Pozadí.

Po začlenění Střední Litvy k Polsku se stalo město Ponary částí vojvodství Vilnius (oblast zvaná Kresy). V září 1939 byla tato oblast převzata Sověty a po měsíci převedena do Litvy. Po připojení Litvy Sovětským svazem v červnu roku 1940 začali Sověti ve spojení s vojenskou leteckou základnou budovat ropný sklad nedaleko Ponarů. Tento projekt nebyl nikdy dokončen, protože v roce 1941 byla oblast obsazena nacistickým Německem. Nacisté se rozhodli využít velkých jam určených původně pro nádrže na ropu jako místa k pohřbení těl nežádoucích místních obyvatel. Jejich záměrem bylo zabít všechny litevské Židy. V Pobaltí dosáhlo nacistické masové vraždění Židů největšího rozsahu. Ze 70 000 Židů žijících ve Vilniusu přežilo válku pouhých sedm tisíc. Židovská kultura ve Vilniusu, jednom z jejích největších center v Evropě, prakticky zanikla.

Masakr.

Hromadné vraždy začaly v červenci roku 1941, kdy přijelo do Vilniusu Einsatzkommando 9, které shromáždilo 5 000 židovských mužů z Vilniusu a převezlo je do Paneriai, kde byli zastřeleni. Další hromadné popravy, často s pomocí litevských dobrovolníků z "Ypatingasis burys", se konaly po celé léto a na podzim. V září bylo založeno vilenské ghetto. Do konce roku bylo v Paneriai zavražděno 21 700 židů. Tempo vraždění zpomalilo v roce 1942, kdy si Wehrmacht začal potenciální oběti přisvojovat jako nuceně nasazené. Na konci roku 1944 dosáhl konečný počet obětí kolem 70 000 – 100 000 osob. Podle poválečné exhumace provedené silami sovětské 2. běloruského frontu byla většina (50 000 – 70 000) obětí polští a litevští Židé z nedalekých polských a litevských měst. Ostatní byli především Poláci (20 000) a Rusové (8 000). Polské oběti byly většinou příslušníci inteligence (učitelé, profesoři Vilniuské univerzity jako Kazimierz Pelczar, duchovní jako Romuald Świrkowski) a členové odbojového hnutí Zemské armády. Mezi prvními oběťmi bylo přibližně 7500 sovětských válečných zajatců zastřelených v roce 1941, brzy poté, co začala Operace Barbarossa. V pozdějších fázích to byly také menší počty obětí jiných národností včetně místních Rusů, Romů a Litevců, zejména stoupenci komunistů a členové Místního litevského oddělení Povilase Plechavičiuse, kteří odmítli plnit německé rozkazy.  Jak sovětská armáda v roce 1943 pokročila, nacistické jednotky se snažily zakrýt zločiny podle směrnice Aktion 1005. Osmdesát vězňů z blízkého koncentračního tábora Stutthof bylo zformováno do Leichenkommand. Dělníci byli nuceni těla vykopat, dát je na hromadu a spálit je. Po několika měsících této strašné práce se brigádě povedlo 19. dubna 1944 uprchnout. 11 lidem z této skupiny se válku podařilo přežít a jejich svědectví tak přispělo k odhalení tohoto masakru.

V kolektivní paměti.

Informace o masakru se začala šířit již v roce 1943 díky aktivitám a a pracím Heleny Pasierbské, Józefa Mackiewicze, Kazimierza Sakowicze a dalších. Nicméně sovětskému režimu, který podporoval vystěhování Poláků z Kresů, se skutečnost, že hlavními oběťmi byli Poláci a Židé, nehodila. Oficiálně tedy převládlo podání, podle něhož Paneriai bylo místem hromadného vraždění pouze sovětských občanů. Toto propagandistické zkreslení, stejně jako fakt, že šlo o jeden z největších masakrů na Poláky na východě, inspirovalo některé (např. polského premiéra Jerzyho Buzka) k paralelám s Katyňským masakrem. 22. října 2000, desetiletí po pádu komunismu, uspěla v nezávislé Litvě snaha několika polských organizací o vztyčení památníku (kříže) za padlé polské občany. Oficiálního ceremoniálu se zúčastnili představitelé polské a litevské vlády (Bronisław Komorowski, polský ministr obrany a jeho litevský protějšek), stejně tak několik nevládních organizací.  Místo masakru připomíná památník obětem holokaustu, památník polským obětem a malé muzeum. Popravy v Paneriai jsou v současné době předmětem vyšetřování gdaňskou pobočkou polského Ústavu paměti národa.

Masakr v Ponarech (podle polského označení místa) resp. masakr v Paneriai (podle litevského označení místa) byla masová vražda 100 000 lidí (převážně polských Židů) spáchaná německými SD, SS a litevskými nacistickými kolaboranty, kolaboranty Sonderkommanda (Speciální SD a Německé bezpečnostní policejní oddíly "Ypatingasis būrys") během druhé světové války a holokaustu v Říšském komisariátu Ostland. Popravy se konaly od července 1941 do srpna 1944 blízko železniční stanice Ponary v tehdejším Polsku. (Ponary jsou nyní pod litevským názvem Paneriai předměstím Vilniusu.) V Ponarech bylo zavražděno asi 70 000 Židů spolu s asi 20 000 Poláky a 8 000 Rusy, mnoho jich pocházelo z nedalekého města Vilnius.

The Ponary massacre or Paneriai massacre () was the mass murder of up to 100,000 people, mostly Jews, Poles, and Russians by German "SD" and "SS" and their Lithuanian collaborators, including "Ypatingasis būrys" killing squads, during World War II and the Holocaust in "Reichskommissariat Ostland". The murders took place between July 1941 and August 1944 near the railway station at Ponary (now Paneriai), a suburb of today's Vilnius, Lithuania. Some 70,000 Jews were murdered at Ponary, along with up to 20,000 Poles, and 8,000 Russian POWs, most of them from nearby Vilna (Vilnius), and its newly-formed Vilna Ghetto.


Život.

Věrný lenník francouzského krále.

Narodil se jako druhý syn Viléma z Dampierre a Markéty, dcery flanderského hraběte Balduina IX. a budoucí dědičky své bezdětné sestry Johany Flanderské. Hraběnka Markéta byla provdaná podruhé, první sňatek byl papežem prohlášen za neplatný a na syny z tohoto svazku bylo až do roku 1249 pohlíženo jako na levobočky. Sama Markéta protežovala syny z druhého manželství z čehož plynula tzv. válka o následnictví, v níž z pozice lenního pána opakovaně zasahoval i francouzský král Ludvík IX. Roku 1235 se sestry dohodly, že dědictví se rozdělí mezi Markétiny syny na sedminy, z nichž dvě dostanou synové z Avesnes a pět sedmin Dampierrové.  Po smrti staršího bratra Viléma při rytířském turnaji byl Vít roku 1252 na matčin návrh uznán francouzskou regentkou za nástupce ve flanderském hrabství a následně se na matčin popud pokusil zmocnit Zeelandských ostrovů. Roku 1253 byl poražen v bitvě u Walcherenu a se svými společníky zajat holandským regentem Florisem. Prostřednictvím Ludvíka IX. byl po zaplacení výkupného a na základě "péronnského ustanovení" v roce 1256 společně s bratrem Janem propuštěn. Až do roku 1278 vládl společně se svou matkou, která ke konci života abdikovala v jeho propsěch a odešla do klášterního ústraní ve Flines.  Vít z Dampierre byl často u Ludvíkova dvora, a v roce 1270 se zúčastnil královy křížové výpravy. Po měsíci neúspěšného obléhání Tunisu kruciáta skončila smrtí Ludvíka IX. a křižáci se postupně vrátili domů. Hrabě zůstal věrným vazalem francouzského krále i během vlády Filipa III. a zúčastnil se po jeho boku řady vojenských dobrodružství. Po Filipovi III. nastoupil na trůn jeho syn Filip IV. a situace se změnila.

Námluvy s Anglií.

Filip IV. obsadil roku 1294 Akvitánii, která patřila anglickému králi. Ten na oplátku uvalil obchodní embargo na francouzské spojence, což se dotklo i Flander, které byly závislé na dodávkách anglické vlny. Již roku 1293 Vít z Dampierre uzavřel s anglickým králem Eduardem I. dohodu o sňatku dcery Filipy s anglickým následníkem. Tzv. smlouva z Lierre byla zpečetěna v létě 1294 a Vít z Dampierre jejím podepsáním změnil osud své rodiny i celých Flander.  V září téhož roku seznámil se svými plány francouzského krále Filipa IV. jako svého lenního pána. Ten nesouhlasil, následovalo zatčení a do vězení byli zároveň s hrabětem vsazeni i jeho dva synové. Na svobodu se všichni tři dostali na počátku roku 1295 výměnou za Filipu, kterou francouzský král požadoval. Vztahy mezi flanderským hrabětem a jeho lenním pánem se nadále zhoršovaly, Filip IV. začal důrazně zasahovat do správy hrabství a dosadil tam své zástupce.  Na počátku roku 1297 Vít z Dampierre uzavřel spojenectví s Eduardem I. a se všemi náležitostmi vypověděl lenní slib francouzskému králi. Ten pak považoval Flandry za své a Víta z Dampierre tituloval pouze jako markýze z Namuru, což byla část jeho panství připadající k říši. Na základě smlouvy z Melunu se hrabě dočkal také exkomunikace. V létě téhož roku francouzské vojsko vniklo do Flander, obsadilo pár měst a v bitvě u Furnes byl hrabě bez podpory anglického spojence se svým chabým vojskem poražen.  Za zprostředkování papežských legátů bylo uzavřeno tříleté příměří a na jaře 1298 se znepřátelené strany sešly v Římě. Své zástupce vyslal francouzský král i král anglický. Flanderský hrabě vyslal své dva syny Roberta z Béthune a Jana z Namuru. Papež Bonifác VIII. úspěšně usmířil oba krále a dohodl sňatky mezi jejich rodinami. Vít z Dampierre zůstal zcela osamocen a opuštěn všemi spojenci. Unavený starý hrabě předal vládu nad Flandrami nejstaršímu synovi Robertovi z Béthune.  Na počátku roku 1300 vnikli Francouzi znovu do Flander a v létě se Dampierrové v Gentu vzdali. Vít z Dampierre, Robert z Béthune a Vilém z Crèvecœuru byli zajati a odvezeni do rytířské vazby ve Francii. Synové z druhého manželství odjeli do Namuru a hrabství přešlo do správy královských úředníků. Zvýšení daní vyvolalo napětí mezi obyvatelstvem. Bohatá města navázala spojení s dosud svobodnými syny starého hraběte - Vítem a Janem Namurskými, kteří povolali na pomoc synovce Viléma z Jülichu. Doutnající sud vzpoury vybuchl v Bruggách, kde byli při tzv. "jitřních hodinkách" povražděni všichni Francouzi. Filip IV. poslal do Flander trestnou výpravu pod velením zkušeného Roberta z Artois. Mladí Dampierrové ho v létě 1302 společně s vlámskou domobranou porazili svými holemi v bitvě u Courtrai. Francouzský král pak urychleně uzavřel roku 1303 tzv. pařížský mír s Anglií a s Vlámy dohodl příměří. Dokonce propustil na svobodu hraběte a jeho syna Viléma z Crèvecœuru. 20. září 1303 se dohodli na příměří, které mělo trvat do 17. května následujícího roku. Zimní jednání nepřinesly žádné ovoce. V srpnu 1304 porazil Filip Vlámy u Zierikzee a u Mons-en-Pévèle.  Starý hrabě se vrátil do francouzského vězení, kde na jaře 1305 v požehnaném věku 80 let zemřel. Jeho ostatky byly pohřbeny v klášteře Flines. Smlouva z Athis-sur-Orge byla uzavřena v červnu téhož roku a jeho syn Robert za cenu četných ústupků a válečných reparací získal zpět Flanderské hrabství.

Potomstvo.

1. manželství ∞ 1246 Matylda z Béthuné († 1264) 2. manželství ∞ 1265 Isabela Lucemburská († 1298)

Vít z Dampierre ( "Gui de Dampierre", vlámsky "Gwyde Dampierre", 1226 – 7. března 1305, Compiègne) byl flanderský hrabě a markrabě namurský. Po celý život byl poslušným vazalem francouzských králů a to až do roku 1294, kdy podpisem sňatkové dohody s anglickým králem změnil svůj osud. Zemřel v kmetském věku ve francouzském vězení. Zachoval se jeho žaltář, dnes v majetku brusselské královské knihovny.

Guy of Dampierre (French: "Gui de Dampierre", ) ( – 7 March 1305, Compiègne) was the Count of Flanders (1251–1305) and Marquis of Namur (1268–1297). He was a prisoner of the French when his Flemings defeated the latter at the Battle of the Golden Spurs in 1302.


Příběh.

Vypravěč příběhu je sužován vysokou horečkou poté co se uchýlí po bitce s bandity na ponurý opuštěný zámek v Apeninách v Itálii. Je zraněn a jeho sluha Pedro nechce, aby nocoval venku a tak násilím vniknou do zámku. Je zřejmé, že zámek byl opuštěn teprve nedávno. Ubytují se v komnatě v jedné z věží.  Aby trochu utišil rozjitřené smysly, požije vypravěč opium. Nastupující účinek drogy v něm podnítí zájem o obrazy visící na stěnách pokojů a ve výklencích. Dá příkaz sluhovi, aby zapálil svíci a rozhrnul závěsy kolem zdobené postele. Chce odpočívat a přitom si prohlížet výtvarná díla, dokud neusne. Začte se do nalezené brožurky popisující vystavené umění.  Pozdě v noci je již unaven a chce zhasit svíci, když si povšimne portrétu mladé ženy. Obraz zapůsobí natolik živě, že z náhlého popudu na okamžik zavře oči. Sáhne po brožuře, aby si mohl přečíst historii k dílu.  Pojednání uvádí příběh mladé líbezné dívky, která zahoří vřelou láskou k nadanému malíři. Ten se rozhodne ji portrétovat, ačkoli ona nemá ráda malování, neboť jí okrádá o jejího milého. Přesto podstoupí portrétování. Malíř pracuje zaujatě mnoho dnů aniž by si všiml, že jeho ženu to unavuje a den ode dne slábne a umdlévá. Výtvarník je posedlý svým dílem a když jej dokončí, vykřikne: „"Toť vskutku život sám!"“ Ohlédne se ke své milované - je mrtva. Její duše se přenesla do obrazu.

Česká a slovenská vydání.

Česky či slovensky vyšla povídka v následujících sbírkách nebo antologiích:  Pod názvem Medailón:  Pod názvem Oválný portrét:  Pod názvem Oválny portrét:

Odkazy.

Poznámka.

V povídce se vyskytuje odkaz na tvorbu anglické spisovatelky Ann Radcliffové, představitelky gotického románu.

Medailon nebo také Medailón a Oválný portrét (v angličtině "The Oval Portrait") je povídka amerického spisovatele a literárního teoretika Edgara Allana Poea z roku 1843. Původní název zněl "Life in Death".

"The Oval Portrait" is a horror short story by American writer Edgar Allan Poe, involving the disturbing circumstances surrounding a portrait in a chateau. It is one of his shortest stories, filling only two pages in its initial publication in 1842.


Biografie.

Narodil se (jako "Claes Pieterszoon") jako čtvrté dílě obchodníka s plátnem "Pieter Dirckszoona" a jeho manželky "Gherytgen Dircksdr. Poelenburch". Studia medicíny absolvoval v letech 1611–1614 na Universitě v Leidenu, kde byl také 30. září 1614 promován. Když se po promoci vrátil zpět do Amsterodamu, začal používat místo křestního jména "Claes" jeho nezkrácenou podobě "Nicolaes", změnil si také příjmení na "Tulp" (nizozemsky "tulpe" = "tulipán"), podle domu, v němž bydlel a který nesl štít s vyobrazením tulipánu. Tulipán si dal také do svého rodinného erbu. V roce 1617 se oženil s Aagfe Van der Voegh. Jak jako lékař, tak jako městský radní (od roku 1622) si brzy udělal v rostoucím městě jméno. Díky svým dobrým kontaktům byl v roce 1628 jmenován docentem anatomie ("Praelector Anatomiae") v kolegiu amsterodamských chirurgů. V tomtéž roce zemřela jeho žena, zanechavši mu pět sirotků. V roce 1630 se oženil znovu s Magarethou de Vlaming van Outshoorn, dcerou starosty, jež mu porodila další tři děti. Tulpův syn Diederick se oženil s Annou Burghovou, dcerou amsterodamského purkmistra, jeho dcera Margaretha se provdala za Jana Sixe, nizozemského mecenáše a sběratele umění. V roce 1673 byl Tulp vyznamenán v Haagu, kde v roce 1674 zemřel. Jeho ostatky byly uloženy v Nieuwe Kerk v Amsterdamu.  Nejen jeho zeť Jan Six, ale i Tulp sám byl podporovatelem umění – jeho protegé byl Paulus Potter. Známa je řada obrazů, na nichž Tulp figuruje – např. Lekce anatomie doktora Tulpa z roku 1632 od Rembrandta van Rijn nebo "Portrét rodiny Tulp" z roku 1635 od Nicolaese Eliaszoona Pickenoye

Působení.

Jeho každoročně v zimních měsících konané anatomické demonstrace na mrtvolách popravených v "Theatrum anatomicum" (latinsky "Anatomické divadlo") byly velmi oblíbené. Byly realizovány v dohodě se soudem, a to nejen pro lékaře a komunální politiky, ale také před očima četného publika v zadních řadách. V té době byly v Evropě obdukce a především pitvy povoleny pouze u zločinců mužského pohlaví a postavených mimo církev. Zápach rozkladu z mrtvol byl překrýván vonnými bylinami a kadidlem, během lekcí hrála hudba, jedlo se a pilo. Předvádění sloužilo v prvé řadě k výměně anatomických poznatků přítomných prominentních lékařů, vstupným se však také financovaly galabankety amsterodamských chirurgů a soudců. Podle jedné takové lekce, kde Tulp prezentoval předloktí zločince, 16. ledna roku 1632 vznikl známý Rembrandtův obraz "Lekce anatomie doktora Tulpa", dnes umístěný v Mauritshuis v Haagu. Tulp byl také oprávněn ke kontrole místních lékáren, které byly díky dobrému námořnímu spojení perfektně zásobeny širokou škálou léčivých bylin a koření z východního světa. Po vypuknutí moru ve městě v roce 1635 se Tulp rozhodl, společně s odborníky z okruhu svých známých, proti nemoci bojovat. K tomu vypracovali v roce 1636 "Pharmacopoea Amstelredamensis"', první lékopis města, který předepisuje jednotnou přípravu léčiv a stal se standardem a předlohou pro další holandské lékopisy.  V roce 1641 (znovu pak v roce 1652) zveřejnil dr. Tulp u známého holandského tiskaře Lodewijka Elzevira své dílo "Observationeum medicarum libris tres" (lat: "Medicínská pozorování"), jehož první vydání věnoval svému synovi "Pieterovi", který právě v Leidenu skončil svá studia medicíny; druhé vydání mu dedikoval rovněž, avšak při mnohem smutnější příležitosti jeho smrti. Psal své práce latinsky, aby zabránil pseudomedicínským závěrům u prostého lidu. V knize je detailně popsáno a vyobrazeno 231 pozorovaných případů nemocí a smrti, mezi jiným také pitvaných zvířat z holandských kolonií. Kromě jiného popisuje detailně fenomén, dnes známý jako migréna a pravděpodobně "Bing-Horton-Neuralgii", negativní působení kouření na plíce a poznatky o psychickém působení placebo-efektu.  V roce 1639 objevil jako první lidský lymfatický systém a "Valva ileocaecalis" (uzávěr mezi tenkým a tlustým střevem). Jeho popis symptomů nemoci beriberi u jednoho námořníka nebyl dále doplněn.

Starosta.

Svou politickou dráhu započal jako městský pokladník, v roce v roce 1622 se stal členem amsterodamského magistrátu. Jako komunální politik byl od roku 1654 po čtyři volební období zvolen starostou Amsterdamu.

Konec života, smrt.

V roce 1673 byl Tulp vyznamenán v Haagu, kde v roce 1674 zemřel. Jeho ostatky byly uloženy v "Nieuwe Kerk" v Amsterdamu.

Odrazy v umění.

Básník Jost van den Vondel o něm napsal několik básní; kromě slavného Rembrandtova obrazu Anatomie doktora Tulpa z roku 1632 (který inspiroval řadu dalších pozdějších malířů) existuje ještě několik dalších Tulpových portrétů - obrazů a mramorových nebo bronzových soch - např. portrét od Rembrandta nebo "Portrét rodiny Tulp" z roku 1635 od Nicolaese Eliaszoona Pickenoye.

Nicolaes Tulp (* 9. října 1593 v Amsterdamu; † 12. září 1674 tamtéž) byl nizozemský lékař, chirurg a starosta Amsterodamu.

Nicolaes Tulp (9 October 1593 – 12 September 1674) was a Dutch surgeon and mayor of Amsterdam. Tulp was well known for his upstanding moral character and as the subject of Rembrandt's famous painting "The Anatomy Lesson of Dr Nicolaes Tulp".


Život.

Narodil se v dubnu 1943 na Rožberku v Hradci Králové a pokřtěn byl 9. května téhož roku v pouchovském kostele. Jeho otec František Duka byl za druhé světové války nejdříve příslušníkem vládního vojska, z něhož roku 1944 v Itálii dezertoval a přes Švýcarsko se dostal do Anglie, kde působil jako zbrojíř 311. československé bombardovací perutě britského Královského vojenského letectva. V 50. letech byl spolu s dalšími letci ze Západu odsouzen k žaláři na Mírově. Zemřel v roce 1991. Matka Anežka Duková pocházela ze šumavských Hor Matky Boží.  První roky prožil s rodiči na Pouchově, kde v kostele svatého Pavla apoštola od dvanácti let ministroval. Před tímto kostelem celebroval v roce 1970 první mši svatou, tzv. primici.  Vystudoval na Gymnáziu J. K. Tyla v Hradci Králové a bezprostředně po maturitě pracoval v továrně ZVU, kde se vyučil strojním zámečníkem. Po absolvování základní vojenské služby mohl roku 1965 začít studovat teologii v Litoměřicích. V lednu 1968 byl přijat do tajného noviciátu řádu dominikánů. Dne 22. června 1970 byl kardinálem Štěpánem Trochtou vysvěcen na kněze.

Služba v dominikánském řádu.

Nejprve působil v pohraničních farnostech pražské arcidiecéze (Chlum sv. Maří nad Ohří, Jáchymov, Nové Mitrovice). Roku 1975 mu byl odňat státní souhlas k výkonu duchovenské činnosti. V této době se také stal novicmistrem řádu dominikánů a pracoval spolu s Metodějem Habáněm na možnostech formace členů řádu, později se stal magistrem kleriků a vikářem provinciála. Tato činnost skončila jeho odsouzením roku 1981 a pobytem ve vězení Plzeň-Bory (ve stejné době tam byl vězněn mj. i Václav Havel). Po propuštění až do roku 1989 pracoval ve Škodě Plzeň jako rýsovač.  Roku 1986 byl tajně ustanoven provinciálem Českomoravské dominikánské provincie. Po roce 1990 působil již veřejně jako provinciál dominikánského řádu. Souběžně s tím vyučoval na Cyrilometodějské teologické fakultě Univerzity Palackého v Olomouci a vykonával též úřad předsedy Konference vyšších řeholních představených.  Od roku 1997 je šéfredaktorem teologické revue Salve, zaštítěné od roku 1994 českou dominikánskou provincií.  Byl iniciátorem českého překladu Jeruzalémské bible, vytvářeného od roku 1980. Spolu s Františkem X. Halasem byl i jejím hlavním překladatelem. V tradicích dominikánské spirituality se vyprofiloval jako teolog a plodný církevní spisovatel, zejména v oboru biblistiky. Jako šéfredaktor se výrazně podílel na vydávání dominikánské revue pro teologii, duchovní život a kulturu, Revue Salve.

Biskup.

Dne 6. června 1998 byl jmenován biskupem Královéhradecké diecéze a 26. září téhož roku přijal biskupské svěcení. 4. listopadu 2004 byl jmenován též apoštolským administrátorem Litoměřické diecéze z důvodu indispozice biskupa Pavla Posáda, tuto funkci zastával až do jmenování Jana Baxanta novým litoměřickým biskupem v roce 2008.  V sobotu 13. února 2010 byl jmenován nástupcem kardinála Miloslava Vlka ve funkci pražského arcibiskupa. Úřadu se ujal 10. dubna 2010 po své intronizaci v katedrále sv. Víta, Václava a Vojtěcha. Za své cíle označil uzavření mezinárodní smlouvy s Vatikánem, dále aby církev více oslovovala mladé a aby dohoda o majetkovém vyrovnání státu a církve byla ku prospěchu celé společnosti, a tím také ku prospěchu církví a náboženských společností.

Jmenování kardinálem.

Dne 6. ledna 2012 oznámil papež Benedikt XVI. na závěr mše, kterou sloužil při příležitosti slavnosti Zjevení Páně (lidově sv. Tří králů), že arcibiskupa Duku spolu s dalšími 21 duchovními jmenuje v blízké budoucnosti kardinálem. Oficiální jmenování bylo provedeno při papežské konsistoři, která se konala dne 18. února 2012 v bazilice sv. Petra ve Vatikánu. Svou první mši v nové hodnosti sloužil kardinál Duka 25. února 2012 v katedrále sv. Víta v Praze. Při této příležitosti uctil památku svatého Vojtěcha a připomenul též památku Josefa Toufara, který v roce 1950 právě v tento den zemřel na následky vyšetřování komunistickým režimem.

Rezignace.

Ve čtvrtek 26. dubna 2018, v den svých 75. narozenin, poslal kardinál Dominik Duka papeži Františkovi dopis, ve kterém rezignoval na post pražského arcibiskupa. Odpovědí bylo psaní od Apoštolské nunciatury, zveřejněné na webu pražského arcibiskupství, v němž papež František demisi přijal a zároveň Duku vyzval, aby úřad konal dále, dokud nebude stanoveno jinak, tedy dokud za něj nebude nalezena náhrada.  Dne 28. března 2020 byl Dominik Duka vzat do domácí karantény, protože se setkal s biskupem Karlem Herbstem, který byl diagnostikován nákazou virem COVID-19.

Veřejná činnost.

Kardinál Duka bývá charakterizován tím, že dobře vychází s politiky napříč politickým spektrem. Doposud velmi dobře vycházel se všemi prezidenty ČR, včetně současného prezidenta Miloše Zemana. Vyniká svou otevřeností a vzdělaností a je pojítkem mezi liberálními a konzervativními proudy v katolickém křesťanství, třebaže tíhne spíše ke konzervativismu. Vědomí plurality názorů v církvi („kdyby na Svatopetrském náměstí všichni ti lidé dosáhli splnění své představy o papeži, měli bychom možná dvacet, možná pětadvacet papežů“) se odrazilo i roku 2005 v jeho vyjádření ke zvolení papeže Benedikta XVI., na němž ocenil kompetentnost, vysokou humanitní kulturu a důraz na teologii. Duka tehdy připomněl, že za prvního člověka v církvi nebyl Kristem vybrán věrný, energický a statečný Jan, ale nerozhodný Petr, jemuž apoštol Pavel později vytýkal, že se příliš přizpůsobuje různým proudům.  Ještě coby královéhradecký biskup v roce 2006 kritizoval zákon o registrovaném partnerství, který podle něj znevažuje tradiční hodnoty rodiny. V souvislosti s festivalem Prague Pride 2011 pak uvedl, že „požadavky zmíněných protagonistů Prague Pride na adopci popírají de facto právo dítěte na své biologické rodiče, otce a matku“ a že „z programu Prague Pride je zřetelné, že se nejedná o otázku práva menšiny na toleranci, ale o propagaci uvolněného životního stylu, který není zodpovědný, důstojný a krásný“.  V roce 2012 podpořil Dominik Duka obnovení pomníku maršála Josefa Václava Radeckého z Radče na Malostranském náměstí v Praze a přijal záštitu nad Občanským sdružením „Radecký 1766–2016“, které si obnovení pomníku kladlo za cíl.  V říjnu 2018 kardinál Duka dopisem předsedovi Českého svazu bojovníků za svobodu Jaroslavu Vodičkovi ukončil své členství v tomto svazu. Své důvody nesdělil, dle médií tak učinil patrně kvůli faktu, že svaz ocenil poslance KSČM Zdeňka Ondráčka; tomu svaz udělil medaili s nápisem „Za vlast a za svobodu“, a to za jeho současnou činnost, nikoliv za činnost před listopadem 1989.

Generální kaplan orleánské obedience Řádu sv. Lazara.

Dne 14. září 2012, během slavnostní investitury Českého velkopřevorství orleánské obedience Vojenského a špitálního řádu sv. Lazara Jeruzalémského, konané na svátek Povýšení sv. Kříže, se Dominik Duka stal novým Generálním kaplanem řádu. Kardinál Duka je tak v pořadí již třetím, původně královéhradeckém biskupem, který přijal Svatolazarský kříž a patronát nad duchovním působením řádu v České republice, ale poprvé v dějinách s působností pro převorství a komendy po celém světě.  Při příležitosti své investitury vyzdvihl především oběti, které svatolazarští rytíři přinesli během druhé světové války a také v době komunistické perzekuce, kdy několik členů řádu podstoupilo mučení a smrt v pracovních táborech. Duchovní velkokříž sv. Lazara přijal kardinál Duka během páteční ceremonie v Katedrále sv. Víta na Pražském hradě z rukou 50. velmistra orleánské obedience řádu, Jana hraběte Dobrzenského z Dobrzenicz a předsedy řádové vlády, Charlese-Philippa prince z Orleánsu, vévody z Anjou. Přítomen byl také papežský nuncius v České republice arcibiskup Giuseppe Leanza. Slavnostní liturgie se zúčastnili duchovní a zástupci sedmi řádových jurisdikcí spolu s představiteli Českého velkopřevorství.

Kritika.

Politika.

V únoru 2008 se biskup Duka podle deníku Právo krátce před prezidentskými volbami v parlamentu soukromě sešel s poslancem KDU-ČSL Jiřím Hanušem a hovořil s ním (mimo jiné) i o volbě prezidenta republiky v onom roce. Česká biskupská konference se pod vedením olomouckého arcibiskupa Jana Graubnera předtím usnesla, že biskupové zůstanou neutrální a nebudou do kampaně zasahovat. Poslanec Jiří Hanuš pak vypověděl, že mu Duka v osobním rozhovoru pouze řekl svůj osobní názor na oba kandidáty, ale neradil mu, koho volit.  Proslov tehdejšího prezidenta Václava Klause na Svatováclavské pouti 28. září 2011 vyprovokoval skupinu intelektuálů k sepsání Svatováclavské výzvy katolickým biskupům, ve které vystoupili proti propojení církve s jakoukoli politickou silou. Dominik Duka kritiku politizace církve odmítl na svém blogu ze dne 28. března 2013, kde napsal: „Církev vstupuje jako korektiv do společenského a politického života. Nikoliv stranického, ale společenského života, kde stojí na straně autonomie a svobody člověka“ a poukázal na to, že „nikdo nás nemůže vinit, že bychom chtěli rozhodovat o obsazování úřadů, ministerských postů, nebo že bychom prorůstali s některou z politických stran“.  Po demonstraci odborů ze dne 21. března 2013 bývalý dominikánský spolubratr Ivan Odilo Štampach kardinála Duku obvinil, že ve své rozhlasové „Glose Dominika Duky“ na Radiožurnálu označil demonstranty za „lůzu“. Usoudil tak na základě pasáže z rozhlasové glosy ze dne 22. dubna 2012, ve které Duka řekl: „Nevadí mi protesty, ale vadí mi množství projevů, které už dávno překročily míru pokojného protestu a staly se projevy hrubiánství a vulgarity. Tím se protest sesouvá z roviny demokracie do roviny ochlokracie.“ Kardinál Duka poté v rozhovoru s Oldřichem Dandou pro deník Právo odmítl, že by někoho označil za „lůzu“, když upozornil, že je autorem textu glosy, nikoliv titulku, ve kterém se slovo „lůza“ vyskytlo: „Nemluvil jsem o lůze, ten nadpis jsem článku nedal já. Mluvil jsem o ochlokracii, to není jen lůza, ale i dav.“ Pořad je navíc natáčen několik týdnů dopředu, souběh rozhlasové glosy s odborářskou demonstrací tak byl spíše dílem náhody.  V únoru 2018 byl do Vatikánu odeslán dopis, v němž skupina českých katolíků pod vedením aktivisty Jana Bierhanzla požádala papeže Františka, aby Dukovi po jeho povinné rezignaci neprodlužoval mandát coby arcibiskupovi pražskému. O něco později byl do Vatikánu odeslán podpůrný dopis Miloše Zemana, který napsal jako soukromá osoba, a v němž dokládá Dukovy osobnostní kvality.  Duka bývá kritizován zejména od mladších věřících i za příklon k některým českým politikům. Blízké vztahy měl k bývalému prezidentu Václavu Klausovi a dobře vychází s prezidentem Milošem Zemanem. Jako jeden z mála katolických kleriků mu blahopřál k jeho znovuzvolení. V listopadu 2015 v Lánech dokonce za něj odsloužil mši; v reakci na to pak zaslalo Dukovi několik desítek občanů kritický otevřený dopis. Kritiku si vysloužila i jeho slova na adresu uprchlíků, kromě toho bývá kritizován za své postoje i LGBT komunitou.

Divadelní inscenace.

Festival Divadelní svět Brno 2018 uvedl koncem května kontroverzní hry „Naše násilí a vaše násilí“ a „Prokletí“ chorvatsko-bosenského režiséra Olivera Frljiće. Ty se dle Duky hrubě dotkly jeho práv, zaručených Listinou práv a svobod: V "Našem násilí" je scéna s Ježíšem znásilňujícím muslimskou ženu, kdežto v "Prokletí" (již dříve Dukou označeném coby "hnus") figuruje socha s vizáží papeže Jana Pavla II. s erigovaným penisem. Kardinál proto zažaloval organizátora festivalu, Centrum experimentálního divadla a žádal od nich omluvu.
 Krajský soud v Brně potvrdil rozsudek městského soudu jako pravomocný s tím, že brněnská divadla se nemusejí omlouvat za uvedení kontroverzních her. Soudce Michal Ryška v odůvodnění rozhodnutí uvedl: "Umělecký projev používá specifické výrazové prostředky, používá symboliku, používá nadsázku, a pokud má potenciál přispívat k diskusi o otázkách veřejného zájmu, tak je právně přípustný i za cenu jisté oběti na náboženském sentimentu části věřících osob, a víra a tolerance věřících by měly být v rámci demokratické společnosti natolik pevné, aby toto unesli."
 Dominik Duka v pořadu Partie na TV Prima kauzu okomentoval slovy, „rozsudek, který padl, je rozsudek hodný justice bývalého socialistického tábora, nikoli demokratického státu.“ „Česko se dostává zpět do totalitního myšlení a do doby, kdy u nás byli křesťané a církev pronásledováni a utlačováni.“
 Soudce Michal Ryška následně v deníku Právo reagoval, že „kardinál se nemůže stavět do pozice veřejného žalobce pod maskou ochrany svých osobních práv“ a „demokracie není teokracie a že tolerance a víra věřících musí být v demokratické společnosti natolik silné, aby unesly uměleckou nadsázku. Tím spíš to platí pro osobu veřejnou, jakou je i kardinál, která má z titulu své funkce zajištěn široký přístup do médií a veřejného prostoru, kde může vést polemiku.“
 Dominik Duka už oznámil, že ve sporu podá dovolání a nebude váhat obrátit se ani na Evropský soud pro lidská práva.

Trestní oznámení.

V září roku 2019 bylo jednou z obětí (označovanou jako Patrik R.) podáno trestní oznámení na Dominika Duku za nadržování pachatelům sexuálního násilí, kteří se této činnosti dopouštěli v dominikánském řádu, jejž Duka v té době vedl. Podle právníka Patrika R. Daniela Bartoně měl Duka „v dominikánském řádu a potom i na dalších místech pomáhat unikat pachatelům sexuálních deliktů trestnímu stíhání“. Dukův mluvčí Romuald Štěpán Rob uvedl, že „kardinál je plně připraven spolupracovat s orgány činnými v trestním řízení.“ Duka uvedl, že oba dotyčné tehdy konfrontoval a vyslechl, považoval však situaci za patovou. Dotyčný duchovní byl v 90. letech 20. století vysvěcen na kněze, po dalších obviněních ze sexuálního zneužívání byl v roce 2006 souzen církevním soudem, jehož verdiktu se však nedočkal, neboť v roce 2007 zemřel. Kardinál Duka uvedl, že mezi jím řešeným případem a počátkem soudu uplynulo 12 let. Podle jeho názoru neměl být nikdy vysvěcen na kněze, přesto Patrika R. opakovaně odmítl přijmout a tuto záležitost s ním po letech osobně řešit.

Dominik kardinál Duka (občanským jménem Jaroslav Václav Duka; narozen 26. dubna 1943 Hradec Králové) je dominikánský duchovní, 36. arcibiskup pražský, 24. primas český (jmenován 13. února 2010) a kardinál.

Dominik Jaroslav Duka (born 26 April 1943) is a Czech cardinal, who is the 36th Archbishop of Prague and a cardinal of the Roman Catholic Church. He previously served as Bishop of Hradec Králové.


Život.

Augustino politické manželství bylo nešťastné. Augusta a Vilém spolu měli časté konflikty, což vedlo k agresivním střetům. V roce 1806 bylo Hesensko obsazeno Francií. Tou dobou byla Augusta s dětmi v Berlíně, a když Napoleonova armáda dorazila k Berlínu, musela zde Augusta kvůli svému těhotenství zůstat. Napoleon dal stráže kolem jejího domu a vydal rozkaz, že nesmí být zneklidněna. Hesensko i Prusko bylo obsazeno a rodina byla v Exilu, takže Augustě chyběly peníze, a tak po porodu požádala o setkání s Napoleonem. Objevila se před ním s novorozenětem v náruči a s jedním ze svých dětí za ruku a požádala ho o příspěvek. Napoleon jí ho udělil.  Po narození posledního dítěte v roce 1806 byl vztah mezi Augustou a Vilémem neoficiálně ukončen a v roce 1815 souhlasili s oddělením domácností. Auguata žila v paláci Schoenfeld, kde se stala proslulou salonistkou a centrem romantického "Schoenfelder-circle", kam patřil Ludwig Hassenpflug, Joseph von Radowitz bratři Grimmové, a Vilém žil v jiné rezidenci s Emilií Ortlöppovou. Augusta uzavřela svůj salon v roce 1823 a v letech 1826 až 1831 žila v Haagu, Koblenzi, Bonnu a Fuldě. Do Kasselu se vrátila v roce 1831. augusta byla považována za dovednou malířku.

Manželství a potomci.

13. února 1797 se Augusta v Berlíně provdala za prince Viléma Hesensko-Kasselského, nejstaršího syna lantkraběte Viléma IX. Hesensko-Kasselského. V roce 1803 bylo lantkrabství povýšeno na hesenské kurfiřtství a princ Vilém se stal v roce 1821 Vilémem II. Hesenským. Krátce po Augustině smrti se Vilém oženil se svou dlouhodobou milenkou, Emilií Ortlöppovou, hraběnkou z Reichenbach-Lessonitz, se kterou měl dalších osm dětí.  Augusta měla s Vilémem šest dětíː

Augusta Pruská (1. května 1780 Postupim – 19. února 1841 Kassel) byla německou salonistkou a hesenskou kurfiřtkou. Narodila se jako dcera Fridricha Viléma II. a jeho druhé manželky Frederiky Luisy Hesensko-Darmstadtské. Byla první manželkou Viléma II. Hesenského a talentovanou malířkou.

Princess Augusta of Prussia (Christine Friederike Auguste; 1 May 1780 – 19 February 1841) was a German salonist, painter, and Electress consort of Hesse by marriage to William II, Elector of Hesse. She was the third daughter and fifth child of Frederick William II of Prussia and Frederika Louisa of Hesse-Darmstadt.


Wilhelmina of Prussia, Princess of Orange

Biografie.

Původ, mládí.

Vilemína se narodila jako třetí dítě (jediná dcera) ze čtyř potomků pruského prince Augusta Viléma (1722–1758) (druhého syna pruského krále Fridricha Viléma I.) a jeho manželky Luisy Amálie Brunšvicko-Wolfenbüttelské.

Manželství, potomci.

4. října roku 1767 se v Berlíně provdala za nizozemského místodržitele Viléma V. Oranžského. Toto manželské spojení bylo dojednáno z podnětu strýce Vilemíny, pruského krále Fridricha II. Z manželství vzešlo pět potomků, první syn však zemřel den po narození a třetí dítě se narodilo předčasně mrtvé; dospělosti se dožili dcera a dva synové:

Politické aktivity.

Vilemína byla velmi inteligentní žena se značnými politickými ambicemi. Se svým strýcem, pruským králem Fridrichem Velikým, jehož byla oblíbenkyní, vedla čilou korespondenci s politickým zaměřením. Opírajíc se o jeho rady, dosáhla v Nizozemí politického vlivu.  Vilém V. Oranžský se dostal po roce 1781 do politického konfliktu s vlasteneckým hnutím ("Patrioti". Tyto demokratické síly zmohutněly po pro Holandsko neúspěšném konci Čtvrté anglo-holandské války (1780–1784) a Vilém byl jako generální velitel provincie sesazen - v roce 1785 byl přinucen opustit Haag a žádán o abdikaci;Vilemína ho přesvědčila, aby tak neučinil. V roce 1787 vypukla v Holandsku revoluce a Vilém přesídlil s dvorem do Guelders, provincie vzdálené od centra státu. Vilemína se v červenci roku 1787 vydala na provokativní cestu z Nimwegen, sídla oranžského dvora, do Haagu, její dřívější rezidence v Holandsku, aby zde sebrala dohromady své přívržence. V blízkosti Goudy jí byla cesta zatarasena. Princezna byla po krátkém uvěznění poslána zpět, poté co jí jeden z důstojníků, aniž by smekl klobouk, nabídl pivo a tabák. Vilemína žádala o zadostiučinění u svého bratra Fridricha Viléma II., jenž její potupu přijal za svou a vzal ji jako záminku pro diplomatické ultimátum Pruska vůči Holandsku. Když se Holansko zdráhalo, bylo 13. září roku 1787 obsazeno armádou o síle 20 000 mužů a moc oranžských místodržitelů byla opět nastolena. "Patrioti" prchli do Francie, kam se dostali právě ve vypjaté době počátku Velké francouzské revoluce, když byl svržen z trůnu král Ludvík XVI.  Vilemína povolala do funkce "Raadspensionaris" (Velký penzionář, obdoba regenta) schopného "Laurense Pietere van de Spiegela" a snažila se znovu o politický vliv. V roce 1795 se však podporováni Francií vrátili z Paříže "Patrioti" bojovat ve vlasti; panovníkem v Holandsku se jako král stal Napoleonův bratr Ludvík Bonaparte. Místodržitelský pár byl Francouzi v lednu 1795 vypuzen a uchýlil se do exilu do Anglie ke svému spojenci, bratranci Jiřímu III. Žili potom střídavě v Kew, Nassau a Braunschweigu, kde Vilém V. roku 1806 zemřel. Vilemína se po Napoleonově porážce v roce 1813 vrátila zpět do Nizozemí a dožila se toho, že roku 1815 byl její syn Vilém provolán nizozemským králem.

Smrt.

Vilemína zemřela 9. června roku 1820 ve věku 69 let. Pochována byla v Královské hrobce v Nieuwe Kerk v Delftu.

Frederika Žofie Vilemína Pruská (německy "Friederike Sophie Wilhelmine Prinzessin von Preußen"; (7. srpna 1751, Berlín – 9. června 1820, palác Het Loo, Apeldoorn) byla rodem pruská princezna a sňatkem manželka Viléma V. Oranžského (1748–1806), nizozemského místodržitele.

Princess Wilhelmina of Prussia ("Frederika Sophia Wilhelmina"; 7 August 1751 in Berlin – 9 June 1820 in Het Loo) was the consort of William V of Orange and the de facto leader of the dynastic party and counter-revolution in the Netherlands. She was the daughter of Prince Augustus William of Prussia and Luise of Brunswick-Wolfenbüttel. Wilhelmina was the longest-serving Princess consort of Orange.


Historie.

Provoz na lince D začal v roce 1987, když byla otevřena severní větev "Châtelet - Les Halles" ↔ Villiers-le-Bel. Do roku 1990 byla postupně prodlužována až do Orry-la-Ville a Creil, čímž byla tato větev dokončena.  V roce 1995 byl dokončen podzemní tunel v úseku "Châtelet - Les Halles" - Gare de Lyon a mohlo následovat prodloužení linky směrem na jih.

Charakteristika.

V Paříži se linka D v úseku "Gare du Nord" ↔ "Châtelet – Les Halles" dělí o tunel s linkou B. Ze "Châtelet – Les Halles" do "Gare de Lyon" pokračuje společným tunelem s linkou A. To vede během dopravních špiček k problémům a vyžaduje každodenní logistické výkony.  Odtud pokračuje po pravém břehu Seiny do stanice Villeneuve-Saint-Georges, kde se rozdělí. Větev D2 pokračuje přes Brunoy a Lieusaint - Moissy do Melunu. Větve D4 a D6 společně vedou přes Juvisy-sur-Orge, kde lze přestoupit na RER C. Za Viry-Châtillon se větve rozdělují - D6 pokračuje přes Évry do Corbeil-Essonnes, kde končí a D4 vede přes Orangis - Bois de l'Épine rovněž do Corbeil-Essonnes a poté dále do Malesherbes. V Corbeil-Essonnes odbočuje rovněž jedna linka do Melunu, která však není součástí sítě RER.  Severně od Paříže vede linka kolem Národního stadionu a přes město Saint-Denis. V Orry-la-Ville-Coye končí hlavní větev D1, po ní pokračuje větev D3 do Creil, která má ale mnohem méně cestujících. Tato část se již nachází mimo pásmo integrované dopravy.

Další rozvoj.

Počítá se s prodloužením tratě na sever do města Goussainville, čímž by vznikla větev D7.

Názvy vlaků.

Vlaky RER nemají čísla, ale jsou rozlišovány jmény, skládajícími se ze čtyř písmen. Každá konečná stanice má přiřazené vlastní písmeno, kterým začíná název vlaku. Od 14. prosince 2008 byl tento systém zdokonalen tak, že i další písmena mají svůj význam a charakterizují danou linku. Rozlišení jednotlivých stanic a charakteristik je následující:

RER D je označení jedné z pěti tras příměstské železnice RER v Paříži a regionu Île-de-France. V systému MHD je značena zelenou barvou. Vede severo-jižním směrem přes centrum Paříže, kde má zastávky v uzlových železničních bodech Gare du Nord a Gare de Lyon a v centrální přestupní stanici Châtelet - Les Halles. Linka se člení do několika větví, přičemž konečné stanice na severu mají lichá čísla a konečné stanice na jihu čísla sudá. Trasa je dlouhá 197 km, má 59 stanic v 70 městech a obcích a ročně přepraví 145 miliónů cestujících, což ji řadí v rámci RER na třetí místo. Linku provozuje společnost SNCF. Nejvzdálenější stanice na jihu a severu se nacházejí již mimo zóny zdejší integrované dopravy.

The RER D is one of five RER lines serving Paris, France. It connects Orry-la-Ville and Creil in the north to Melun, Corbeil-Essonnes and Malesherbes in the south, passing through the heart of Paris.


Životopis.

Mládí.

Ivan Kaljajev se narodil ve Varšavě do rodiny ruského policejního inspektora a polské matky.  Roku 1898 začal navštěvovat Petrohradskou univerzitu, ale brzy se účastnil studentských protestů, načež byl uvězněn, vyhnán z univerzity a poslán do exilu v Dněpropetrovsku. Po návratu se pokoušel dostat zpátky na univerzitu, ale kvůli jeho politickým aktivitám neuspěl.

Revoluční činnost.

V roce 1901 se Kaljajev připojil k Ruské sociálně demokratické dělnické straně, ale brzy se s ní rozešel, připadalo mu, že se v ní moc hovoří a málo dělá.  Poté odešel do Lvova, kde se vzdělával na tamní univerzitě a kde potkal mnoho ruských vystěhovaleckých revolucionářů. Brzy odjel Kaljajev do Berlína, kde byl zatčen za propagaci revolučních knih a vydán do Ruska. Po krátkém vězení ve Varšavě byl Kaljajev deportován do Jaroslavlu.  Ve vyhnanství v Jaroslavlu vstoupil Kaljajev do strany socialistů-revolucionářů a spřátelil se se spisovateli Borisem Savinkovem a Alexejem Remizovem (se Savinkovem již dříve chodil na univerzitu), a rozhodl se věnovat svůj život revolučním akcím. V té době se Kaljajev, přesvědčil, že jen politický teror je způsob, jak prosazovat své myšlenky. Později se setkal s kolegou Jevno Azefem, kterému řekl, že bude vykonávat politické atentáty, dokonce za cenu vlastního života.

Atentát na Sergeje Alexandroviče.

Kaljajev se účastnil vraždy ministra vnitra Vjačeslava von Pleveho, ačkoli Pleve byl zabit jiným eserem Jegorem Sozonovem. Poté Kaljajev plánoval vraždu velkovévody Sergeje Alexandroviče.  Atentát byl naplánovaný na 15. února 1905. Toho dne jel velkovévoda navštívit Bolšoj těatr, kde se měl zúčastnit shromažďování finančních prostředků pro červený kříž. Kaljajev měl zaútočit na vozidlo, jakmile se přiblíží k divadlu. Když vozidlo zastavilo u divadla, Kaljajev se napřahoval na hození bomby, těsně před hodem si ale všiml, že vedle velkovévody Sergeje sedí jeho manželka Jelizaveta Fjodorovna a bratr Pavel Alexandrovič. Jelikož Kaljajev chtěl zabít pouze velkovévodu, na poslední chvíli hod vzdal. Jevno Azef ten samý den Kaljajevovi vynadal za to, že nezabil nejen velkovévodu, ale ani jeho rodinu.  Atentát uskutečnil o dva dny později. Odpoledne 17. února projížděl Sergejův kočár Nikolskou bránou v Kremlu. Asi čtyři kroky od kočáru stál Kaljajev. Jakmile se kočár přiblížil, Kaljajev vykročil a hodil bombu s nitroglycerinem přímo do Sergejova klína, díky čemuž se Sergej při explozi doslova rozletěl na kusy. Při explozi zahynulo také několik místních svědků. Jak Kaljajev přiznal, domníval se, že také zemře. Tuto událost později vylíčil Savinkov ve své knize "Bílý kůň".  Kaljajev byl ihned zatčen. Několik dní po atentátu navštívila vdova Jelizaveta Fjodorovna Kaljajeva v jeho cele. Chtěla ho přesvědčit, aby se kál, aby ochránil svou duši, ale Kaljajev to odmítl. Byl odsouzen k trestu smrti a 23. května 1905 oběšen. Před popravou údajně odmítl políbit kříž.

Ivan Platonovič Kaljajev (rusky "Иван Платонович Каляев", 6. července 1877, Varšava, Ruské impérium – 23. května 1905, Petrohrad, Ruské impérium) byl ruský básník, člen strany socialistů-revolucionářů a vrah velkovévody Sergeje Alexandroviče.

Ivan Kalyayev (; 6 July 1877 – 23 May 1905) was a Russian poet, a member of the Socialist-Revolutionary Party. He is best known for his role in the assassination of Grand Duke Sergei Alexandrovich, which was an operation of the SR Combat Organization. Arrested at the scene, Kalyayev was convicted of murder and hanged.


Obsah díla.

První vydání z roku 1748 se sestávalo ze dvou knih, které obsahovaly tři tematické celky:  Jako základ Montesquieovi posloužilo jeho předchozí dílo Úvaha o příčinách velikosti a pádu Říma (francouzsky "Considérations sur les causes de la grandeur des Romains et de leur décadence"). Na rozdíl od křesťanského výkladu dějin (vůle boha) se snažil v úpadku starověkého Říma najít logické vysvětlení.  Montesquieu psal "O duchu zákonů" po dobu více než dvaceti let, mimo politologie pokryl i oblasti sociologie, antropologie, historie a formy práva a uváděl četné odkazy na historii (Starověký Řím) a citace z děl jiných filosofů (Johna Locka). Obecně v díle kritizuje francouzský absolutismus a naopak obhajuje především britský konstitucionalismus, rozdělení moci na tři složky, dále pak občanskou svobodu, možnost lidu upravovat ústavu, zrušení otroctví a názor, že neexistuje univerzálně ideální forma státu a při jejím výběru se musí zohlednit historie a geografická poloha země. Ve své klasifikaci vymezil tři základní formy státu - republiku, monarchii a despocii - při jejichž vzniku má být hlavním faktorem podnebí a historie (ostatní faktory jsou podružným důsledkem vývoje).  Montesquieu detailně porovnává formy vlády v Evropě a Asii, jejich předpoklady a důsledky. Zastával například názor, že čím větší území stát má, tím menší je pravděpodobnost, že bude udržitelnou republikou.

Dělba moci.

V této knize uvádí Montesquieu svou politologickou teorii rozdělení moci ve státě na tři složky: výkonnou, zákonodárnou a soudní. K stávajícímu názoru Johna Locka na nutnost rozdělení moci do dvou složek přidal i složku třetí, soudní moc. Soudní moc musí být k zajištění své funkčnosti nezávislá a výkonná moc musí být omezena zákony, které si nemůže schvalovat sama.  Montesquieova teorie měla v USA vliv na Otce zakladatele, ústavu Spojených států amerických a systém takzvaných "„brzd a protivah“", v Evropě na vývoj po roce 1848 (francouzská ústava z roku 1791), v Rusku na Kateřinu Velikou a mnoho dalších panovníků a filosofů po celém světě.

O duchu zákonů (francouzsky: "L'esprit des lois") je traktát zabývající se politologií a teorií dělby moci, nejznámější dílo francouzského filosofa Charlese Louise Montesquieua. Poprvé vyšlo roku 1748 v Ženevě za podpory šlechtičny Claudine Guérin de Tencin. V této době byla Montesquieova díla cenzurována, a proto byl donucen vydat jej anonymně. Roku 1750 zveřejnil v Anglii první vydání Thomas Nugent, ale už v roce 1751 byla kniha připsána na seznam zakázaných knih. Jedná se o jedno z nejdůležitějších politologických děl, jejichž obsah vešel do praxe.

John Raphael Quinn (March 28, 1929 – June 22, 2017) was an American prelate of the Roman Catholic Church. He was Archbishop of San Francisco from 1977 to 1995 and Archbishop of Oklahoma City from 1971 to 1977. He served as the president of the United States Conference of Catholic Bishops from 1977 to 1980.


Vývoj.

Firma Pfalz Flugzeugwerke byla založena se záměrem vyrábět licenční letouny jiných výrobců jako byly předválečné jednoplošníky Morane-Saulnier a po vyhlášení války pak letouny Roland D.I a D.II. Po příchodu Gehringera na pozici hlavního konstruktéra, firma zahájila vývoj vlastního stíhacího dvouplošníku. Gehringer získal vynikající zkušenosti u firmy Flugzeugbau Friedrichshafen, kde pracoval pod vedením diplomovaného inženýra Theodora Kobera a výsledek vývoje nového letounu byl velmi slibný. V dubnu 1917 firma dokonce předčasně ukončila výrobu zakázky na 100 kusů letounů Roland D.III (dokončeno 30) a začala s výrobou vlastní stíhačky.  Pfalz D.III byl nepochybně inspirován tehdejšími Rolandy, zejména skořepinovou konstrukcí trupu z překližky i jeho "rybím" tvarem. Potah byl tvořen dvěma vrstvami dýhy vinutými spirálovitě v protichůdném směru. Vinutí se provádělo na formě, která tvořila polovinu trupu, půlky se následně slepily a místa spojů překryly vrstvou tkaniny nasáklou lepidlem. Tato metoda stavby zvaná "Wickelrumpf" zaručovala vysokou pevnost a ladné tvary oproti tehdejším běžně používaným konstrukcím. Na druhou stranu byla výrobně pracná a náročná na kvalitu výroby i použitého materiálu. Nevýhodou takto vyrobeného skořepinového trupu byla tendence k zakřivení a kroucení při stárnutí materiálu, zejména při použití nedostatečně vyzrálého dřeva nebo při vysoké vlhkosti prostředí. Tyto problémy způsobovaly naklánění letounu do strany, což vedlo i k haváriím při přistáních.

Na frontě.

Prototyp byl zalétán v květnu 1917 a k operujícím jednotkám, především v Bavorsku, se první stroje dostaly v srpnu. I když významně výkonnější než rané konstrukce Rolandů, byl nový Pfalz považován za výkonově horší než letouny firmy Albatros D.III a D.V. Piloti kritizovali velké síly v řízení, nedostatečnou rychlost, výkon a nízkou stoupavost. Byl také náchylný k přetažení a pádu do vývrtky, ze které byl návrat k ustálenému letu velmi obtížný. Naproti tomu Britové, kteří testovali ukořistěný Pfalz D.III s číslem 4184/17, ocenili jeho manévrovací schopnosti a uváděli lepší reakce v řízení než u tehdejších Albatrosů.  Na rozdíl od Albatrosu měl Pfalz celkově pevnější konstrukci. Zatímco Albatrosy měly přetrvávající problémy s pevností dolního křídla a byly vlastním pilotům nebezpečné zejména při střemhlavém letu, Pfalzy s pevnou konstrukcí a dvojitými mezikřídelními vzpěrami (dva závěsy na horním i dolním křídle) v tomto letovém režimu bezpečně dosahovaly vysokých rychlostí. Piloti, kteří do té doby Albatrosy opěvovali pro jejich výkony, začali díky zmíněným vlastnostem dávat přednost Pfalzům. Ze stejného důvodu se také staly oblíbenými pro bezpečnější útoky na pozorovací balóny. Tyto útoky byly především prováděny střemhlavým letem z výšky, kdy byla žádoucí maximální rychlost letounu ve snaze rychle překvapit nepřátelskou obranu a maximálně snížit čas k obranné palbě.  Významnější připomínka pilotů, kteří nové Pfalzy používali byla ke kulometům, které byly vnořeny do trupu a jejich poloha znemožňovala opravy zaseknutí mechanizmu za letu. To vedlo k mírné úpravě ve variantě D.IIIa, kde byly kulomety přesunuty na horní kryt trupu. D.IIIa byl od svého předchůdce rozeznatelný také podle zvětšených VOP, měl navíc zkrácené zakončení dolních křídel ("wingtipů") a silnější motor Mercedes D.IIIa o výkonu 180 k (134 kW). K operačnímu nasazení se vylepšený D.IIIa dostal v listopadu 1917, koncem prosince jich na frontě sloužilo již 114. Koncem února 1918 u bojových jednotek na západní frontě létalo celkem 261 Pfalzů D.IIIa. Operoval u stíhacích letek Jasta 4, 10, 11, 16b, 18, 20, 21, 23, 24, 30, 32, 34b, 35, 46, 61, 64, 47, 77, 79 a u třech námořních polních stíhacích letek (Marine Feld Jagdstaffeln). Od jara roku 1918 se D.IIIa užívaly rovněž u pilotních škol. Například velitel Jagdgeschwader II, Rudolf Berthold, dával přednost užívání D.IIIa před letounem Albatros D.V, jimiž byla jeho eskadra vyzbrojena. Byla také vyrobena experimentální verze trojplošníku vycházející z typu D.III, ale vykazoval špatné letové výkony a tak bylo od dalšího vývoje upuštěno.  Celkem se vyrobilo 260 kusů D.III a 750 kusů D.IIIa. Poslední série D.IIIa byla určena pro Turecko, měla proto zvlášť upravené chladiče. V dubnu 1918 byla výroba obou typů ukončena, aby již výkonově nedostačující stíhačky ve výrobních halách nahradil jejich nový následovník Pfalz D.XII. V červnu 1918 bylo v operačním nasazení přibližně 430 strojů D.IIIa, v srpnu již jen 166 a při uzavření příměří přibližně 100.  12. června 1918 byl jeden Pfalz D.IIIa po přistání v neutrálním Holandsku internován a používalo jej pak holandské vojenské letectvo.

Pfalz D.III byl německý jednomístný stíhací dvouplošník používaný během první světové války především německými jednotkami Luftstreitkräfte. Jeho konstruktérem byl Rudolph Gehringer a vyráběl se u firmy Pfalz Flugzeugwerke. Nejvíce strojů bylo vyrobeno ve zdokonalené verzi D.IIIa.

The Pfalz D.III was a fighter aircraft used by the "Luftstreitkräfte" (Imperial German Air Service) during the First World War. The D.III was the first major original design from Pfalz Flugzeugwerke. Though generally considered inferior to contemporary Albatros and Fokker fighters, the D.III was widely used by the "Jagdstaffeln" from late 1917 to mid-1918. It continued to serve as a training aircraft until the end of the war.


Děj.

Po tom, co jsou kvůli své práci během 2. světové války britská zdravotní sestra Claire Randallová a její manžel Frank, profesor historie, odloučeni, vydají se na druhé líbánky do Inverness ve Skotsku, kde Frank pátrá po historii jeho rodiny, zatímco Claire sbírá léčivé rostliny poblíž menhirů na kopci Craigh na Dun. Najednou poblíž kamenů uslyší bzučivý zvuk a ona omdlí. Když se probere, čelí Frankovu předku Kapitánu Jacku Randallovi. Než ji kapitán stihne zatknout, je omráčen Skotem, který Claire přivede do své společnosti. Když se Skotové pokoušení napravit vykloubené rameno svého druha Jamieho, Claire využije svoje zkušenosti a napraví ho sama. Muži se představí jako členové klanu MacKenzie a Claire si musí přiznat, že přecestovala v čase do minulosti. Představí se proto jako anglická vdova, která cestuje do Francie, aby se setkala se svojí rodinou. Skotové jí ale neuvěří a vezmou ji do hradu Leoch, kde Claire hledá cestu, jak by se mohla vrátit do své doby.  Skotové vidí Claire jako "Sassenach" – Cizinku, která ignoruje kulturu skotské vysočiny. Její lékařské dovednosti si ovšem získají jejich respekt. Colum MacKenzie ji podezřívá, že je britskou špionkou, proto ji pošle se svým bratrem Dougalem sesbírat rentu a dary pro Jakobity. Na to dohlíží Ned Gowan, právník z Edinburghu, také patřící do klanu MacKenziů. Kapitán Randall požádá Dougala, aby mu přivedl Claire k výslechu. Aby ji od něj zachránil, Dougal jí poradí, aby se vdala za Jamieho, což také udělá. Rozdělená mezi svoje pouto k Jamiemu a myšlenkami na Franka se Claire pokusí vrátit se na Craigh na Dun. Když se jí to nepodaří, přijme svoji roli hradní léčitelky, v níž se seznámí s Geilis Duncanovou – ženou místního úředníka, která sdílí její lásku k medicíně. Když je pak Jamie pryč, obě jsou obviněny z čarodějnictví, ale Jamie se včas vrátí, aby Claire zachránil. Těsně před útěkem si Claire uvědomí, že Geilis je také z budoucnosti, když uvidí na její ruce jizvu po očkování. Geilis si uvědomí totéž.  Claire se stále potýká se svými dilematem, a tak ji Jamie vezme na Craigh na Dun. Když jí umožní rozhodnout se, jestli chce zůstat s ním nebo se vrátit k Frankovi, Claire zůstane a Jamie ji vezme k sobě domů na Lallybroch, kde žijí šťastně a poklidně s Jamieho sestrou Jenny a jejím manželem Ianem. Jamie je však stále uprchlíkem z armády. Přesto si nárokuje svůj titul pána Lallybrochu, dokud ho jeden z jeho poddaných nezradí a on je poslán do Wentworthského vězení, které je pod velením kapitána Randalla. Claire se ho za pomoci jeho klanu pokusí osvobodit, ale Randall ji chytí a hrozí, že ji znásilní. Jamie se nabídne na její místo a Randall pošle Claire do lesa mimo hrad. Claire Randallovi pohrozí, že je čarodějnice a předpovídá mu, že po svatbě se stane otcem dítěte, které ale nikdy neuvidí. Claire se pak ujme sir Marcus MacRannoch, bývalý nápadník Jamieho matky. Zatímco jeho muži rozptýlí stráže ve vězení, MacKenziovi muži vpustí dovnitř stádo dobytka, který stráže udupe. Zachrání Jamieho, který byl Randallem psychicky i sexuálně mučen a vezmou ho do MacRannochova sídla, kde Claire ošetří nejhorší z jeho zranění. Když je Jamie schopný, utečou spolu s jeho kmotrem Murtaghem do kláštera svaté Anny ve Francii, kde žije Jamieho strýček Abbot. Tam Jamie zažívá nesnesitelné muka. Jeho zranění jsou vážná, pravou ruku má zdeformovanou a po psychické stránce na tom taky není zrovna nejlépe. Avšak Claire se nevzdá a za každou cenu chce svého manžela zachránit, což se ji nakonec povede. Brzy na to je Claire poprvé těhotná.

Vývoj a inspirace.

Diana Gabaldon měla v plánu napsat historický román, ale neměla konkrétní nápad, dokud neshlédla The War Games a klasiku Doctor Who na PBS. Zaujala ji postava Jamieho McCrimmona, mladého Skota z roku 1756, kterého ztvárnil Frazer Hines. Obrázek mladého muže v kiltu jí zůstal v mysli, a tak se rozhodla svůj román situovat do 18. století ve Skotsku.  Jejím původním záměrem bylo napsat tradiční historický román, ale když začala vytvářet postavu Claire, řekla, že její postava "okamžitě převzala příběh a do všeho vnesla chytrácké moderní poznámky." Gabaldon se rozhodla vnést do svého příběhu postavu moderní ženy a až později vymyslela, jak se dostala do 18. století.

Přijetí a ocenění.

Publishers Weekly o Cizince řekl: "Pohlcující a hřejivé, tahle první kniha evokuje zemi a tradice Skotska, její postavy jsou realistické, divoké a sympatické." Román v roce 1991 vyhrál cenu Romance Writers of America ́s RITA.

Televizní seriál.

V červnu 2013 si televizní stanice Starz objednala 16 epizod televizní adaptace, jejíž produkce začala v říjnu 2013 ve Skotsku. V USA měl seriál premiéru 9. srpna 2014. Vzápětí byla oznámena také druhá řada.

Další adaptace.

V roce 2010 adaptovala Gabaldon první třetinu Cizinky do grafického románu, ilustrovaného Hoangem Nguyenem. V tom samém roce bylo vydáno 14 písní inspirovaných románem s názvem.

Cizinka je první ze série osmi historických multižánrových románů od Diany Gabaldon. Byla vydána v roce 1991 a zaměřuje se na zdravotní sestru Claire Randallovou z 20. století, která cestuje v čase do 18. století ve Skotsku, kde zažívá dobrodružství a nachází lásku v podobě temperamentního Jamese Frasera. V sérii Cizinka se prolíná hned několik žánrů od historické fikce, romance, dobrodružství až po science fiction a fantasy. Cizinka vyhrála cenu Romance Writers of America ́s RITA za nejlepší romanci roku 1991. 9. srpna 2014 měla premiéru televizní adaptace tohoto románu.

Outlander (published in the United Kingdom as Cross Stitch) is the first in a series of eight historical multi-genre novels by Diana Gabaldon. Published in 1991, it focuses on the Second World War-era nurse Claire Randall, who travels through time to 18th century Scotland and finds adventure and romance with the dashing Jamie Fraser. A mix of several genres, the "Outlander" series has elements of historical fiction, romance, adventure and fantasy. With 25 million copies sold, "Outlander" is one of the best-selling book series of all time. "Outlander" won the Romance Writers of America's RITA Award for Best Romance of 1991. A television adaptation of the "Outlander" series premiered on Starz in the US on August 9, 2014.


Historie.

Aqua Marcia byl zbudován v letech 144–140 př. Kr. praetorem Quintem Marciem Rexem (předkem Julia Caesara), po kterém byl také pojmenován. Sledoval trasu Via Tiburtina do Říma a do města vstupoval v jeho východní části u Porta Tiburtina. Akvadukt byl známý svou studenou a čistou vodou.  Většina stavby byla zaplacena díky kořisti z plenění města Korint v roce 146 př. Kr. a ze zničení Kartága na konci Třetí punské války, které proběhlo ve stejném roce. Voda zajišťovaná tímto akvaduktem byla důležitou složkou, umožňující vývoj Říma, který byl na svou dobu obrovskou aglomerací.  Zdroje akvaduktu se nacházely poblíž dnešních měst Arsoli a Agosta ve více než 91 km vzdáleném údolí řeky Anio. Toto umístění v kopcích východně od města bylo vybráno i pro další aukvdaukty jakými byly Anio Vetus, Anio Novus a Aqua Claudia. Stejný zdroj vody je používán i pro dnešní akvadukt.  Aqua Marcia dodával vodu na nejmenší ze sedmi římských pahorků Viminál a následně do čtvrti Caelius, na pahorek Aventin, Palatin a Kapitol. Přivedení vody na pahorek Kapitol vyvolalo jistou kontroverzi, neboť tradicionisté upozorňovali na pasáž v Sibylině knize, která před přivedením vody na Kapitol varovala.  V roce 33 př. Kr. byl akvadukt opraven Agrippou a později znovu Augustem, což dokazuje záznam,který byl později vytvořený na oblouku Porta Tiburtina. Augustus také zdrojnici rozšířil jejím připojením na další zdroj – Aqua Augusta, čímž zdvojnásobil propustnost. Většina vody byla odčerpávána soukromými obyvateli města k jejich vlastnímu užití, takže v Neronově době byl akvadukt téměř kompletně využit. Zdrojnice byla opět rozšířena pozdějšími císaři. V době kdy Frontinius měřil městské akvadukty, tedy asi v roce 97, Aqua Marcia byl schopen dodávat 187 600 000 litrů vody denně (tedy více než 2171 litrů za vteřinu). Byl to druhý největší akvadukt v Římě.

Aqua Marcia byl nejdelší z 11 akvaduktů zásobujících vodou antický Řím. Stále funkční akvadukt Acqua Felice pocházející z roku 1586 na mnoha úsecích kopíruje trasu někdejšího Aqua Marcia.

The Aqua Marcia () is one of the longest of the eleven aqueducts that supplied the city of Rome. The aqueduct was built between 144–140 BC, during the Roman Republic. The still-functioning Acqua Felice from 1586 runs on long stretches along the route of the Aqua Marcia.


Kariéra.

Pocházel z rodu Douglasů, ale jeho otec William Douglas, 1. hrabě ze Selkirku (1634-1694), po sňatku s Anne Hamilton, 3. vévodkyní z Hamiltonu, přijal jméno Hamilton. Studoval na univerzitě v Glasgow, poté absolvoval kavalírskou cestu po Evropě, po návratu vstoupil do dvorských služeb, byl komořím Karla II. a Jakuba II. (1679-1688). V letech 1683-1685 a 1686 byl vyslancem ve Francii, v roce 1687 byl jmenován rytířem Bodlákového řádu, za vlády Jakuba II. byl krátce správcem královského šatníku ("Master of the Great Wardrobe", 1688-1689). Po pádu Jakuba II. odmítl přijmout vládu Viléma Oranžského a byl vězněn v Toweru. Po otci nezdědil žádné tituly, protože byl předurčen především jako dědic matky. Po její rezignaci v roce 1698 převzal celou titulaturu vymřelého rodu Hamiltonů a stal se čtvrtým vévodou z Hamiltonu. V roce 1699 byl znovu jmenován královským komořím. Souběžně sloužil v armádě, v roce 1685 byl jmenován plukovníkem, později dosáhl hodnosti generálporučíka (1693).  Vrcholu kariéry dosáhl za vlády královny Anny, kdy se stal reprezentantem skotských peerů ve Sněmovně lordů (1708-1712), i když jej angličtí peerové na jednání Horní sněmovny nechtěli vpustit. V roce 1710 byl jmenován členem Tajné rady, byl též místodržitelem v hrabství Lancashire (1710-1712). V roce 1711 obdržel britský titul vévody z Brandonu vycházející ze spříznění s vymřelou větví rodu Gerardů, v roce 1712 získal Podvazkový řád. V srpnu 1712 byl znovu jmenován vyslancem ve Francii, kam ale již nestihl odjet. Téhož roku se jako generální polní zbrojmistr ("Master General of the Ordnance") stal členem britské vlády.  Souboj mezi vévodou z Hamiltonu a 4. baronem Mohunem byl vyústěním dlouholetých majetkových sporů plynoucích ze závěti 2. hraběte z Macclesfieldu. Ten zemřel v roce 1701 a ve své závěti opomněl jak svého bratra, tak i sestry, a majetek odkázal 4. baronu Mohunovi, který byl manželem jedné z jeho neteří. Příbuzní vyloučení ze závěti se ji pochopitelně snažili soudně změnit, po smrti 3. hraběte z Macclesfieldu pokračoval v justičním sporu vévoda z Hamiltonu, který byl ve vztahu k 2. hraběti z Macclesfieldu v identickém příbuzenském vztahu jako baron Mohun. Vévoda Hamilton soudní spor nakonec vyhrál, ale nepřátelství mezi ním a baronem Mohunem přetrvávalo a nakonec vyústilo v souboj, který se odehrál 15. listopadu 1712 v londýnském Hyde Parku. I když výzva k souboji vycházela ze soukromého sporu o dědictví, měla i politické pozadí. Baron Mohun patřil ke straně whigů a stoupencům vévody Marlborougha, zatímco vévoda Hamilton inklinoval k toryům a jako čerstvě jmenovaný vyslanec ve Francii měl za úkol vyjednat mírové podmínky v závěru války o španělské dědictví. Oba duelanti v souboji zemřeli. Jejich sekundanti plukovník John Hamilton a generál George Macartney se souboje aktivně zúčastnili a oba byli obviněni z účasti na vraždě. Zatímco John Hamilton byl odsouzen a uvězněn, George Macartney před trestem uprchl do Německa.

Rodina.

Poprvé byl ženatý s Anne Spencerovou (1666-1690), dcerou ministra Roberta Spencera, 2. hraběte ze Sunderlandu, po její smrti se podruhé oženil s Elizabeth Gerardovou (1680-1743), neteří a dědičkou 2. hraběte z Macclesfieldu. Z druhého manželství měl sedm dětí, nejstarší syn, James Hamilton, 5. vévoda z Hamiltonu (1703-1743), původně sympatizoval s jakobity, ale později vstoupil do služeb Jiřího II. Druhorozený syn, lord William Hamilton (1706-1734), byl krátce členem Dolní sněmovny. Nejmladší syn, lord Anne Hamilton (1709-1748), sloužil v armádě a z jeho potomstva pochází současná linie vévodů z Hamiltonu. Mimoto 4. vévoda z Hamiltonu udržoval nemanželský poměr s Barbarou Fitzroyovou (1677-1737), dcerou Karla II. Z jejich vztahu pocházel nelegitimní syn Charles Hamilton (1691-1754), který žil ve Francii.  Vysokého postavení dosáhli také mladší bratři 4. vévody z Hamiltonu. Charles Hamilton, 2. hrabě ze Selkirku (1663-1739), sloužil v armádě, zastával funkce u dvora a vysoké posty ve Skotsku. John Hamilton, 1. hrabě z Ruglenu (1665-1744), působil také ve státních úřadech ve správě Skotska, nejmladší z bratrů lord Archibald Hamilton (1673-1754) byl dlouholetým poslancem Dolní sněmovny a guvernérem na Jamajce. Nejvýznamnějším z bratrů vévody z Hamiltonu se stal George Hamilton, 1. hrabě z Orkney (1666-1737), který v armádě dosáhl hodnosti polního maršála.

James Hamilton, 4. vévoda z Hamiltonu ("James Hamilton, 4th Duke of Hamilton, 1st Duke of Brandon, 4th Marquess of Clydesdale, 4th Earl of Arran, 3rd Earl of Lanark, 4th Baron Aven and Innerdale, 3rd Baron Machanshire and Polmont, 1st Baron of Dutton") (11. dubna 1658, Hamilton Palace, Skotsko – 15. listopadu 1712, Londýn, Anglie) byl skotský šlechtic z významného rodu Hamiltonů. Uplatnil se v armádě, diplomacii a u dvora, od roku 1698 užíval titul vévody z Hamiltonu a byl rytířem Podvazkového řádu. Zahynul v souboji, který byl vyústěním dlouholetého příbuzenského sporu o dědictví.

Lieutenant General James Hamilton, 4th Duke of Hamilton and 1st Duke of Brandon (11 April 1658 – 15 November 1712) was a Scottish nobleman, the Premier Peer of Scotland, and Keeper of the Palace of Holyroodhouse. He was a Master of the Great Wardrobe, Master-General of the Ordnance, Ambassador, and Colonel-in-Chief of his regiment. Hamilton was a major investor in the failed Darien Scheme, which cost many of Scotland's ruling class their fortunes, and he played a leading role in the events leading up to the Act of Union in 1707. He died on 15 November 1712 as the result of a celebrated duel in Hyde Park, Westminster, with Charles Mohun, 4th Baron Mohun, over a disputed inheritance.


Historie.

Saint-Martin-des-Champs vzešel z klášterní komunity založené v 8. století za hradbami města. V roce 1060 byl klášter za vlády Jindřicha I. (a jeho manželky Anny Kievské) vzat pod ochranu královské moci a reorganizován. Roku 1079 byl klášter přeměněn na převorství kláštera Cluny.  Kolem kláštera se rozvíjela stejnojmenná čtvrť, která se v době stavby městských hradeb za Filipa II. Augusta v letech 1190-1210 nacházela stále za městem. Teprve městské hradby budované za Étienna Marcela od roku 1356 ji zahrnuly do města.  Kostel byl vybudován ve 12. a 13. století. Apsida se datuje do 30. let 12. století, gotický refektář vybudoval kolem roku 1235 Pierre de Montreuil, architekt Sainte Chapelle.  Po zrušení kláštera za Francouzské revoluce v roce 1798 zde byla umístěna Conservatoire national des arts et métiers (Národní konzervatoř umění a řemesel), jejíž současné sídlo vybudoval v roce 1845 architekt Léon Vaudoyer, a v kostele vzniklo Musée des arts et métiers a v refektáři školní knihovna.

Architektura.

V architektuře kostela se mísí románské a gotické prvky. Nejstarší částí kostela je chór pocházející z druhé čtvrtiny 12. století. Je považován za přechod od románského slohu ke gotice a je proto důležitou stavbou v dějinách francouzské architektury.  Chórový ochoz má ještě křížovou románskou klenbu, která je ale doplněna raně gotickými žebry kaplí. Tento první pokus o vzájemné spojení ambitu a kaplí ukazuje na odklon od románského slohu, který ambit a kaple vždy striktně odděloval. Tím byl poprvé použit způsob, který se stal následně vzorem při stavbě katedrály Notre-Dame jako definitivní podoba gotiky. Při stavbě kostela Saint-Martin-des-Champs se nebyli stavitelé ještě jistí při využívání nových forem. Ze 13. století pochází jednoduchá hlavní loď. Refektář je dvoulodní gotická stavba.

Současné využití.

Dnes je v kostele expozice technického muzea. Hlavní loď tvoří výstavní sál pod názvem "Pantheon umění". Jsou zde vystaveny exponáty představující vývoj v technice jako plynový motor Étienna Lenoira nebo první parní autobus, který vytvořil Amédée Bollée. Rovněž je zde umístěno originální Foucaultovo kyvadlo.  Refektář není návštěvníkům muzea volně přístupný, neboť knihovna v něm umístěná slouží konzervatoři.

Klášter Saint-Martin-des-Champs (neboli "svatého Martina v polích") je zaniklé benediktinské převorství v Paříži v dnešním 3. obvodu v ulici Rue Saint-Martin. Jeho název pochází z původního umístění na severu od Paříže v polích podél staré římské cesty do Soissons. Během Velké francouzské revoluce byl klášter zrušen, takže se z něj dochoval pouze kostel vybudovaný ve 12. a 13. století a refektář. Dnes jsou v majetku uměleckoprůmyslové školy Conservatoire national des arts et métiers, která v kostele zřídila Musée des arts et métiers a refektář využívá jako svou knihovnu.

The Priory of Saint-Martin-des-Champs was an influential monastery established in what is now the city of Paris, France. Its surviving buildings are considered treasures of Medieval architecture in the city.


Dějiny opatství Svatého Viktora.

Zakladatelem opatství Svatého Viktora byl Vilém z Champeaux, žák Anselma z Laonu, který se v roce 1108 zřekl veřejného a školního života a odtáhl se do poustevny v lesích pod horou sv. Jenovéfy poblíž Notre-Dame. Zanedlouho se za ním dostavili společníci, s nimiž v roce 1113 založil nové opatství. Dal se svými přáteli i žáky přemluvit, aby se opět vrátil k vyučování, nicméně opatství se nikdy nestalo velkým centrem veřejné výuky a tamější mistři se omezovali na učení svých vlastních členů. Klášter víc odpovídal benediktinskému kontemplativnímu vzoru než augustiniánskému standardu oné doby.  Vilém byl v roce založení opatství jmenován biskupem v Chalons a vedení komunity přešlo do rukou jejího nového opata, dřívějšího převora Gilduina.  Klášter udržoval úzké styky jak s Bernardem a jeho cisterciáky, tak s Anglií. Na mnoha místech ve Francii i Anglii vznikla samostatná opatství, vázaná ke svému mateřskému domu dceřinou úctou. Čilá korespondence putovala mezi Anglií a Svatým Viktorem i za sporu mezi anglickým králem a Tomášem Becketem, v němž kanovníci ze Svatého Viktora hájili práva canterburského arcibiskupa.  V roce 1162, kdy se převorem stal druhý nejznámější z kanovníků ze Svatého Viktora Richard, byl současně opatem zvolen Ernisius. Ten přivedl opatství na pokraj finanční zkázy a jeho neblahé působení se nevyhlo ani vnitřnímu životu komunity. Opatství bylo zachráněno až při druhém zásahu papeže Alexandra III. v roce 1172. Konečný a stálý řád života získalo opatství až za Jana Teutona na počátku 13. století. Zánik opatství spadá do let Francouzské revoluce.  Osoby, které představují tzv. školu ze Svatého Viktora a o nichž chceme krátce pojednat, spadají do prvních dvou či tří generací od vzniku opatství. Jsou to především Hugo († 1140), přední z prvních kanovníků zabývajících se teologií a exegezí a zakladatel této školy. Na jeho základech pak stavěli jeho následovníci, z nichž nejznámější jsou Richard († 1173), Ondřej († 1175?), básník Adam († 1192?) či Gottfried († 1194). Ne všichni plně sdíleli nebo následovali Hugonovy principy a přesvědčení, nicméně všichni na něm nějakým způsobem stavěli.  Kromě samotných kanovníků opatství existovala skupina teologů, především pařížských mistrů, kteří byli s opatstvím spojeni a byli poznačeni jeho duchovním a intelektuálním dědictvím. K nim patří z těch nejznámějších především biskup z Chartres Jan ze Salisbury († 1180), Petr Comestor († 1178), Petr Cantor († 1197) a canterburský arcibiskup Štěpán Langton († 1228).  Svatý Viktor se může pyšnit svou proslulou exegezí, ale právě tak i svou mystikou či spekulativní teologií.

Místo Svatého Viktora v dějinách (biblické) teologie.

Pokusíme se nyní shrnout základní prvky exegetické (či teologické) školy Svatého Viktora a určit, jaké místo jí náleží v dějinách teologie. Naše tvrzení se zakládají na hodnocení De Lubaca. Exegeze, neboli "pagina sacra", bylo synonymem pro teologii. Po celé první, „mnišské“ období středověké exegeze se teologie nedělila na různé sektory a obory, jak tomu bylo v následujících staletích. Bible spolu s církevními otci představovala ideálně jediný pramen teologického poznání. Ne nadarmo, když Hugo ze Svatého Viktora rozděluje Bibli, dělí Nový zákon na evangelia, apoštolské spisy a spisy Otců, což tuto pravdu příkladně ozřejmuje. Tato skutečnost se promítá i do teologické metodologie: každý teologický spis je více či méně založený na nějakém biblickém úryvku či knize. Zatímco tato forma přetrvává, obsah teologie se rozšiřuje a rozčleňuje a klasická forma mu začíná být těsná. Často tak nastává situace, kdy spekulativní teologie, o které autor pojednává, není dost dobře aplikovatelná na nějaký konkrétní text, a dochází k absurdním situacím, kdy alegorie (spekulativní teologie) nebo duchovní a morální aspekty (tropologie) nemají s „vykládaným“ textem nic společného. Ozývají se proti tomu první ohlasy, které se snaží jak o možnost hovořit otevřeněji a příměji o teologických pravdách, tak o zachování vážnosti a srozumitelnosti biblického textu, což vede k rozlišení exegeze od spekulativní a spirituální teologie.  A právě zde se nachází škola Svatého Viktora. Hugonova teorie není snahou o zavedení něčeho nového ani úsilím o větší důraz na doslovný význam textu, nýbrž je konzervativním pokusem zastavit nezadržitelný vývoj. Hugo si uvědomuje zmatek a chaos, který v exegezi/teologii vládne, a snaží se do ní ve svém "Didascalicu" vnést řád. To, co píše, není nic jiného, než co můžeme najít v tradici, z níž čerpá: u svatého Řehoře, Rabana Maura a jiných. Sám Hugo však není s to se svými vlastními pokyny řídit, a jen některé svatoviktorské spisy odpovídají jeho kritériím.  Ondřej ze Svatého Viktora staví na Hugonově požadavku většího a serióznějšího důrazu na biblický text, ale přitom vykládá Písmo přesně tím způsobem, proti kterému Hugo brojil. Na druhé straně Hugo sám, ale i Richard se vyžívají alegorii, často bez patřičného respektu k biblickému textu. Hugonovo mohutné dílo "De sacramentis christianae fidei" je spíš než exegezí jakýmsi prvním zárodkem teologické sumy, jak ji později bude znát scholastika.  Vývoj teologie však půjde dál a během několika málo generací dojde k rozdělení teologických disciplín. Alegorie přejde ve spekulativní teologii, z tropologie se stane spirituální (a morální) teologie, exegeze se „osvobodí“ od alegorické „zátěže“ spekulativních a spirituálních témat a může se věnovat zkoumání bezprostředního významu biblických textů. Za několik desítek let po Richardovi a Hugonovi vzniknou obsáhlé teologické sumy, které budou postaveny na logickém rozlišení a ne již na biblickém podkladu.  Toto scholastické oddělení a osamostatnění teologických disciplín nepřineslo však jen kladné plody. Exegeze i spekulativní teologie se vydaly každá svou cestou a přestaly na sobě být navzájem závislé, což vedlo k jejich značnému odcizení, které se odrazí například na Reformaci.  Hugo – a pod jeho vlivem svatoviktorská škola – se snažili zachovat v souladu s tradicí jednotu a kontinuitu v teologickém bádání mezi Písmem, tradicí a teologickými pravdami, jednotnou osu historie-alegorie-tropologie, jinými slovy Písmo-dogmatika-spiritualita. Hugonova snaha však byla odsouzena k neúspěchu a teologie kráčela nezadržitelně dál svou cestou.

Klášter svatého Viktora bylo středověké opatství, teologické centrum poblíž Paříže, známé teologickou školou, kterou založil ve 12. století Hugo ze Svatého Viktora.

The Abbey of Saint Victor, Paris, also known as Royal Abbey and School of Saint Victor, was an abbey near Paris, France. Its origins are connected to the decision of William of Champeaux, the Archdeacon of Paris, to retire to a small hermitage near Paris in 1108. He took on the life, vocation and observances of the Canons Regular, and his new community followed the Augustinian Rule.


Pozadí.

16. března americký generál Dan McNeill oznámil, že koaliční vojska bojují proti Talibanu na více místech na jihu země, avšak povstalcům se daří větším bojům vyhýbat. Zároveň dodal, že NATO spustí další protipovstalecké operace na jaře a v létě.

Boj.

Během operace Volcano dobyla po těžkých bojích britská námořní pěchota základnu Talibánu v blízkosti elektrárny. 3. dubna vtrhla americká a afghánská vojska do objektu, v němž se podle informací rozvědky měl nacházet tálibánský velitel. Zajmout se ho sice nepodařilo, ale došlo k boji, v němž bylo zabito deset povstalců a dva byli zajati.  30. dubna se tisíc spojeneckých vojáků spolu s příslušníky afghánských bezpečnostních složek přesunulo do severnějších oblastí údolí Sangin, kde vytlačili Taliban z města Gerešk a okolních vesnic. Podle zpráv ISAF mělo být zabito 130 bojovníků Talibanu, avšak po bojích vypukly několikatisícové demonstrace, protože podle místních velkou část obětí tvořily civilisté. K dalším bojům došlo ve městě Herát na západě země. Herát byl do té doby relativně bezpečným městem, ale po bojích došlo i v něm k protestům z důvodu obvinění koaličních vojsk ze zabíjení civilistů.  Velkým úspěchem pro koaliční vojska bylo zabití vysokého představitele hnutí Taliban Mullaha Dadullaha, ke kterému došlo 13. května 2007 v provincii Hilmand. Jeden z nejzkušenějších talibanských velitelů byl zabit, když opouštěl svůj úkryt. 18. května došlo k leteckému útoku na konvoj, v němž se měly nacházet bojovníci Talibanu vracející se ze setkání na západě země. O tři dny později Taliban zaútočil na spojenou americko-afghánskou hlídku. V boji zahynulo 25 útočníků. Operace Achilles oficiálně skončila 30. května 2007 a byla následována operací Rukojeť krumpáče.

Operace Achilles provedená vojsky NATO byla součástí války v Afghánistánu. Do té doby největší vojenská operace NATO v Afghánistánu probíhala od 6. března do 30. května 2007 a jejím cílem bylo vyhnat povstalce z hnutí Tálibán z provincie Hilmand. Podle vyjádření koaličních velitelů se však Taliban vyhýbal otevřené konfrontaci a upřednostňoval povstaleckou taktiku boje.

Operation Achilles was a NATO operation, part of the war in Afghanistan. Its objective was to clear Helmand province of the Taliban. The operation began on March 6, 2007. The offensive is the largest NATO-based operation in Afghanistan to date. NATO officials reported that, contrary to previous operations, Taliban fighters were avoiding direct confrontation in favor of guerilla tactics.


Název.

V letech 1946 až 1970 neslo město jméno Arzamas-75 (), později do roku 1991 Arzamas-16. V tomto období se v některých dokumentech objevil i krycí název Gorkyj-130 ("Горький-130"). Do roku 1995 neslo město pojmenování Kremlov ("Кремлёв"). Tajné názvy se často měnily a jsou známy i další: KB11, Moskva centrum – 300.

Historie.

Město založili roku 1310 Tataři pod názvem "Sary Kylyč". Příchod Rusů je spjat s poustevníkem Fedosijem, který se zde roku 1664 usadil. Jeho poustevna zůstala trvale obývána a počátkem 18. století poblíž ní vznikl klášter. Nejznámějším zdejším poustevníkem je Serafim Sarovský.  Během ruské občanské války klášter zpustl a v roce 1928 byl předán do správy NKVD. Ta zde zřídila dětský trestný pracovní tábor. V roce 1938 přebral vedení pracovního průmyslového tábora Lidový komisariát. Na základě jeho rozhodnutí se začala výroba tříštivě trhavých 152mm dělostřeleckých nábojů a granátů. V letech 1942-1943 se během druhé světové války v Sarově vyráběla děla pro reaktivní střely kaťuša. V roce 1946 bylo město vybráno J. B. Charitonovem a Igorem Kurčatovem jako tajný objekt na výrobu jaderné zbraně.  29. srpna 1949 na Semipalatinském jaderném polygonu úspěšně proběhla zkouška historicky první sovětské atomové bomby – RDS-1. 12. srpna 1953 úspěšně proběhla i zkouška první vodíkové bomby – RDS-6s. V tomto období se stal Sarov známým jako jaderný štít SSSR a později Ruska. Sarov i v současnosti hraje významnou roli v obranné politice Ruska. Je městem, ve kterém se nachází významné vědeckovýzkumné středisko Ruska "Technopark Sarov". V jeho institucích pracuje dnes přibližně 24 000 lidí.

Sarov () je uzavřené město v Nižněnovgorodské oblasti v Rusku. Jde o jedno z center ruského výzkumu nukleárních technologií a dodnes je nepřístupné pro cizince bez zvláštního povolení. Žije zde necelých 100 tisíc lidí.

Sarov () is a closed town in Nizhny Novgorod Oblast, Russia. It was known as Gorkiy-130 (Горький-130) and Arzamas-16 () from 1946 to 1991. Until 1995, it was known as Kremlyov (). The town is closed as it is the Russian center for nuclear research. Population: 92,047 (2010 Census); 87,652 (2002 Census)


Popis obrazu.

Venuše se dívá přímo na diváka, nezastírá svou nahotu. V pravé ruce drží kytici růží, zatímco druhou ruku má položenou v klíně. V pozadí je pes, symbol věrnosti. Za ležícím psem jsou dvě služky zabývající se truhlicí, ve kterých se uchovávalo oblečení. Tak podrobné zobrazení vnitřního prostředí je u Tiziana neobvyklé, možná jedinečné.  Kompozicí navazuje Tiziánova Urbinská Venuše na Giorgioneho obraz "Spící Venuše", který Tizian dokončil. Celkové pojetí Tiziánova díla je však jiné. Ideálně krásná Giorgioneho Venuše spí v širé podvečerní zemi, naproti tomu Tiziánova, světštější, s plnějšími tvary a s individuálními rysy tváře, odpočívá na lůžku v místnosti, obsluhována služkami. Krásná mladá žena zde nezakrytě dává najevo svou smyslnost, kterou zvýrazňuje zlatavá pokožka jejího nahého těla na bílé pokrývce. Červený samet lůžka a zelený závěs za ní vytvářejí dokonalý kontrast. Scéna se odvíjí za brzkého rána, což naznačuje náznak rozbřesku za oknem. Služky, na obraze v pozadí, chystají paní šaty. Tizian namaloval pravděpodobně toto plátno pro urbinského vévodu Guidobalda II. v roce 1538. Patří mezi nejreprezentativnější práce zralého umělce. V díle je cítit inspiraci dvou velkých renesančních umělců a Tizianových předchůdců: Michelangela a Raffaela. Dlouho se vedly polemiky, koho vlastně mladá žena představuje. Ve druhé polovině 20. století byl přijat názor, že nejde o žádnou konkrétní osobu a že toto dílo, zdobící původně urbinský vévodský palác, je vlastně alegorií manželské lásky a oddanosti.

Historie díla.

Obraz pravděpodobně začal Tizián malovat v roce 1532 nebo 1534. Dokončen byl pravděpodobně v roce 1534, ale nebyl prodán až do roku 1538. Zobrazuje nahou mladou ženu, tradičně ztotožňovanou s bohyní Venuší, ležící na lehátku nebo lůžku v luxusním prostředí renesančního paláce. Obraz se nyní nachází v Gallerii degli Uffizi ve Florencii. Póza postavy je založena na obraze známém jako "Drážďanská Venuše" či "Spící Venuše" přisuzovaném Giorgionemu. Dlouho se předpokládalo, že toto dílo dokončil po Giorgionově smrti v roce 1510 Tizian. Titian zakomponoval Venuši do vnitřního prostředí a zdůraznil její smyslnost. Žena je zbavena jakýchkoli klasických nebo alegorických náznaků bohyně – Venuše nevykazuje žádné atributy bohyně, kterou má představovat – obraz je smyslný a výrazně erotický. Interpretace obrazu je dvojí. Obě se shodují na silném erotickém náboji díla. Podle jedné teorie jde o portrét kurtizány, možná Zaffetty. Podle druhé obraz oslavuje manželku prvního majitele obrazu (který podle některých možná ani nebyl přímým zadavatelem). Tento názorový nesoulad je součástí širší debaty o významu převážně benátské tradice zobrazení ženské nahoty. Tradice, kterou Tizian dotvořil nebo pomohl dotvořit asi 25 let předtím, kolem roku 1510–11, dokončením obrazu "Drážďanská Venuše" či "Spící Venuše" po smrti malíře Giorgiona.  Tizian uzavřel smlouvu na portrét s jednadvacetiletým Ippolito de' Medici, kterého (i když neochotně) jmenoval jeho strýc, papež Klement VII. kardinálem, přestože neexistuje důkaz, že byl kdy Ippolito vysvěcen alespoň jako kněz. Ippolito toužil po vojenské kariéře a stal se papežským diplomatem. Dne 20. října 1532 strávil noc v Benátkách s Angelou del Moro nebo Angelou Zaffetta, přední benátskou kurtizánou. Jeho společníky byli Tizian a Pietro Aretino, kardinálův přítel. Tizian maloval portrét Ippolita a zdá se pravděpodobné, že byl při té příležitosti požádán, aby namaloval i nahý portrét Angely Zaffetta, nebo že se Tizian rozhodl namalovat tento obraz v naději, že se bude Ippolitovi líbit.  Dne 20. prosince 1534 Titian napsal Ippolitovu komorníkovi v Římě, že maluje obraz pro kardinála. Ippolito zemřel v srpnu 1535 a zřejmě nikdy tento obraz neviděl. Když v lednu 1538 přišel Guidobaldo II della Rovere, čtyřiadvacetiletý syn vévody z Urbina do ateliéru Tiziana aby malíř namaloval jeho portrét, "Venuše z Urbina" zde stále byla. Dokazuje to korespondence mezi ním a jeho matkou. O několik měsíců později píše jak je velmi rád, že obraz koupil. V dopisech obraz označuje prostě jako „nahá žena “. Dále píše o obavě, že by Tizian mohl obraz prodat někomu jinému. Později v tomto roce zdědil vévodství Urbino po smrti svého otce. Tak získal obraz svůj název "Venuše z Urbina", ačkoli dílo bylo po většinu doby v Pesaru.  Objednavatelem obrazu mohl být také sám Guidobaldo, možná při příležitosti svého manželství, které uzavřel v roce 1534 s desetiletou Giuliou Varano. Možná také až při příležitosti konzumace manželství, což bylo jistě o několik let později. Někteří historici viděli odkazy na manželství v detailech, jako jsou například služky u komody ve které bývala uložena výbava mladých žen, očekávajících manželský život. Rona Goffen vidí Venušinu ruku „hladící“ její genitálie jako další důkaz této teorie, neboť tehdy se věřilo, že k tomu, aby došlo k početí, byla nezbytná „emise“ nebo orgasmus ženy, a masturbace žen byla proto povolena pouze v případech, kdy muž ejakuloval. Otázka dědiců byla u elitních manželství velmi důležitá. I zobrazení psíka u lůžka zdá se potvrzuje teorii manželství. Na Tizianově portrétu vévodovy matky Eleonory Gonzagy je zobrazen stejný pes. Pes totiž podle některých identifikuje dům jako domov della Rovere a to že zůstává tichý, neštěká, naznačuje, že divák je manželem ženy.

Pozdější léta.

V roce 1624 se vévodství připojilo k Papežskému státu a dvůr se přestěhoval do Pesara, kde obraz visel v císařské vile. V roce 1633 byl obraz připojen k uměleckým sbírkám rodiny Medici, když poslední della Rovere, Vittoria della Rovere, si vzala Ferdinanda II de 'Medici, velkovévodu Toskánska. Do Uffizi se obraz dostal v roce 1736 a od té doby je stále zde, kromě občasných zápůjček do galerií v Madridu, Bruselu, Tokiu, Benátkách a Urbinu.  O tom jak dlouho je již dílo slavné svědčí jeho prominentní umístění v popředí galerijního obrazu Johana Zoffanyho "Tribuna of the Uffizi" z roku 1770. Ve svém 1880 cestopisu „A Tramp Abroad“ označil Mark Twain "Venuši z Urbina" za „nejšpinavější, nejodpornější a nejneslušnější obraz na světě“. Píše, „to bylo namalováno pro koupelnu [bordel], a pravděpodobně to bylo i tam odmítnuto, protože tato maličkost byla příliš silná“ a s ironií dodal, že „ve skutečnosti je to maličkost příliš silná na jakékoli jiné místo, než do veřejné umělecké galerie.“ Twain dodává, že je tato umělecká licence (například pro nahotu) je povolena v malbě, na rozdíl od omezení a viktoriánské morálky uvalené na literaturu v „posledních osmdesáti letech“. Ve stejné pasáži popisuje také Twain také sochy v Římě, které „stály v nevinné nahotě po celé věky“.  "Venuše z Urbina" byla jednou z inspirací pro obraz Edouarda Maneta "Olympie" z roku 1863, ve které je postava Venuše malována podle tehdy slavné modelky Victorine Meurent.

Urbinská Venuše či Venuše z Urbina (také známá jako "Ležící Venuše"), (italsky Venere di Urbino) je olejomalba italského malíře Tiziana.

The Venus of Urbino (also known as Reclining Venus) is an oil painting by the Italian painter Titian, which seems to have been begun in 1532 or 1534, and was perhaps completed in 1534, but not sold until 1538. It depicts a nude young woman, traditionally identified with the goddess Venus, reclining on a couch or bed in the sumptuous surroundings of a Renaissance palace. It is now in the Galleria degli Uffizi in Florence.


Život.

Narodil se na území dnešního Běloruska (tehdy ovšem Ruské říše). Za první světové války jeho rodina odešla na území Ukrajiny, do Černigova. V letech 1918–1920 studoval filozofii na Kyjevské univerzitě, přesto se i v této době hojně věnoval aritmetice. Studium nedokončil, neboť Kyjev byl v té době obětí mnoha konfliktů a každou chvíli do něj vstoupila jiná armáda. Roku 1920 tedy odešel do Itálie. V Římě začal studovat matematiku, vedli ho zejména Guido Castelnuovo, Federigo Enriques a Francesco Severi, kteří ho nadchli pro problémy algebry. Roku 1924 získal doktorát, jeho doktorská práce byla věnována Galoisově teorii. Enriques mu také doporučil změnit jméno Ašer Zarickij na Oscar Zariski, což znělo více italsky. Ovšem navzdory poitalštění jména, nakonec Itálii raději opustil, obával se, že v novém Mussoliniho režimu by mu mohl židovský původ způsobovat problémy – roku 1927 tedy odešel do Spojených států amerických. Zde učil na Johns Hopkins University, roku 1937 se zde stal profesorem. Ve 30. letech také začal úzce spolupracovat s topologem Solomonem Lefschetzem, který působil v Princetonu. Chtěl skloubit jeho topologické objevy s algebrou. Výsledkem byla práce "Algebraic Surfaces" z roku 1935. V letech 1937–1941 byl editorem časopisu "American Mathematical Journal". Od roku 1939 se začal intenzivně věnovat algebraické geometrii. Roku 1945 odjel jako hostující profesor do Sao Paula, kde začal hltat přednášky André Weila. Diskuse s Weilem ho velmi ovlivnily. V letech 1946–1947 působil na Univerzita Illinois v Urbana Champaign, poté až do odchodu do důchodu vedl katedru matematiky na Harvardu. Zde napsal své vrcholné dílo, dvoudílnou knihu "Commutative Algebra" (1958, 1960), jejímž spoluautorem byl Pierre Samuel. V letech 1960–1961 a 1969–1970 byl prezidentem Americké matematické společnosti. Roku 1965 mu bylo uděleno Národní vyznamenání za vědu, roku 1981 Wolfova cena za matematiku. V té době již ovšem trpěl Alzheimerovou chorobou. Byl ateistou.

Oscar Zariski, rodným jménem Ašer Zarickij (24. duben 1899, Kobryn – 4. červenec 1986, Brookline, Massachusetts) byl bělorusko-americký matematik židovského původu. Roku 1981 získal Wolfovu cenu za matematiku.

Oscar Zariski (April 24, 1899 – July 4, 1986) was a Russian-born American mathematician and one of the most influential algebraic geometers of the 20th century.


Životopis.

Ludovic Halévy se narodil v Paříži. Jeho otec Léon Halévy (1802–1883) byl státním úředníkem a chytrým a všestranným spisovatelem, který se vyzkoušel téměř každý druh literatury - prózu a básně, vaudeville, činohru, historii - aniž by však v nějakém dosáhl zásadního úspěchu. Jeho strýc, Fromental Halévy, byl známým operním skladatelem. Odtud pramenilo dvojité a časné spojení Ludvíka Halévyho s pařížskou uměleckou scénou. Jeho otec konvertoval z judaismu na křesťanství před svatbou s Alexandrinou Lebasovou, dcerou křesťanského architekta.  V osmnácti letech vstoupil do řad francouzské administrativy a pracoval na různých postech, poslední byl "secrétaire-rédacteur" v Corps législatif. V této funkci se těšil zvláštní přízni a přátelství vévody z Morny, tehdejšího prezidenta tohoto shromáždění. V roce 1865 mu rostoucí popularita jako autora dovolila opustit veřejnou službu. Deset let předtím se seznámil se skladatelem Offenbachem, který na Champs-Élysées začínal se svým malým divadlem a pro úvodní představení napsal druh prologu, "Entrez, messieurs, mesdames". Následovaly další malé produkce, z nichž nejpozoruhodnější byla "Ba-ta-clan". Tato díla tvořil pod pseudonymem Jules Servierese. Jméno Ludovic Halévy se poprvé objevilo na plakátech 1. ledna 1856. Brzy poté jeho jméno proslavil nebývalý úspěch "Orfea v podsvětí", hudební parodie napsané ve spolupráci s Hectorem Crémieuxem. Na jaře roku 1860 byl pověřen, aby napsal hru pro manažera Variétés ve spolupráci s dalším vaudevilistou Lambert-Thiboustem.  Když Lambert-Thiboust náhle odstoupil od spolupráce, nastal pro Halévyho problém jak splnit závazky smlouvy. V té době se na schodech divadla setkal s pro něj tehdy poměrně neznámým Henri Meilhacem. Navrhl Meilhacovi práci odmítnutou Lambert-Thiboustem, a ten nabídku okamžitě přijal. Začala tak spolupráce trvající více než dvacet let, která se ukázala být velmi přínosnou jak pro pověst dvou autorů, tak pro prosperitu malých pařížských divadel. Jejich společné práce mohou být rozděleny do tří skupin: operety, frašky, komedie. "Opérettes " poskytovaly vynikající příležitosti nadaným hudebníkům, aby ukázali svůj zvláštní humor. Byly to široké a živé satiry současné společnosti, ale značně se vyžívaly v neřestech a pošetilostech, které měly karikovat. Mezi nejslavnější díla spisovatelů patřily "Krásná Helena" ("La belle Hélène", 1864), "Modrovous" ("Barbe-bleue", 1866), " Velkovévodkyně z Gerolsteinu" ("La Grande-Duchesse de Gérolstein", 1867), "Perikola" ("La Périchole", 1868) a hudební hra "Le Réveillon", která se stala jedním ze zdrojů operety Johna Strausse "Netopýr" ("Die Fledermaus").  Po roce 1870 móda parodií rychle upadla. Oba začali psát frašky starého typu. Spolu napsali libreto opery "Carmen".  Halévy byl pilným účastníkem Akademie, konzervatoře, Comédie Française a Společnosti dramatických autorů, avšak po mnoho let před svou smrtí roku 1908 nenapsal již nic nového.  Jeho poslední povídka "Kari Kari" se objevila v roce 1892. Jeho deník byl publikován knižně v roce 1935, stejně jako jeho pokračování na stránkách "Revue des deux Mondes" v letech 1937-38.

Ludovic Halévy (1. ledna 1834, Paříž – 7. května 1908, Paříž) byl francouzský spisovatel a dramatik. Nejznámější jako autor libreta ve společné práci s Henrim Meilhacem k opeře Carmen Georgese Bizeta a řady operet Jacquese Offenbacha či k Hervého "Mamzelle Nitouche".

Ludovic Halévy (1 January 1834 – 7 May 1908) was a French author and playwright, best known for his collaborations with Henri Meilhac on Georges Bizet's "Carmen" and on the works of Jacques Offenbach.