zrušení exkomunikace, pokud podpoří křížovou výpravu do Svaté země a boj proti herezi.  Od roku 1204 tak přicházeli do země papežští legáti v podobě cisterciáků a španělských kleriků a snažili se kázáním přesvědčit obyvatelstvo k návratu k víře pravé. V roce 1207 hrabě dostal od papeže výtku, že nedodržuje přísahu, nadržuje herezi a neposlouchá svatého otce. Nad jeho zeměmi byl vyhlášen interdikt, kdy nemohly probíhat bohoslužby a být udělovány svátosti. 14. ledna 1208 byl zabit papežský legát Petr z Castelnau. Vražda se stala důvodem k nové exkomunikaci hraběte a jeho obvinění z hereze, což by znamenalo konfiskaci jeho obrovského majetku pro něj i jeho dědice. Hrabě se pokusil s kurií vyjednat smír a vydal sedm vyžádaných strategicky položených hradů.  Zatímco se chystal na veřejné pokání v Saint-Gilles, tak k papežským výzvám dosud vlažný francouzský král Filip II. dal svolení svým vazalům, aby se zúčastnili křížové výpravy na jih. 18. června 1208 se Raimund veřejně kál, nechal se před opatstvím jen v košili zbičovat a následně byl donucen přislíbit poslušnost vůdcům kruciáty.  Během června 1208 se shromáždilo křižácké vojsko živené přísliby o odpustkách a majetku nevěřích v Lyonu. Raimond se k vojsku připojil ve Valence a vydal jako rukojmího svého syna. Následoval masakr v Béziers a obléhání Carcassonne, jehož kapitulace vyústila ve volbu nového pána zabraného panství, jímž se stal Šimon z Montfortu. Místní vikomt Raimond Roger Trencavel zemřel v listopadu téhož roku ve vězení. Zdá se, že Raimond z Toulouse se během těchto událostí v křižáckém táboře zdržoval, ale aktivně se neúčastnil, což vedlo k jeho dalšímu obvinění, že neplní dané sliby. Marně se pokusil získat na svou stranu krále Filipa II. a při osobní audienci u papeže se dočkal příslibu soudního procesu. Příští dva roky se vyjednávalo a 27. ledna 1211 na koncilu v Montpellieru dostal Raimond od papežských legátů seznam požadavků, které rozhodně nemohl přijmout. Měl se vzdát vlády, vstoupit do rytířského řádu a povinně se zúčastnit kruciát do Svaté země. 15. dubna 1211 byl papežem opět exkomunikován, stáhl se do Toulouse a chystal se na válku, která byla již od počátku křížové výpravy vedena s nevídanou krutostí. Kataři byli hromadně upalováni, mnohá obléhání končila maskarem poražených a to na obou stranách.  V září 1211 byl Montfortem poražen u Castelnaudary. Rok 1213 mu přinesl dočasnou naději, když papež na základě diplomatického umění aragonského krále Petra II. nařídil Montfortovi, aby vrátil Raimondovi jeho území. Po nátlaku papežských legátů svá nařízení odvolal a Petra II. si v bitvě u Muretu našla smrt. Raimond se spasil útěkem a vyhledal azyl na anglickém dvoře. Papežský legát Petr z Beneventa sice zařídil Raimondovi po návratu roku 1214 zproštění viny, ale země hraběte byly nadále pod nadvládou Šimona z Montfortu a to po lateránském koncilu se souhlasem papeže.  Do následné vzpoury se zapojil i Raimondův syn a podařilo se mu dobýt Beaucaire. Začal vydávat listiny s tituly, které mu měly náležet. 13. září 1217 Raimond VI. v čele okcitánského vojska hladce vtáhl do svého bývalého města Toulouse a začala horečná výstavba křižáky zbořených hradeb, na níž se podílely všechny vrstvy obyvatelstva. Následovalo dlouhé obléhání. Na začátku června přijel do města Raimond VII. s posilami. 25. června 1218 byl Montfort příhodně zabit kamenem z katapultu. O rok později město marně obléhal francouzský princ Ludvík.  Raimond VI. získal díky oslabení křižáků až do své smrti většinu svého původního území. Zemřel exkomunikovaný v srpnu 1222 přikryt řádovým pláštěm johanitů a byl pohřben do prostého hrobu mimo posvěcenou půdu na pozemku johanitského konventu a ani snaha jeho syna o zproštění klatby nepřinesla žádaný výsledek.

Rodina.

Raimond byl ženatý mnohokrát a zdá se, že své manželky týral. Beatrix z Béziers, která byla v kontaktu s katarským učením, Raimond zapudil, čímž proti sobě popudil Trencavely, své vazaly. Sňatkem s Johanou byl sice zažehnán vleklý konflikt jeho rodu s vládci Akvitánie, ale manželství se stejně jako ta předchozí nepovedlo. Však ještě v době Janina sňatku dvě z jejích předchůdkyň žily, první v klášteře v Albi a druhá zapuzena. Poslední manželkou byla Eleonora, sestra aragonského krále Petra a přestože byla zřejmě neplodná, nebyla svým chotěm zapuzena a zemřela po únoru 1226 jako vdova.

Raimond VI. z Toulouse ( "Ramon VI de Tolosa", "Raymond VI de Toulouse", 27. října 1156, Saint-Gilles – 2. srpna 1222, Toulouse) byl hrabě z Toulouse, Saint-Gilles, Rouergue a markýz provensálský. Na svém území nechal Raimund stejně jako jeho otec volně praktikovat příznivce katarské církve, což se mu stalo osudným.

Raymond VI (; October 27, 1156 – August 2, 1222) was Count of Toulouse and Marquis of Provence from 1194 to 1222. He was also Count of Melgueil (as Raymond IV) from 1173 to 1190.


Život.

Narodil se jako syn toulouského hraběte Raimonda VI. a jeho manželky Jany, dcery anglického krále Jindřicha II. a Eleonory Akvitánské.  V roce 1216 vedl vzpouru v toulouském hrabství proti Šimonovi z Monfortu. Spolu se svým otcem se mu postupně podařilo obnovit svou mocenskou přítomnost v hrabství. V září 1217 tak Raimond VII. znovu získal Toulouse. Při jeho opětovném obléhání křižáky byl 25. června 1218 Šimon z Montfortu zabit kamenem vystřeleným z praku. Po jeho smrti přešel Raimond do úspěšné protiofenzivy a do roku 1222 získal jeho zásluhou jeho otec nazpět většinu svých území.  V letech 1227–1229 pokračovala královská armáda pod vedením Humberta z Beaujeu v křížové výpravě proti albigenským zahájené Ludvíkem VIII. Sám král Ludvík IX. se tažení nezúčastnil. Výprava byla ukončena pařížskou smlouvou podepsanou 12. dubna 1229. Raimondu VII. se sice podařilo udržet většinu svých území, ale jeho dcera a jediná dědička Jana se měla provdat za jednoho z Ludvíkových bratrů a přinést mu věnem hrabství Toulouse. Pokud by Raimond neměl další potomky, měla Jana zdědit i ostatní jeho panství. Kdyby se Jana se svým manželem nedočkala potomků, mělo se celé jejich panství stát součástí francouzské koruny. Ludvík smlouvou získal severní část albigenského kraje včetně města Albi. Získal také do zástavy sedm hradů včetně citadely v Toulouse.  Roku 1241 se Raimond v marné touze po synovi, jehož narozením by zvrátil situaci ve svůj prospěch, rozvedl se svou ženou Sanchou, dcerou aragonského krále Alfonse II. Poté začal jednat o manželském sňatku se Sanchou, dcerou provensálského hraběte Ramona Berenguera V. Ke sňatku bylo zapotřebí papežského dispenzu. Papež Celestýn IV. právě zemřel a volba nového se v dohledné době nekonala. Raimond se tedy roku 1243 oženil s Markétou, dcerou Huga z Lusignanu. Neplodný svazek byl zrušen z důvodu blízkého příbuzenství v září 1245. Raimond se syna nedočkal a zemřel v září 1249. K poslednímu odpočinku byl uložen vedle své matky v klášteře Fontevrault.

Raimond VII. z Toulouse též Raimond VII. ze Saint-Gilles ( "Ramon VII de Tolosa", "Raymond VII de Toulouse", červenec 1197, Beaucaire – 27. září 1249, Millau) byl hrabě z Toulouse, vévoda z Narbonne a markýz z Provence od roku 1222 až do své smrti.

Raymond VII (July 1197 – 27 September 1249) was Count of Toulouse, Duke of Narbonne and Marquis of Provence from 1222 until his death.


Popis.

Tělo je poměrně vysoké. Na hřbetě se nacházejí dvě samostatné hřbetní ploutve. V první se nachází 23–17 tvrdých paprsků, ve druhé 1–2 tvrdé a 13–16 měkkých paprsků. Břišní, řitní a ocasní ploutve mají obvykle načervenalý nádech. Ústa jsou tzv. koncová. Šupiny jsou drobné, ostré a ktenoidní. Na bocích jsou výrazné tmavé příčné pruhy. Dorůstá do maximální délky okolo 50 cm (velmi výjimečně může dorůst až přes 60 cm a hmotností okolo 6 kg), tam kde se mu nedaří dobře třít nebo je na něj silný proud nebo velký tlak ostatních dravců a nedostatek přirozených úkrytů, obvykle tvoří zakrslé formy. Nejvyšší uváděná hmotnost činí 4,820 kg.

Výskyt.

Obývá stojaté i tekoucí vody. Je rozšířen prakticky v celém mírném pásu Evropy, vyskytuje se i v Asii. Tento okoun se aklimatizoval například i v Austrálii, Jižní Africe či na Novém Zélandu.

Potrava.

Okoun patří mezi říční dravce. Tvoří hejna, v nichž napadá menší, či nemocné ryby, někdy taky stejného druhu. Jeho hlavní potravu tvoří živočišná složka, zejména žížaly, bezobratlí a rybí potěr.  Sportovní rybáři loví tradičně okouny na dešťovky, moučné, či bílé červy. Velice oblíben je pak také lov na přívlač (tj. na woblery, třpytky, twistery, či gumové nástrahy). Jeho záběry bývají velice prudké.

Rozmnožování.

Tření probíhá od března do června, při teplotě vody okolo 8 °C. Samice klade jikry na vodní rostliny nebo jiné potopené předměty. Jikry jsou spojeny do větších provazcovitých útvarů. Okoun říční stejně jako jeho poddruh okoun žlutý má jikry spojené v dlouhých pásech, které se snadno zachytí na kamenech a spadaných větvích v mělkých a pomalu tekoucích vodách.

Okoun říční ("Perca fluviatilis"; Linné, 1758) je sladkovodní paprskoploutvá ryba z čeledi okounovitých (Percidae), V ČR má od roku 2017 dobu hájení. Lov je povolen od 16. 6. do 31. 12. V České republice je tento druh velice hojně rozšířen.

Perca fluviatilis, commonly known as the common perch, European perch, redfin perch, big-scaled redfin, English perch, Eurasian perch, Eurasian river perch or in Anglophone parts of Europe, simply the perch, is a predatory species of the freshwater perch native to Europe and northern Asia. The species is a popular quarry for anglers, and has been widely introduced beyond its native area, into Australia, New Zealand, and South Africa. They have caused substantial damage to native fish populations in Australia and have been proclaimed a noxious species in New South Wales.


Příklady.

Všechny monosacharidy jsou redukující, neboť mají aldehydovou (a patří tedy mezi aldózy) skupinu, nebo mají ketonovou skupinu a mohou se tautomerizovat. Patří sem například galaktóza, glukóza, glyceraldehyd, fruktóza a ribóza.  Mnoho disacharidů jako celobióza, laktóza a maltóza jsou také redukující, protože jedna ze dvou jednotek může otevřít řetězec a vytvořit necyklickou aldehydovou formu.  Sacharóza a trehalóza jsou neredukující, protože jsou v nich vazbou spojeny oba anomerické uhlíky, takže se žádný z cyklů nemůže otevřít. U polymerů glukózy jako jsou škrob a jeho deriváty, například maltodextrin a dextrin, makromolekula začíná redukujícím sacharidem s volnou aldehydovou skupinou. Produkty jejich hydrolýzy obsahují více redukujících sacharidů, zastoupení redukujících sacharidů v těchto produktech se nazývá dextrózový ekvivalent (DE).  Glykogen je velmi rozvětvený polymer glukózy, jenž je zásobním sacharidem živočichů. Je to redukující polysacharid s pouze jedním redukujícím koncem, každá větev má neredukující konec. Při rozkladu za účelem získávání energie jsou jednotlivé glukózy odštěpovány od neredukujících konců.

Důkazy redukujících sacharidů.

K důkazu přítomnosti redukujících sacharidů se používá několik látek. Dva z nich spočívají ve využití měďnatých kationtů: Benedictovo činidlo (Cu ve vodném roztoku citronanu sodného) a Fehlingovo činidlo (Cu ve vodném roztoku vinanu draselno-sodného), které se smíchají s roztokem hydroxidu sodného. Redukující sacharid způsobí redukci měďnatých kationtů na měďné, čímž vznikne sraženina oxidu měďného. Citronan či vinan zabraňují reakci Cu s hydroxidovými anionty, kdy by se vytvořil nerozpustný hydroxid měďnatý a reakce by neproběhla.  Další možností je Tollensovo činidlo, připravované z dusičnanu stříbrného rozpouštěním ve vodném roztoku amoniaku. Při jeho přidání do roztoku aldehydu se vysráží stříbrné „zrcátko“  Kyselina 3,5-dinitrosalicylová umožňuje i kvantitativní stanovení. S redukujícím sacharidem reaguje za vzniku kyseliny 3-amino-5-nitrosalicylové, jejíž koncentraci, závislou na původní koncentraci redukujícího sacharidu, lze zjistit pomocí spektrofotometrie.

Význam v lékařství.

Fehlingovo činidlo se dlouhou dobu používalo k diagnostice diabetu, při němž prudce roste glykemie (obsah glukózy v krvi) z důvodu nedostatečné produkce inzulinu (diabetes 1. typu) nebo neschopnosti buněk na něj reagovat (diabetes 2. typu) Měřením množství oxidačního činidla redukovaného glukózou lze stanovit obsah glukózy v krvi nebo moči, což umožňuje určit správnou dávku inzulinu, čímž se glykemie dostane na normální hodnoty.

Význam v potravinářské chemii.

Maillardova reakce.

<br> Karbonylové skupiny redukujících sacharidů reagují s aminoskupinami aminokyselin za vzniku různých, zdraví prospěšných i škodlivých, látek. Tento soubor reakcí, jež snižují celkovou kvalitu potravin, se nazývá Maillardova reakce. Jedním z jejích produktů je akrylamid, neurotoxin a možný karcinogen, jenž vzniká z asparaginu a redukujících sacharidů při zahřátí na vysoké teploty (nad 120 °C).

Kvalita potravin.

Obsah redukujících sacharidů ve víně, džusech a cukrové třtině je ukazatelem kvality těchto produktů a sledováním úrovně redukujících sacharidů během výroby potravin se dosahuje jejich zkvalitnění. Nejčastěji se používá Lane-Eynonova metoda, která spočívá v titraci redukujících sacharidů s Cu z Fehlingova činidla za přítomnosti methylenové modře, což je běžný redoxní indikátor. Metoda je ovšem nepřesná, nákladná a citlivá na nečistoty.

Redukující sacharidy jsou sacharidy, které mohou fungovat jako redukční činidla, protože mají volnou aldehydovou nebo ketonovou funkční skupinu. Ketózy se musí tautomerizovat na aldózy, aby mohly mít redukční účinky.

A reducing sugar is any sugar that is capable of acting as a reducing agent because it has a free aldehyde group or a free ketone group. All monosaccharides are reducing sugars, along with some disaccharides, some oligosaccharides, and some polysaccharides. The monosaccharides can be divided into two groups: the aldoses, which have an aldehyde group, and the ketoses, which have a ketone group. Ketoses must first tautomerize to aldoses before they can act as reducing sugars. The common dietary monosaccharides galactose, glucose and fructose are all reducing sugars.


Život.

Pierre-Ambroise-François Choderlos de Laclos [šoderlo de laklo] se narodil jako druhý syn do rodiny právníka a správního úředníka, povýšeného do šlechtického stavu až roku 1750; otec si přál, aby se věnoval vojenské dráze. Zvolil dělostřelectvo, přestože možnosti postupu měl omezené kvůli svému původu, technická povaha tohoto vojska však vyhovovala jeho matematickému nadání. V roce 1760 byl přijat do Královské dělostřelecké školy v La Fère. Roku 1761 byl povýšen na podporučíka, o rok později na poručíka druhé třídy. V touze po výbojích a slávě se dal přidělit ke koloniální brigádě, posádkou v La Rochelle. Pařížský mír však ukončil sedmiletou válku a mladý poručík musel krotit svoji ctižádost ve všednosti posádkového života u 7. dělostřeleckého pluku roku 1763 v Toul, kde se stal svobodným zednářem v lóži L'Union, a poté ve Štrasburku (1765-1769), Grenoble (1769-1775) a v Besançonu (1775-1776). Toho roku byl přijat do pařížské zednářské lóže Jindřicha IV. a stal se tam Ctihodným mistrem. O rok později pronesl ve Velkém Orientu Francie řeč, v níž navrhl přijímat i ženy.  Roku 1771 byl po výsluze let povýšen na kapitána, a tím měl zůstat sedmnáct let, skoro až do revoluce. Tento chladný a logický dělostřelec jemných způsobů se mezi drsnými vojáky nudil. Aby se zaměstnal, studoval literaturu a začal psát. První veršovaná dílka otiskl v "Almanachu múz". Inspirován románem Marie-Jeanne Riccoboniové (1713-1792), napsal komickou operu "Ernestine", k níž složil hudbu rytíř de Saint-Georges. Dílo, provedené pouze 19. července 1777 před královnou Marií Antoinettou, zcela propadlo.  Téhož roku byl pověřen založením nové dělostřelecké školy ve Valence, kam byl později přijat mj. mladý Napoléon Bonaparte. Po návratu do Besançonu následujícího roku byl de Laclos povýšen na ženijního kapitána druhé třídy. V četných volných chvílích napsal řadu děl, v nichž se jevil jako nadšený ctitel Jeana-Jacquesa Rousseaua a jeho románu "Nová Heloisa". V roce 1778 začal psát "Nebezpečné známosti".

Nebezpečné známosti.

V roce 1779 byl vyslán na ostrov Aix, aby tam spolupracoval s markýzem de Montalembert při řízení výstavby opevnění proti Britům. V té době se věnoval psaní "Nebezpečných známostí", a to jak za svých cest na ostrov, tak i v Paříži. Koncem téhož roku byl také povýšen do hodnosti kapitána bombardýrů a požádal o půlroční dovolenou, kterou strávil v hlavním městě psaním; od té chvíle věděl, že jeho literární ambice jsou silnější, než jeho vojenská ctižádost, která neměla velké uplatnění. Jeho vznikající román odráží jeho vojenská zklamání (nikdy nemohl ověřit svoje kvality v boji), ale také četná ponížení, jichž se mu podle něho dostávalo po celý jeho život od "opravdové" šlechty a od žen, které mu připadaly nedosažitelné. "Nebezpečné známosti" lze tedy také považovat za jistý druh pomsty a terapie. V roce 1781 s povýšením na kapitána-majora kanonýrů získal další půlroční volno, během něhož svoje životní dílo dokončil. Nakladatel Durand Neveu dostal za úkol vydat jej ve čtyřech svazcích, které šly do prodeje 23. března 1782. Úspěch byl okamžitý a oslnivý: dva tisíce výtisků prvního vydání se prodalo během jednoho měsíce, což samo bylo v té době značně neobvyklé, a v následujících dvou letech vyšlo dalších deset vydání. Román byl také v roce 1784 přeložen do angličtiny.  Vydání tohoto díla, vnímaného jako útok na šlechtu, považovala vojenská hierarchie za prohřešek. De Laclos byl odvelen k okamžitému nástupu u své posádky v Bretani, poté (1783) byl vyslán do La Rochelle k výstavbě zbrojnice. Tam se seznámil s Marie-Soulange Duperréovou (nar. 1759), která jej svedla a s níž měl zakrátko dítě. Jemu bylo 42 let, jí pouhých 24, byl však opravdu zamilován: v roce 1786 si ji vzal a uznal dítě za své. Marie-Soulange se stala jeho životní láskou a dala mu dvě další děti.  Choderlos de Laclos v ničem nepřipomínal Valmonta, příkladného svůdce jeho románu v dopisech, a neměl žádnou z jeho vad: je popisován jako "hubený a žlutavý pán", hovořící "chladně a metodicky" jako "muž ducha, velmi chladný." Jeho citový život byl poznamenán rousseauovstvím a omezoval se na jeho ženu, jíž byl věrný, a pozorné otcovství.  V roce 1783 se zúčastnil soutěže akademie v Châlons-sur-Marne na téma "Jaké jsou nejvhodnější prostředky zdokonalení výchovy žen?" Ve svém nedokončeném pojednání "O výchově žen" našel příležitost rozvinout svoje dosti feministické názory na rovnost pohlaví a výchovu dívek, která podle něho usiluje pouze o to, "aby přivykly područí byly v něm drženy." Téma ženské emancipace mělo významné místo již v "Nebezpečných známostech".

Revoluce.

V roce 1788 odešel z armády. Po období hledání vhodné cesty k uplatnění své ctižádosti a různých pokusech dostat se do blízkosti nějaké významné osobnosti vstoupil do služeb Ludvíka Filipa, vévody Orléanského, s nímž sdílel názory na další vývoj monarchie.  Výbuch revoluce mu konečně poskytl příležitost k intenzivnímu životu; zapojil se do Ligy aristokratů, skupinky drobných šlechticů, kterou později rozehnal Robespierre. Od počátku vedl intriky ve prospěch svého pána a organizoval různé pikle a manévry. Údajně také zorganizoval v říjnu 1789 pochod žen do Versailles, aby se dožadovaly chleba. V říjnu 1790 založil "Časopis Společností přátel ústavy", vydávaný jakobínským klubem.  V roce 1791 se přiklonil k myšlence republiky a opustil londýnský exil, který sdílel s vévodou Orleanským, aby přijal místo komisaře v ministerstvu války s úkolem organizovat vojsko mladé republiky. Funkce ministerského komisaře odpovídala hodnosti brigádního generála. Díky svým výsledkům byl v září 1792 pověřen organizací ležení v Chalons a rozhodující měrou se zasloužil o vítězství v bitvě u Valmy.  Podílel se na vývoji dělových koulí naplněných střelným prachem, které vybuchovaly při dopadu. Ministerstvo námořnictva jej jmenovalo vrchním komisařem výzkumu; 4. listopadu 1793 se usídlil na zámku Meudon, vzápětí byl však zatčen na základě zákona o podezřelých. Po zradě generála Dumourieze byl uvězněn jako orleanista; gilotině unikl díky známostem a 1. prosince 1794 jej thermidorský konvent osvobodil. V roce 1795, zatímco očekával opětné přijetí do armády, napsal paměti s názvem "O válce a míru", které bez úspěchu adresoval Výboru veřejného blaha. Bez úspěchu se také pokusil vstoupit do diplomacie a založit banku.  Konečně se seznámil s mladým generálem Napoleonem Bonapartem, novým prvním konzulem a rovněž dělostřelcem, a nadchl se pro bonapartismus. 16. ledna 1800 je opět aktivován jako brigádní generál dělostřelectva a přidělen k rýnské armádě, kde kde přijal křest ohněm v bitvě u Biberachu. Když byl jako velitel dělostřeleckých rezerv přidělen do italské armády, nalezl 5. září 1803 smrt v Tarantu, ne však v boji, nýbrž vyčerpán úplavicí a malárií. Tam byl také pohřben. Po návratu Bourbonů v roce 1815 byl jeho hrob znesvěcen a zničen.

Pierre Ambroise Choderlos de Laclos (8. října 1741 Amiens – 5. září 1803 v Taranto), francouzský důstojník z povolání a plodný spisovatel různých žánrů a témat, proslulý především svým románem v dopisech "Nebezpečné známosti" (Les Liaisons dangereuses).

Pierre Ambroise François Choderlos de Laclos (; 18 October 1741 – 5 September 1803) was a French novelist, official, freemason and army general, best known for writing the epistolary novel "Les Liaisons dangereuses" ("Dangerous Liaisons") (1782).


Historie.

Fosilie tohoto dinosaura poprvé objevil roku 1912 rodák z Čech, rakouský amatérský paleontolog Richard Markgraf. Formálně byl pak popsán německým paleontologem Ernstem Stromerem (mj. autorem popisu spinosaura) v roce 1931, avšak první popis zkamenělin tohoto rodu měli na svědomí vědci Charles Depéret a J. Savornin již v roce 1927. Ti však nový druh teropoda chybně přiřadili k rodovému názvu "Megalosaurus" (jako druh "Megalosaurus saharicus"). Jedná se o obřího teropoda z čeledi Carcharodontosauridae, tedy blízkého příbuzného jihoamerických gigantů - giganotosaura, tyranotitana a mapusaura. Pozůstatky holotypu (originálu) byly zničeny během 2. světové války v roce 1944, neboť se tehdy nacházely v bombardovaném mnichovském muzeu. Až v roce 1996 pak objevil vědecký tým pod vedením známého amerického paleontologa Paula Serena pozůstatky dalšího jedince tohoto druhu.

Naleziště.

Druh "Carcharodontosaurus saharicus" je podle fosilních pozůstatků znám z geologických souvrství Baharíja, Tegana a Čenini (státy Egypt, Maroko, Tunisko, Alžírsko, Libye a Niger). Jednalo se tedy o obřího severoafrického teropoda s velkým zeměpisným rozšířením.

Období.

"C. saharicus" žil v období přelomu spodní a svrchní křídy (stupně apt, alb, cenoman), před přibližně 100 až 93 Ma (Ma = Mega annum; miliony let).

Rozměry.

"Carcharodontosaurus" byl kolosální dravec, dosahující délky asi 11-13,5 m a hmotnosti od pouhých 3 až do 8 metrických tun, což z něj dělá jednoho z největších suchozemských dravců všech dob (pro srovnání lze uvést, že největší dochovaná kostra tyranosaura zvaná "Sue", měří na délku 12,3 m a zaživa vážil tento jedinec asi 6 - 9 tun). Největší odhadované údaje pro exemplář druhu "C. saharicus" mlaví o délce 13,28 metru a hmotnosti kolem 15 125 kilogramů. Jen samotná lebka karcharodontosaura měřila kolem 1,6 metru na délku.  Druh "C. saharicus" tak patří mezi pět v současnosti největších známých teropodních dinosaurů.

Nový druh.

Již v roce 2005 publikovali paleontologové Paul Sereno a Steve Brusatte objev nového druhu tohoto rodu obřího teropoda. O dva roky později popsal Brusatte na základě fosílií lebky a cervikálních obratlů nový druh karcharodontosaura - "C. iguidensis". Tento druh byl podle autorů studie stejně velký, nebo dokonce ještě větší než "C. saharicus" (délka je odhadována až na 14 metrů, samotná lebka měří asi 175 cm). Podle jiných odhadů byl však naopak menší, a to s délkou asi 10 metrů a hmotností kolem 4000 kg.

V populární kultuře.

"Carcharodontosaurus" se objevil v dokumentu Planet Dinosaur. Největší pozornost mu byla věnována v prvním díle (Ztracený svět), kde byl spolu s dalším obřím teropodem spinosaurem hlavním tématem epizody. Objeví se také v pátém díle, kde loví mládě obřího sauropoda paralititana.

Síla stisku.

Studie z roku 2015 určuje sílu čelistního stisku karcharodontosaura na 28200 newtonů. Čelistní a krční svaly dinosaura byly schopny uzvednout závaží až o hmotnosti 424 kilogramů, což je nejspíš o trochu méně než u tyranosaura.

Rod Carcharodontosaurus („Ještěr se žraločími zuby“) byl rod obřího dravého (teropodního) dinosaura, žijícího v období počínající pozdní křídy (věk cenoman) asi před 100 až 93 miliony let na severu Afriky.

Carcharodontosaurus is a genus of carnivorous carcharodontosaurid dinosaurs that existed during the Cenomanian stage of the mid-Cretaceous Period. It is currently known to include two species: "C. saharicus" and "C. iguidensis", which were among the larger theropods, nearly as large as or even larger than "Tyrannosaurus", "Giganotosaurus" and "Spinosaurus".


Technika.

Vozy spadají do technické specifikace S2000 a S2000D (pro vozy poháněné naftovým motorem). Jsou přípustné vozy, které mají homologaci jako čtyřmístné a automobilka jich ročně vyrobí alespoň 2500 (určené do běžného prodeje). Obsah motoru je 2000cc, od sezony 2011 budou povoleny i 1600cc turbo. Od sezony 2012 budou povoleny pouze benzínové motory 1600cc turbo, stejné motory jako ve WRC. Jsou zakázány systémy ovládání ventilů (jako VTEC u Hondy nebo Valvetronic u BMW). Na vozech je zakázáno používat materiály jako je titan, keramické materiály a materiály z uhlíkových vláken v případě, že jejích použití není již zavedeno do sériové výroby daného vozu. Dále jsou zakázány systémy pomáhající pilotovi (ABS, ESP, kontrola trakce...).

Pravidla.

Každý mezinárodní podnik sestává ze dvou závodů (závod 1 a závod 2), každý o vzdálenosti cca 50km. V každém z obou závodů jsou udělovány body pro prvních osm v cíli: 10 pro prvního, 8 pro druhého, 6 pro třetího a dále 5, 4, 3, 2 a 1. O postavení na startu do druhého závodu rozhoduje pořadí v cíli z prvního závodu, jen prvních osm v cíli v opačném pořadí (vítěz startuje jako osmý a osmý v cíli z pole position, další startuji dle pořadí to je 9. ze závodu 9, 10.-10). První čtyři piloti, kteří získali během závodního víkendu nejvíc bodů (součet z obou závodů), dostávají do svého vozu zátěž 40, 30, 20 a 10 kg. Pátý váhu svého vozu nemění. Piloti, kteří v součtu bodů z obou závodů obsadili šesté až osmé místo mohou ze svého vozu odebrat zátěž 5, 10 a 15kg.

Mistrovství světa cestovních vozů (WTCC, : "World Touring Car Championship") je mistrovství automobilů vycházející ze sériové produkce. Šampionát je pod patronátem Mezinárodní automobilová federace (FIA) a po prvním ročníku v roce 1987, znovu povstal v roce 2005, téměř z popela evropského šampionátu. Mistrovství se účastní nebo účastnili i piloti, kteří jsou známí z jiných motoristických disciplín jako je například Formule 1 nebo Champ Car: Alex Zanardi, Augusto Farfus Jr., Fabrizio Giovanardi, Gabriele Tarquini, Alain Menu, Nicola Larini, Dirk Muller, Jorg Muller, Gianni Morbidelli a mnoho dalších. Ale opravdovým matadorem celé série je Andy Priaulx, vítěz Mistrovství Evropy cestovních vozů (ETCC) 2004 a vítěz WTCC z let 2005 a 2006.

The FIA World Touring Car Championship was an international touring car championship promoted by Eurosport Events and sanctioned by the Fédération Internationale de l'Automobile (FIA). It has had several different incarnations, including a single season in 1987 as the World Touring Car Championship and most recently a world championship (WTCC) that has run between 2005 and 2017. Following the 2017 season, an agreement was reached for the FIA WTCC to become FIA WTCR and use the TCR technical regulations.


Rozšíření.

Místem původního rozšíření komule Davidovy je jihovýchodní Čína (především provincie Če-ťiang, Chu-nan, Chu-pej, Jün-nan, Kan-su, Kuang-si, Kuang-tung, Kuej-čou, S’-čchuan, Šen-si, Ťiang-si, Ťiang-su) a Tibet. Objevena byla na hranicích Číny s Tibetem v roce 1887 a semena poprvé přivezli do Evropy roku 1893. Vypěstované rostliny se ukázaly vhodné pro zahradnictví, proto začalo jejich množení a rozšiřování. V Česku roste komule Davidova od roku 1911; první keř vysadili v zámeckém parku v Průhonicích.  Komule se postupně rozšířila téměř po celé Evropě, roste od Středozemního moře na jihu po severní Norsko a od západního Španělska po Bulharsko na východě. Druh byl zaznamenán také na jihu Afriky, v Zambii, Zimbabwe a Jihoafrické republice. V Severní Americe roste na východním a západním pobřeží Kanady i Spojených států, téměř po celé Střední Americe a na severu Ameriky Jižní. Vyskytuje se skoro ve všech státech Austrálie, na Novém Zélandu i na Havaji. Ve většině těchto zemí se integrovala do tamní přírody.  V Česku se časem stala oblíbenou okrasnou dřevinou mnoha botanických zahrad, parků i zahrad soukromých, odkud má tendenci se šířit do volné přírody, kde zplaňuje; v roce 2000 byl zjištěn její nekontrolovaný růst též v české krajině.

Ekologie.

V místě svého původu, v Číně, roste na horských křovinatých svazích v nadmořské výšce od 800 do 3000 m. Rostlina je tolerantní k širokému spektru podmínek, daří se jí v pásmu mírném i subtropickém. Nejlépe prospívá na slunném a výhřevném stanovišti s dostatečně vlhkou a propustnou půdou zásobenou vápníkem, například na skládkách stavebního odpadu; nevadí jí ani znečištěné ovzduší. Je-li rostlina v polostínu, málo kvete a následně v zimním období snáze namrzá. S příchodem jara obvykle dobře regeneruje a mívá roční přírůstky větví až 2 m dlouhé. Obvykle začíná kvést ve věku dvou let. Ploidie druhu je 4x = 2n = 76. Tento fanerofyt raší poměrně pozdě, obvykle až v květnu, a kvete od července do září.

Popis.

Keř vysoký 2 až 5 m s mírně čtyřhrannými letorosty, které jsou na koncích porostlé krátkými, šedoplstnatými, hvězdovitými chlupy, vyrůstá z bohatě větvených, ale nepříliš hlubokých kořenů. Kůra je brázditá, vláknitá, šedavě hnědá až načernalá. Listy s krátkými řapíky vyrůstají vstřícně, jejich čepele jsou vejčitě kopinaté, dlouhé 8 až 18 cm a široké 5 až 8 cm, na bázi jsou klínovité, na konci zašpičatělé, po okraji hustě pilovité, na líci tmavě zelené a lysé, na rubu šedavě plstnaté a mají 9 až 14 párů žilek.  Květy jsou oboupohlavné a vytvářejí úzká hroznovitá květenství vyrůstající na koncích letorostů, vonné květy mají krátké stopky s čárkovitými listenci. Květenství je válcovité, přímé nebo na konci převislé, dlouhé 10 až 30 cm a široké 3 až 5 cm. Zvonkovitý kalich je asi 3 mm dlouhý a jeho čtyři zelené, špičaté cípy jsou hustě chlupaté. Řepicovitá koruna má úzkou trubku asi 10 mm dlouhou, na konci s lemem rozšířeným do čtyř laloků, u botanického druhu mají korunní lístky barvu lila (pastelově fialovou). Čtyři tyčinky s drobnými prašníky jsou kratší než korunní trubka, dvoudílný semeník je protáhle vejčitý, čnělka nese kyjovitou bliznu. Rostlina není samosprašná a tvorba semen je závislá na opylovačích. Květy produkují hodně nektaru a proto mají opylovačů dostatek, jsou to hlavně včely, motýli (denní i noční), sršně a v Americe i kolibříci.  Plod je hnědá, úzce vejčitá, dvoupouzdrá, vícesemenná tobolka, asi 7 mm dlouhá a na vrcholu zašpičatělá. Otevírá se dvěma chlopněmi a obsahuje asi 3 mm velká, nahnědlá semena s křidélky. Rozložitý keř vyprodukuje za sezónu několik miliónů semen, která jsou zralá již asi tři týdny po opylení, zimu však přečkávají v uzavřených tobolkách na rostlině a jsou uvolňována až s příchodem jara. Více než 95 % semen je rozptýleno dále než 10 m od rostliny, mohou také být po dopadu roznášena vodou. V půdě si zachovávají vysokou životnost asi 2,5 roku, poté rychle klesá. Nemají vrozenou dormanci a pro klíčení potřebují světlo, teplotu od +6 do +25 °C a vlhkost. Rostliny se velice snadno reprodukují též bylinnými nebo dřevitými řízky z větví nebo odkopky z kořenů. Kvete na letošních výhonech a proto je doporučen každoroční jarní řez, po kterém dobře regeneruje, pozdější má negativní vliv na kvetení následného roku.

Invazní schopnosti.

Komule Davidova má potenciál pro rychlou expanzi na nová území. Pravidelně uzrávají velká množství semen, jejich rozptylování větrem a vysoká míra klíčivosti pozitivně přispívají k šíření. Vytvářejí houštiny na neobhospodařovaných plochách podél železnic i silnic a lehká semena se úspěšně šíří podél dopravních koridorů. Jsou rozvážena společně s nákladem nebo prostě rozfoukávána prouděním vzduchu jedoucích vozidel. Po dopadu na místa s narušenou půdou jsou ochotná tolerovat širokou škálu fyzických podmínek, vyklíčit a brzy vykvést. Je za invazní druh považována hlavně v Austrálii a na Novém Zélandu, kde silně konkurují původní vegetaci, brání ji v růstu i rozmnožování. Na severním novozélandském ostrově bylo v národním parku Urewara shledáno až 2500 rostlin na ploše 1 hektaru (jedna rostlina na 4 m2).

Význam.

Jelikož komule Davidova v současné době patří mezi nejoblíbenější zahradní rostliny a je hojně vysazována, stala se pro zahradnický průmysl hospodářsky významnou rostlinou. Oblibu si získala kvůli nenáročnosti pěstování, dlouhé době kvetení, barevným a vonným květům a atraktivitě pro motýly. Bylo vyšlechtěno přes devadesát kultivarů s rozdílnými tvary a barvou květů či listů, odlišnou morfologií či odolností vůči chladu. Nyní existují i rostliny s neplodnými semeny. Květenství tak mohou být tvořena květy s barvou od bílé po tmavě fialovou, případně jsou dvoubarevná; některé kultivary mají panašované listy. U některých odrůd dosahují květenství délky až 80 cm.  Listy keřům okusuje skot i kozy, na rozdíl od jelení zvěře. Jsou ožírány slimáky a vysávány mšicemi, molicemi a roztoči. Pokud jde o hmyz, napadají je nosatci rodů "Cleopus", "Gymnaetron", "Merus" a klopušky rodu "Campylomma".

Možnost záměny.

Druhou komulí, v české krajině vysazovanou jen vzácně, je komule střídavolistá. Ta se odlišuje, jak již druhové jméno napovídá, především střídavě vyrůstajícími listy, nižším a rozložitějším růstem keře a růžově purpurovými květy sestavenými do hustých, kulovitých svazečků na větvích z předešlého roku. Ploidie tohoto druhu je 2n = 38.

Komule Davidova ("Buddleja davidii") je opadavý, nepravidelně stavěný keř s dlouhými letorosty, který v létě kvete mnoha drobnými, nafialovělými květy. Ty přitahují velké množství motýlů; odtud pochází jedno z jeho lidových jmen - motýlí keř. Je jedním ze dvou druhů rodu komule, které se v České republice pěstují jako okrasné rostliny. Dřevina dostala rodové jméno na počest anglického klerika a botanika Adama Buddlea a druhové jméno podle svého objevitele, francouzského misionáře a botanika Armanda Davida.

Buddleja davidii (spelling variant "Buddleia davidii"), also called summer lilac, butterfly-bush, or orange eye, is a species of flowering plant in the family Scrophulariaceae, native to Sichuan and Hubei provinces in central China, and also Japan. It is widely used as an ornamental plant, and many named varieties are in cultivation. "B. davidii" is named after the French missionary and explorer in China, Father Armand David, who was the first European to report the shrub. It was found near Ichang by Dr Augustine Henry about 1887 and sent to St Petersburg. Another botanist-missionary in China, Jean-André Soulié, sent seed to the French nursery Vilmorin, and "B. davidii" entered commerce in the 1890s.


Pravidla.

Blokus se hraje na čtvercové desce rozdělené na 20×20 polí. Ve hře čtyř hráčů má každý hráč k dispozici 21 hracích dílů své barvy (červená, modrá, žlutá, zelená), které jsou tvořeny jedním až pěti čtverečky o velikosti jednoho pole (tzv. polyomina, podobné např. dílům z počítačové hry "Tetris"). V každé barvě jsou všechny díly, které lze z tohoto počtu čtverečků vytvořit.  Hráči v pořadí modrý, žlutý, červený a zelený střídavě pokládají vždy jeden díl na hrací plochu podle následujících pravidel:  Nemůže-li hráč položit žádný svůj díl, odstupuje ze hry (protože se položené díly během hry nepřemisťují ani neodstraňují, nebude již v této hře moci žádný svůj díl položit). Hra pokračuje, dokud aspoň jeden hráč může pokládat díly. Po skončení hry každý hráč ztrácí tolik bodů, kolik mu zbylo čtverečků v jeho nepoložených dílech. Jestliže některý hráč položil všechny své díly, dostává bonus 20 bodů, pokud jako poslední svůj díl položil díl tvořený jediným čtverečkem, jinak dostává 15 bodů.  Vítězem je hráč s nejvíce body (resp. nejméně ztracenými body). Vítězem tedy nemusí být hráč, který zůstal ve hře jako poslední.

Hra pro dva nebo tři hráče.

Ve hře dvou hráčů má každý hráč dvě barvy a začíná ve dvou rozích (obvykle protilehlých). Díly těchto dvou barev spolu mohou sousedit libovolně, i když patří stejnému hráči.  Ve hře tří hráčů hrají za čtvrtou barvu střídavě všichni hráči. Její závěrečné skóre se ignoruje. Tato varianta je však někdy pokládána za nespravedlivou, protože v ní má výhodu hráč, který začínal v rohu ležícím proti rohu, v němž začínala čtvrtá barva.

Hra v týmech.

Čtyři hráči mohou hrát ve dvou dvojicích proti sobě. Jedna dvojice má modrou a červenou, druhá žlutou a zelenou. Pořadí barev zůstává stejné, takže hráči obou dvojic se v tazích střídají. Hráči stejné dvojice začínají v protilehlých rozích.

Varianty.

Blokus Duo.

Blokus Duo je verze určená pro dva hráče. Obsahuje jen dvě barvy (oranžovou a fialovou, začíná oranžová, díly jsou v obou barvách stejné jako v základní verzi) a hraje se na desce o velikosti 14×14 polí. První díl nemusí překrývat rohové pole, ale pole ležící na diagonále jako páté od rohového. Pravidlo pro dotýkání dílů stejné barvy se nemění.

Blokus Trigon.

Blokus Trigon se hraje na šestiúhelníkové desce rozdělené na 486 trojúhelníčků. Každý hráč má 22 dílů tvořených jedním až šesti trojúhelníčky. Opět platí, že nově položený díl se musí dotýkat jiného dílu stejné barvy rohem a žádného hranou. Varianta pro pokročilejší hráče zakazuje, aby se díl dotýkal svým rohem hrany jiného dílu stejné barvy (oba se musejí dotýkat pouze rohy).  Tuto variantu mohou hrát 2 až 4 hráči a považuje se za vhodnější pro 3 hráče než klasický Blokus.

Blokus Giant.

Blokus Giant je základní Blokus ve větším provedení (deska má rozměry 57×57 cm). Pravidla jsou stejná jako v základní verzi.

Blokus 3D.

Blokus 3D je nové vydání hry Rumis, jejímž autorem je Stefan Kögl. Přináší do hry třetí rozměr a s ním významnou změnu pravidla pro dotýkání dílů stejné barvy.  Každý hráč má 11 dílů, tvořených dvěma až čtyřmi krychličkami. Hráči si před zahájením hry vyberou jednu ze čtyř šablon, na níž je zobrazena hrací plocha. Každý hráč musí položit svůj díl tak, aby se dotýkal aspoň jednoho dílu stejné barvy "stěnou". Výjimkou je první kolo, v němž první hráč položí svůj díl na šablonu libovolně a ostatní hráči tak, aby se dotýkal stěnou aspoň jednoho již položeného dílu. Položené díly navíc nesmějí překročit půdorys šablony ani povolenou výšku a nikde nesmí vzniknout prázdné místo pod krychličkou.  Nemůže-li hráč položit svůj díl, odstupuje ze hry (v této variantě by se teoreticky mohlo stát, že by v některém dalším tahu mohl některý díl položit, pravidla to však neumožňují).  Na konci hry každý hráč získá tolik bodů, kolik stěn jeho barvy je vidět při pohledu na plochu seshora, minus tolik bodů, kolik neumístěných dílů (tentokrát bez ohledu na počet jejich krychliček) mu zbylo. Hráč s největším počtem bodů vítězí.

Blokus jako hlavolam.

Samotný hráč může využít Blokus jako hlavolam. Úkolem je položit všech 84 dílů ve všech barvách na hrací desku při dodržení všech pravidel hry. Obtížnější varianta vyžaduje, aby byly díly pokládány v sestupném pořadí podle počtu čtverečků (napřed se musejí položit všechny díly složené z 5 čtverečků, pak ze 4, 3 atd.).  Další možností je pokusit se položit všech 20 dílů složených ze 4 čtverečků do obdélníku o rozměrech 8×10 nebo všech 48 dílů složených z 5 čtverečků do obdélníku o rozměrech 15×16 (v obtížnějších variantách tak, aby se žádné dva díly stejné barvy nedotýkaly hranou).

Blokus je abstraktní desková hra pro 2 až 4 hráče, založená na pokládání hracích dílků na hrací plochu tak, aby se dílky stejné barvy dotýkaly pouze rohem. Jejím autorem je Bernard Tavitian a poprvé ji v roce 2000 vydala francouzská firma Sekkoia. Blokus získal řadu ocenění a v současnosti je to jedna z nejčastěji oceňovaných her.

Blokus ( ) is an abstract strategy board game for two to four players, where players try to score points by occupying most of the board with pieces of their colour. It was invented by Bernard Tavitian and first released in 2000 by Sekkoïa, a French company. It has won several awards, including the Mensa Select award and the 2004 Teacher's Choice Award. In 2009, the game was sold to Mattel.


Kariéra.

V polovině 60. let hrál na session singlu Arthura Browna "Devil's Grip". V roce 1966 nahradil Ginger Bakera ve skupině Graham Bond Organisation a krátce nato hrál se skupinou Georgie Fame and the Blue Flames. V roce 1968 se připojil ke skupině John Mayall & the Bluesbreakers a hrál na jejich ikonickém albu 'Bare Wires'. V dubnu 1968 odešel, aby založil jazz rockovou/progressive rockovou skupinu, Colosseum. Po rozpadu skupiny Colosseum v listopadu 1971, později, v roce 1975, založil Colosseum II s Donem Aireym a Gary Moorem.  V období mezi těmito dvěma verzemi Colossea, založil skupinu Tempest s Allanem Holdsworthem, Paulem Williamsem a spoluhráčem z Colossea Markem Clarkem. Hiseman současně hrával v jazzových skupinách, zejména se svou ženou, saxofonistkou Barbarou Thompsonovou, s kterou nahrál a vydal patnáct alb.  V roce 1982 Hiseman vybudoval blízko svého domu nahrávací studio a společně s Barbarou Thompsonovou složil a produkoval mnoho nahrávek pro film a televizi.  Je zakládajícím členem United Jazz and Rock Ensemble.  Colosseum bylo znovu založeno v červnu 1994 s tou samou sestavou jaká se rozpadla 23 let předtím. Hráli na Zelt Musik Festival ve Freiburgu a následně v říjnu v německé televizi WDR Cologne. Tento koncert byl nahrán a vydán na CD a VHS, DVD verze následovala v roce 2003. Vydal několik nových studiových nahrávek, stejně jako rozšířené vydání "Valentyne Suite" a "Colosseum Live" plus několik kompilací.  Hisemanova žena, saxofonistka Barbara Thompson, hrála se skupinou při různých příležitostech, a po smrti Dicka Heckstall-Smithe v roce 2004, se stala stálou členkou skupiny, pokračovala v nahrávání a koncertních turné po německy mluvících zemích.  V říjnu 2010 byla vydána Hisemanova biografie "Playing the Band", kterou napsal Martyn Hanson a upravil původní manager skupiny Colosseum, Colin Richardson.

Jon Hiseman, rodným jménem Philip John Hiseman, (* 21. června 1944, Londýn, Spojené království - 12. června 2018) byl anglický hudebník, hráč na bicí nástroje, zvukový technik, a hudební publicista.

Philip John "Jon" Hiseman (21 June 1944 – 12 June 2018) was an English drummer, recording engineer, record producer, and music publisher.


Popis.

Rozhraní programu zobrazuje seznam adresářů v levém panelu a obsah aktuálně otevřeného adresáře v pravém panelu. Správce souborů umožňuje uživateli vytvářet, přejmenovávat, přesouvat, tisknout, kopírovat, vyhledávat a mazat soubory a složky, nastavovat jim oprávnění (atributy) jako archivovaný, pouze pro čtení, skrytý nebo systémový a asociovat typy souborů s programy. Dostupné jsou také nástroje na přejmenovávání a formátování disků, správu adresářů pro sdílení souborů a připojení a odpojení síťových jednotek. Na operačních systémech rodiny Windows NT je také možné nastavovat souborům a složkám ACL, pokud se nachází na NTFS disku, prostřednictvím dialogu pro konfiguraci zabezpečení ze souboru shell32.dll (používaný také Průzkumníkem a ostatními správci souborů pro Windows). Na jednotkách se souborovým systémem NTFS lze jednotlivé soubory či celé složky komprimovat a dekomprimovat.  Správce souborů ve verzi z Windows NT je schopen měnit oprávnění adresáře, souboru, místního počítače, sítě a uživatele.  Počínaje systémy Windows 95 a Windows NT 4.0 je Správce souborů nahrazen Průzkumníkem Windows. I přesto je ale soubor codice_1 zahrnut ve Windows 95, Windows 98, Windows ME (16bitová varianta) a Windows NT 4.0 (32bitová varianta). Poslední 32bitové sestavení codice_1 (4.0.1381.318) je obsažené jako součást Windows NT 4.0 Service Pack 6a (SP6a) a poslední 16bitové sestavení codice_1 (4.90.3000) je obsaženo v operačním systému Windows ME.  Chris Guzak byl vývojářem zodpovědným za Správce souborů v týmu Windows 3.1.  Zdrojový kód programu byl uvolněn Microsoftem na GitHubu v roce 2018 pod MIT licencí.

Verze.

16bitová.

Původní verze Správce souborů byla 16bitovým programem, který podporoval jména ve formátu 8.3, jenž byly v té době standardně používány.  Program nepodporoval delší názvy souborů, které byly představeny ve Windows 95 – včetně dlouhých jmen a jmen obsahujících mezery. Místo toho zobrazoval pouze prvních 6 znaků, které byly následovány vlnovkou („~“) a číslem, většinou 1. Další čísla (2, 3, atd.) byly přidány za vlnovku v případě, že více než jeden soubor se stejnými šesti počátečními písmeny existoval ve stejném adresáři.  16bitová verze distibuovaná s instalacemi Windows 3.1x a Windows for Workgroups 3.1x trpěla Y2K chybou způsobenou lexografickou korelací data a znakové sady ASCII, kde dvojtečky a středníky nahrazovaly to, co mělo být zobrazeno jako '2000'. Microsoft vydal opravenou verzi pro všechny systémy z rodiny Windows 3.1x.

Windows NT.

Správce souborů byl přepsán do 32bitové verze pro Windows NT. Tato nová verze správně pracovala s dlouhými názvy souborů a souborovým systémem NTFS. Tato verze byla obsažena ve Windows NT 3.1, 3.5, 3.51 a 4.0.

Windows 10.

Dne 6. dubna 2018 vydal Microsoft zkompilované binární soubory a zdrojový kód pod MIT licencí vylepšené verze Správce souborů, která je schopna běžet pod Windows 10. Tuto verzi je možné zkompilovat v moderních verzích Visual Studia i jako 64bitový binární soubor. Obsahuje také mnoho vylepšení použitelnosti. Microsoft tuto verzi také vydal v lednu 2019 zdarma ke stažení v Microsoft Storu.

Správce souborů (anglicky File Manager) je program zahrnutý ve verzích Microsoft Windows vydaných mezi lety 1990 a 1999 a volitelně dostupný ke stažení od 6. dubna 2018 pro veškeré moderní verze systému Windows, včetně Windows 10.

File Manager is a file manager program bundled with releases of OS/2 and Microsoft Windows between 1990 and 1999 and available from 6 April 2018 as an optional download for all modern releases of Windows, including Windows 10.