Papežská ferula.

Papežská ferula je pastýřská hůl vyhražena papežovi.  Namísto toho, aby byla na horním konci zatočená, jako jsou pastýřské hole biskupů, nachází se na jejím konci kříž, někdy trojramenný. Trojramenný kříž zatím naposledy použil papež Jan Pavel II. při oslavách jubilea Svatého roku 1983.  Od pontifikátu Pavla VI. do pontifikátu Benedikta XVI. se používala ferula vytvořená italským sochařem Lello Scorzellim, která byla zakončena ukřižovaným Kristem namísto prostého kříže. Nicméně od Květné neděle roku 2008 začal Benedikt XVI. feruli Pia IX. s křížem na horním konci, která je lehčí a pohodlnější do ruky. Dne 28. listopadu 2009 Benedikt XVI. však nahradil i tuto feruli novou, osobně darovanou od "Circolo San Pietro", která je také opatřena křížem, ale je ještě lehčí než ferula Pia IX. Tato nová papežská hůl je i praktičtější.  Papež František v prvních dnech svého pontifikátu používal feruli Benedikta XVI. Při příležitosti své intronizace římským biskupem v Lateránské bazilice 7. dubna 2013 však použil pastýřskou hůl Pavla VI. s úmyslem střídat ji při příštích bohoslužbách s ferulí Benedikta XVI.  Při bohoslužbě na Lampeduse 8. července 2013 byla použita ferula, kterou vyrobil místní tesař ze zbytků dřevěných lodí migrantů, kdy dřevěné horizontální rameno kříže tvoří dvě vytesané ryby a srdce, zatímco svislá osa znázorňuje pět bochníků chleba. Jednalo se o ztvárnění biblického motivu z Janova evangelia, kdy Ježíš zázračně rozmnožil pokrm a nasytil zástupy.  Při mši ve Veranu 1. listopadu téhož roku, byla místo toho použita ferula, dílo sochaře – římského zlatníka z Trastevere, Maurizia Lauriho, s titulem "Crux gloriosa" (Kříž slávy), darovaná 3. října 2014 při soukromé audienci. Kříž byl vyroben ze dřeva kaoby, bronzu a stříbra vytěžených v Hondurasu neinvazivní těžbou, která je citlivá k životnímu prostředí a místním zvyklostem.

Ferula.

Insignie ferula či ferula comune je udělována farářům, kteří získali čestný titul probošta a biskupským vikářům. Ferula má také ještě použití v ambrosiánském ritu.  Ferula comune se také používá jako patriarchální hůl jak u katolíků, tak i u ortodoxních křesťanů arménského obřadu; a používá se také v pravoslavném byzantském ritu.  V amrosiánském ritu feruli používá také ten, kdo předsedá kapitule kanovníků; a partikulárním právem, také jednotliví kanovníci, když předsedají farnímu kostelu jehož nesou titul.  Používají ji, i když velmi zřídka, probošti farností latinského ritu diecézí "Como", "Lugano" a "Novara". V této naposled jmenované diecézi ji užívá také farář "Caltignaga", který je jediným farářem, u něhož se udržel titul "prefekt".

Liturgické použití ferule.

Liturgické chvíle při mši, kdy by měl celebrant držet feruli (v levé ruce) jsou:

Ferula ("Ferula comune") nebo také papežská ferula je insignie, kterou používá papež při liturgii. Jedná se o tyč, na jejímž horním konci je kříž (různého typu) nebo krucifix (na rozdíl od biskupské berly, která má horní konec šnekovitě zavinutý).

The papal ferula (from Latin "ferula", 'rod') is the pastoral staff used in the Catholic Church by the pope. It is a rod with a knob on top surmounted by a cross. It differs from a crosier, the staff carried by other bishops of Latin-rite churches, which is curved or bent at the top in the style of a shepherd's crook.


Stanoviště.

V přírodě rostou tyto orchideje převážně jako epifyty na kmenech a větvích stromů, řidčeji i na kamenném podkladu.

Anatomie a morfologie rostliny.

Kořen.

Kořeny jsou uzpůsobené k přichycení k podkladu. Jsou pevné, hladké, silné a na povrchu mají vrstvu odumřelých buněk nazývající se velamen, která jim dává šedo-stříbrnou barvu. Tyto buňky jsou naplněné vzduchem. Slouží jako ochrana před mechanickým poškozením či spálením od slunce. Ve chvíli, kdy velamen nasákne vodu, zprůhlední a zezelená. Velamen nekryje vzrostný vrchol kořene, který je celý zelený a velmi citlivý vůči svému okolí.

Stonek a listy.

"Phalaenopsis" patří mezi monopodiální skupinu rostlin, které mají pouze jeden krátký stonek, který je redukovaný a nese tmavě zelené listy. Vyrůstající listy jazykovitého tvaru jsou masité, na povrchu kožovité. Mohou dorůstat do délky až 40 cm. Na kvalitu listů má znatelný vliv umístění rostliny.

Květy a semena.

V období květu vynese rostlina stvol se 4 – 10 květy, které vyrůstají z pupenů většinou ve střední části stvolu. Květy různých pestrých barev svým tvarem připomínají motýla a jsou bilaterálně symetrické. Každý květ se sestává ze šesti okvětních lístků ve dvou trojčetných kruzích. Vnější kruh se skládá ze tří lístků zvané sepaly (kališní) a vnitřní kruh má taktéž tři lístky zvané petaly (korunní). Spodní petal se od ostatních liší tvarem a nazývá se labellum (pysk). Slouží jako přistávací plocha pro opylovače. Uprostřed květu nad labellem se nachází kolumna (sloupek) nesoucí bliznu a prašníky, které jsou označovány jako brylky kvůli pylu utvářeného do „hrudek“. Po opylení a dozrání tobolkovitého semeníku, jenž v době zralosti praskne, se uvolní drobná semínka bělavé či žlutavé barvy. Semena patří mezi nejmenší na světě - na jeden gram můžeme počítat až milion semen.

Rozmnožování.

Phalaenopsis se rozmnožuje hlavně generativním způsobem. Ke správnému uchycení a klíčení semen pomáhají symbiotické houby. Většina těchto hub patří mezi stopkovýtrusné, nejčastěji se objevuje rod Rhizoctonia. Po vyklíčení semene se vytvoří pouze malé vláskovité kořínky a k plnému růstu se „odhodlají“ až ve chvíli, kdy se propojí s myceliem symbiotických hub. Symbiotické houby slouží jako hlavní zdroj výživy pro vyvíjející se rostlinu.

Hybridy.

Zahradnictví a jiné obchodní domy nabízejí širokou škálu barev a velikostí hybridů těchto rostlin. Hybridy jsou přizpůsobené k amatérskému pěstování. Díky tomu se rod "Phalaenopsis" stal jednou z nejprodávanějších pokojových rostlin.  Novinkou na trhu je orchidej zvaná 'Blue Mystique'. Jak z názvu vyplývá, jedná se o "Phalaenopsis" s blankytně modrou či tyrkysovou barvou květu. Tohoto zbarvení se podařilo docílit díky speciálnímu přírodnímu barvivu, jež bylo vynalezeno extra pro "Phalaenopsis" americkou společností SilverVase. Barvivo se aplikuje do stvolu těsně před vyvinutím poupat. Díky tomu listy orchideje nejsou modré, ale zelené, a tak zbarvení rostliny vypadá přirozeně.

Odkazy.

Externí odkazy.

Rod "Phalaenopsis" (česky někdy nazývaný můrovec) z čeledi vstavačovité je nejčastěji pěstovaným rodem orchidejí. V rámci rodu "Phalaenopsis" rozlišujeme asi 60 různých druhů, které jsou převážně epifytické a příležitostně litofytní. Jejich přirozený výskyt je v oblastech tropické Asie, Číny, Indie, Nepálu, Indonésie, Nové Guineji a severovýchodní Austrálie. Některé druhy nalezneme na Červeném seznamu z roku 1997 jako ohrožené nebo zranitelné.

Phalaenopsis, commonly known as moth orchids, is a genus of about seventy species of plants in the family Orchidaceae. Orchids in this genus are monopodial epiphytes or lithophytes with long, coarse roots, short, leafy stems and long-lasting, flat flowers arranged in a flowering stem that often branches near the end. Orchids in this genus are native to India, Taiwan, China, Southeast Asia, New Guinea and Australia with the majority in Indonesia and the Philippines.


Životopis před nástupem na trůn.

Vasilij Ivanovič Šujskij byl synem knížete Ivana Andrejeviče Šujského. Byl bojarem a hlavou moskevské soudní komory (od roku 1584; účastnil se s velkým ozbrojeným oddílem ve válečných taženích v letech 1574, 1576, 1577 a 1579; vojvoda "Velkého pluku" (termín používaný v té době pro hlavní vojenské síly ve válečném tažení) ve válečné výpravě na Serpuchov v létě roku 1581, ve válečné výpravě na Novgorod v červenci roku 1582 (po boku bratra Andreje Ivanoviče Šujského) a v tažení na Serpuchov v dubnu roku 1583; vévoda smolenský v letech 1585 - 1587.  V době pronásledování Šujských Borisem Godunovem byl od roku 1587 ve vyhnanství v Galiči v Kostromské oblasti. V roce 1591 Godunov, neshledávaje Šujské nebezpečnými, dovoluje jim návrat do Moskvy; od té doby byli Šujští k němu zcela loajální.  V roce 1591 vedl Vasilij Šujskij vyšetřování případu smrti careviče Dimitrije. Pod přísným dohledem Borise Godunova uvedl jako příčinu smrti sebevraždu. V tomto roce je znovu uveden do bojarské rady, poté byl vojvodou novgorodským, prvním vojvodou pluku pravé ruky v armádě Mstislavského v krymském tažení na Serpuchov v roce 1598.  Od ledna roku 1605 byl jmenován vojvodou pravé ruky v tažení proti Lžidimitrijovi a v bitvě u Dobrinič nad ním zvítězil. Přesto však nestál o Godunovovo vítězství a nečinností umožnil samozvanci (= Lžidimitrijovi) nabrat sílu.  Po Godunovově pádu se pokoušel o převrat, byl však uvězněn a spolu s bratry poslán do vyhnanství. Lžidimitrij však potřeboval podporu mezi bojary a koncem roku 1605 se Šujští opět vrátili do Moskvy.  Za lidového povstání byl Lžidimitrij 17. května roku 1606 zavražděn a 19. května skupina přívrženců prohlásila Vasilije Šujského za cara. Byl korunován 1. června novgorodským metropolitou Isidorem. Počátkem července Šujského vláda oznámila, že Boris Godunov je vrahem careviče Dmitrije.

Vláda.

Nástup Šujského k vládě posílil boj mezi bojary a mezi šlechtou z jihu a v hlavní městě. To vedlo k povstání pod vedením I. Bolotnikova. V boji s ním Šujskij navrhl program konsolidace všech vrstev feudální třídy, respektuje jejich zájmy ohledně stran rolnictví, nevolnictví, agrární politiky i financí.  Jednotlivé ústupky v zákonodárství stran nevolníků byly zaměřeny na rozkol tábora povstalců. Stmelení třídy feudálů na jaře roku 1607 a podpora silných povolžských měst a severu dovolily Šujskému v říjnu roku 1607 povstání rozdrtit. Avšak již v srpnu 1607 začala nová etapa polské intervence do Ruska (Lžidimitrij II.). Po porážce u Bolchova 1. května 1608 byla vláda Šujského omezena na Moskvu. Ke konci roku 1608 mnohé kraje země byly pod panstvím Lžidimitrije II. V únoru 1609 Šujského vláda uzavřela smlouvu se Švédskem, kterou za nájem švédských vojsk postoupila Švédsku část ruského teritoria.  Koncem roku 1608 propuklo živelné lidové povstání proti polské intervenci, do čela kterého se dokázala vláda Šujského (zastoupená velitelem rusko-švédské armády knížetem Michailem Vasiljevičem Skopinem-Šujským) postavit teprve koncem zimy roku 1609. V březnu roku 1610 Moskva a velká část země byly osvobozeny. Mezitím však, již v září 1609 začala nová polská intervence a porážka vojsk Dmitrije Ivanoviče Šujského u Klušina armádou Zikmunda III. 24. června 1610 a povstání v Moskvě vedly k pádu Šujského: 27. července 1610 byl částí bojarů svržen z trůnu a násilně zavřen do kláštera, přičemž odmítl složit řeholní slib. V září 1610 byl vydán (ne jako mnich, ale ve světském oděvu) polskému hejtmanu Cholkevskému, který ho spolu s jeho bratry Dmitrijem a Ivanem odvezl do Smolenska a později do Polska. Ve Varšavě car a jeho bratří byly předvedeni jako zajatci králi Zikmundovi III. a odsouzeni k vyhnanství v Polsku.  Bývalý car zemřel v Gostyninu v Mazovském vojvodství v Polsku, 130 km od Varšavy, za několik dní po něm tam zemřel i jeho bratr Dimitrij. Třetí bratr, Ivan Ivanovič Šujskij, se nakonec vrátil do Ruska.

Vasilij Šujskij (rusky Васи́лий Шу́йский), (1552 — 12. září 1612) — ruský car v letech 1606 až 1610. Pocházel z bojarského rodu Šujských.

Vasili IV (, "Vasiliy Ivanovich Shuisky", 22 September 155212 September 1612), also called Basil IV, was Tsar of Russia between 1606 and 1610 after the murder of False Dmitriy I. His reign fell during the Time of Troubles. He was the only member of House of Shuysky to become Tsar and the last member of the Rurikid dynasty to rule until the end of monarchy.


Boj o nástupnictví.

Vasilij II. nastoupil na trůn po smrti svého otce Vasilije I. v deseti letech jako jeho nejstarší syn. Jeho poručníkem byl prvních pět let litevský kníže Vitold (tchán Vasilije I.). Vztahy Moskvy s Litvou však byly dlouhodobě napjaté, což byla příhodná situace ke zpochybnění nástupnictví – využila jí koalice údělných knížat v čele s Vasilijovým strýcem Jurijem Dmitrijevičem (někdy zvaný Haličský či též Zvěnigorodský) a jeho syny Vasilijem Kosojem (Kosým, Kosy či též Šilhavým) a Dimitrijem Šemjakou. Ke koalici patřila též zvenigorodská a galičská knížata, později i Novgorod a Tver.  Jurij Dmitrijevič, bratr zesnulého knížete, se při svých nárocích na trůn opíral o bratrovu závěť a tzv. stařešinský princip. Chán Zlaté hordy Ulu Mehmed ale za následníka uznal Vasilije II. Na rozpoutání bojů se podle některých zdrojů nepodílely jen čistě mocenské ambice, ale i napjaté vztahy v knížecí rodině. Bezprostředním motivem k prvnímu pokusu o sesazení měl být kupříkladu skandál na svatbě Vasilije II. roku 1433 (bral si Mariji, dceru Jaroslava Borského, zemského bojara). Na svatební hostině Vasilijova matka Sofie prý obvinila Kosoje a Šemjaka z krádeže svatebního daru.  Válka o nástupnictví se proměnila ve válku občanskou a devastovala Rusko čtvrt století. Byla plná zvratů. Roku 1433 se Jurij Dmitrijevič nakrátko zmocnil Moskvy, byl však poražen, především díky moskevským bojarům vedeným Ivanem Dmitrijevičem Vsevolodským. Další velkou ofenzivu provedl o rok později Vasilij Šilhavý, který se na čas zmocnil Moskvy, ale roku 1435 byl Vasilijem II. poražen a oslepen.  Nejhorší situace pro Vasilije II. však nastala roku 1446, kdy v Rusku panovala značná nespokojenost s porážkou, již Vasilij II. utrpěl v boji s kazaňským chanátem. Dmitrij Šemjak provedl úspěšný převrat, Vasilije II. zajal a nechal ho dokonce oslepit jako pomstu za oslepení Šemjakova bratra Vasilije Kosého – odtud vzniklo Vasilijovo historické přízvisko Temný, které znamená „slepý“. Poté Šemjak Vasilije poslal do vyhnanství. Ten však v této chvíli prokázal politický a strategický talent, když neváhal kontaktovat kazaňského chána, od něhož byl před nedávnem poražen, a uzavřel s ním spojenectví, díky němuž roku 1447 Vasilij Šemjaka svrhl. Poslední pokus dobýt Moskvu Dmitrij Šemjak, nejvytrvalejší z neúspěšných pretendentů trůnu, podnikl roku 1450. Vasilij II. v boji zvítězil, načež Dmitrij Šemjak uprchl do Novgorodu. Zde byl v roce 1453 otráven Vasilijovým agentem, čímž vleklý boj o nástupnictví definitivně skončil a Vasilij II. začal upevňovat a centralizovat svou moc.

Vztahy s Východem.

Ještě otec Vasilije II. byl závislý na mongolské Zlaté hordě a ohrožovaný dalšími tatarskými nájezdníky. Vasilij II. však měl v tomto ohledu příznivější podmínky, neboť právě v jeho éře se začala Zlatá horda rozpadat na menší jednotky. Kolem roku 1430 se od Zlaté hordy oddělil Krymský chanát, asi v roce 1436 Kazaňský chanát a okolo roku 1460 pak konečně Astrachaňský chanát. Především kazaňský chanát byl pro vztahy Moskevského velkoknížectví s východem klíčovým. Roku 1445 vypukla mezi Moskvou a kazaňskými Tatary válka. V ní Vasilij II. ještě prohrál, byl zajat a nakonec propuštěn až za cenu vysokého výkupného (uvádí se částky mezi 25 000 a 200 000 rubly), územních ústupků a dokonce jedné kazaňské posádky trvale přítomné na ruském území.  Zvrat však přišel roku 1451, kdy v kazaňském chanátu došlo ke sporům o následnictví. Vasilij II. toho chytře využil a přiměl část tatarských bojovníků, kteří působili na moskevském území v pozici v zásadě okupační, aby vstoupili do jeho služeb. Následný pokus ze strany Kazaně Moskevské knížectví dobýt právě i díky kazaňským bojovníkům v moskevských řadách ztoskotal, načež Vasilij II. přestal Zlaté hordě odvádět daně. Od té chvíle, prvně v historii ruského knížectví, byl ruský vládce nezávislý na východních mocnostech. Nájezdy Zlaté hordy s cílem vymoci si obnovení placení poddanských daní v letech 1455 i 1461 nebyly úspěšné.

Expanze i diplomacie.

Roku 1456 Vasilij II. vedl válku s Novgorodskou republikou. Zvítězil a nezávislost Novgorodu se tak značně omezila (tzv. smlouvou v Jaželbicích). Novgorodští bojaři se v následujících letech snažili získat podporu polského krále, aby obnovili nezávislost.  Podobně si Vasilij II. podřídil Možajsk, Pskov a suzdalsko-nižněnovgorodské knížectví. Pskov sám Vasilije II. požádal o ochranu před livonskými rytíři, čímž se Rusko začalo silněji angažovat v Pobaltí, kterážto tradice od té doby nevyhasla. Roku 1447 dobyl Rjazaň, roku 1460 Vjatku (dnes Kirov).  Vasilij však nesázel jen na boj, byl i obratným diplomatem. Roku 1448 uzavřel s polsko-litevským vládcem Kazimírem IV. Velikým mírovou smlouvu (tzv. “věčný mír”).

Odklon od Byzance.

Vasilij nebojoval jen o nezávislost politickou a vojenskou s východem, ale chtěl rovněž omezit tradiční závislost ruské pravoslavné církve na západním mocném sousedu, na Byzanci. To se mu podařilo roku 1448, když prosadil ve sboru ruských biskupů, aby za nového patriarchu zvolili, navzdory konstantinopolskému patriarchovi, rjazaňskeho biskupa Jonu. Tím ale také zesílily vazby ruské pravoslavné církve na ruského knížete, což se stalo rysem pro ruské dějiny typickým; do jisté míry přetrvává dodnes.

Nástupnictví.

Aby zamezil sporům o následnictví, které sám tak dobře poznal, ustavil Vasilij II. již roku 1449 svého syna Ivana spoluvládcem. Když Vasilij II. 27. března 1462 zemřel, nastoupil Ivan skutečně na jeho místo, a to jakožto Ivan III. Vasilij II. zemřel nejspíše na souchotiny (tuberkulózu).

Vasilij II., též Vasilij II. Vasiljevič či Vasilij Temný, rusky Василий II Васильевич Тёмный (10. březen 1415, Moskva – 27. duben 1462, Moskva) byl středověký ruský panovník, velkokníže moskevský v letech 1425-1462. Jeho nástupnictví bylo zpochybněno jeho příbuznými a o trůn se zpočátku vedla krvavá občanská válka. Vasilij II. v ní však zvítězil a oslabil moc feudálů (údělných knížat), kteří stáli v čele vzpoury. Tím centralizoval a homogenizoval ruskou říši. Posílil v mnoha směrech nezávislost Ruska, v církevní oblasti přetnul vztah ruské pravoslavné církve k Byzanci (konstantinopolskému patriarchátu) a v závěru své vlády se mu podařilo získat dokonce faktickou nezávislost na mongolsko-tatarské mocnosti na východě, na Zlaté hordě, což byl významný přelom v ruských dějinách. Krom toho pokračoval v územní expanzi započaté svým otcem Vasilijem I., když si podřídil Novgorod, Pskov a suzdalsko-nižněnovgorodské knížectví.

Vasily Vasiliyevich (; 10 March 141527 March 1462), known as Vasily II the Blind (Василий II Тёмный), was the Grand Prince of Moscow whose long reign (1425–1462) was plagued by the greatest civil war of Old Russian history. At one point, Vasily was captured and blinded by his opponents, yet eventually managed to reclaim the throne. Due to his disability, he made his son, Ivan III the Great, his co-ruler in his late years.


Geografie.

Město má rozlohu 44,44 km. Nejvyšší bod je ve výšce 1061 m n. m., nejnižší bod se nachází ve výšce 80 m n. m.

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Historie.

Historie městečka spadá až do 7. století, kdy se zde usadili první obyvatelé. Písemné doložení názvu města je z 9. století n.l. Mezi nejstarší památky románská katedrála Notre-Dame-du-Puy de Grasse z 10–11. století přestavěna v 17. století, ve kterém jsou tři díla od Rubense. Bývalý biskupský palác z 12. století je dnes radnicí. Tradičním řemeslem bylo činění kůží, která vznikla ve středověku. Vyčiněné kůže byly vyváženy do Janova nebo do Pisy, se kterými měla Grasse dobré obchodní kontakty. Postupně se ke koželužství přidala řemesla vyrábějící kožené výrobky - pásky, kabelky, rukavice ap. V 16. století daroval rukavičkář Galimard pár navoněných rukaviček Kateřině Medicejské. Od té chvíle královský dvůr a vyšší společnost začal odebírat od něj rukavičky, čímž si získal výrobce Galimard světové renomé. Zlomovým obdobím bylo 17. století pro kožedělnou výrobu a rukavičkářství v Grasse. Velká konkurence města Nice, zatížení vysokými daněmi zapříčinilo postupný úpadek tohoto řemesla. Zkušenosti s výrobou vonných esencí zajistilo Grasse nový rozkvět.  V roce 1747 je založena nejstarší parfumérie "Galimard Parfumeur, v roce 1849 vzniká Molinard Parfumeur." V roce 1926 rodinná firma Fragonard Parfumeur používá ve svém názvu jméno slavného francouzského malíře Jeana-Honoré Fragonarda rodáka z Grasse. V těchto rodinných firmách můžete najít muzeum parfémů nebo prodejnu, ve které si můžete zakoupit parfumérské produkty vyrobené tradičními metodami.

Výroba parfémů.

V okolí Grasse se tradičně pěstovaly aromatické byliny jako levandule, myrta, jasmín, růže, mimóza, květ pomerančovníku. Vůně těchto rostlin, ale i dovážených rostlin např. pačuli, daly základ k tomu, aby se Grasse stalo světovým hlavním městem parfémů. Několik desetiletí byl jasmín hlavní a důležitou komoditou. Tato vůně se přidávala do parfémované vody k mytí rukou. Aktuálně je v Grasse parfumerský průmysl hlavní ekonomickou činností. Je zde asi 60 podniků, které zaměstnávají na 3500 osob z města i okolí. Celkem asi 10 tisíc z 45 tisíc obyvatel Grasse je ekonomicky propojeno s parfumérským průmyslem. Polovina daňových příjmů města pochází právě z tohoto odvětví.  Průmysl produkuje přírodní suroviny (esenciální oleje, koncentrované oleje a 100% olej, pryskyřice a destiláty). Tyto se používají k výrobě parfémů, které jsou smíchány s asi 80% alkoholu. Potravinářské aroma, které se začalo vyrábět kolem roku 1970, tvoří polovinu produkce v parfumérii a místní region Grasse je aktuálně na předním místě na světě v jeho produkci. Představuje více jak polovinu francouzské produkce v parfumérii a aroma a 7-8 % celosvětové produkce. V období let 1960 –1970 zde investovaly velké obchodní skupiny ze zahraničí do místních rodinných podniků a jejich továren (např. Chiris, Givaudan-Poure a Lautier). Současné parfémy obsahují většinou syntetické vůně. Kvůli světové konkurenci těchto chemických vůní místní průmysl nemohl cenově konkurovat. Profituje na výrobě základních esenciálních olejů a na úrovni subdodavatelů. Velké značky, např. Chanel, vlastní své plantáže růží a jasmínu přímo v Grasse. K výrobě jednoho litru parfému je zapotřebí jedné tuny okvětních lístků. Výroba parfému trvá přibližně šest měsíců.  Specializovanou profesí v oboru parfémů a vůní je tzv. NOS. Tito odborníci tři roky studují (hlavně chemii) a teprve po 7 letech praxe se stávají odborníky, kteří jsou schopni rozeznat až 2000 vůní. V Grasse je 13 špičkových odborníků z asi 50 z celého světa. Tito odborníci nesmí kouřit, pít alkohol a jíst kořeněná jídla aby si nepoškodili čichové buňky.

V literatuře a filmu.

V městě Grasse byly natáčeny scény do filmu "", natočený podle stejnojmenného románu "Parfém" německého spisovatele Patricka Süskinda.

Festivaly.

Od 3-4. srpna 1946 je ve městě Grasse každoročně konána Jasmínová slavnost ("Fête du Jasmin" nebo "La Jasminade)" s průvodem alegorických vozů a ohňostroji. Každoročně v květnu se koná mezinárodní výstava růží "Expo Rose".

Grasse je francouzské město v departementu Alpes-Maritimes v regionu Provence-Alpes-Côte d'Azur. V roce 2010 zde žilo 51 036 obyvatel. Je centrem arrondissementu Grasse. Je považováno za hlavní město parfémů. Grasse dosáhlo ocenění v soutěžích o květinovou výzdobu, o město umění a historie. Má i titul město internetu. Původ názvu není oficiálně určen. Jedna varianta nabízí pojmenování po mazlavé hlíně (francouzsky grasse znamená kluzký, mazlavý), která svou úrodností poskytuje podmínky pro pěstování květin. Jiný udává odvozeninu od "Podium grassum", což znamená v překladu z latiny do francouzštiny "Grand Puy" (Velký vrch). Zároveň je to název kopce na kterém se nachází původní centrum města.

Grasse (; Provençal or ; traditional ) is a commune in the Alpes-Maritimes department (of which it is a sub-prefecture), on the French Riviera.


Historie.

První jedinci tohoto plemene podobní těm dnešním se vyskytovali již v 15. století, kdy byli využívání jako hlídači domů a dobytka, hlavně pak skotu. Později i pro psí zápasy nebo zápasy psů s medvědy, které byly na Kanárských ostrovech velmi oblíbené Za možné předky jsou považováni prehispánští pastýřští psi, kteří jsou již považováni za vymřelé. Tito prehispánští pastýřští psi byli pak kříženi s jinými místními psi z Kanárských ostrovů, čímž byli vytvořeni velcí a mohutní psi.  V 19. století toto plemeno málem vymřelo; jejich počet se snížil rapidně a na celém světě zbývalo jen několik málo jedinců. Bylo to hlavně kvůli zákazu psích zápasů. přece jen se ale našla skupinka nadšených chovatelů, kteří začali pracovat na obnovení plemene – úspěšně.  Ve staré literatuře můžeme toto plemeno najít i pod názvem "perro de presa canario". Kanárská doga byla FCI úspěšně uznána až v roce 2001. Oficiální zkratka pro kanárskou dogu je PPC.  K roku 2014 v České republice existuje jen několik chovatelských stanic kanárských dog. V poslední době se ale velmi rozmáhá prodej těchto psů bez průkazu původu. Nejstarší a současně fungující chovatelskou stanici je Chamjan. Nejrozšířenější je kanárská doga ve Španělsku a Německu.

Povaha.

Je to vyrovnaný, klidný a zároveň hravý pes s vážným výrazem. Má vlohy pro hlídání a na každého nezvaného návštěvníka upozorní hlasitým a výrazným štěkotem. Lidem které zná neublíží. Chová se k nim přátelsky až po delší známosti, je nedůvěřivý. Je také loajální vůči svému pánovi, kterého si sám vybere, je to tedy pes spíše pro jednoho pána; ostatní pak nikdy moc poslouchat nebude. Je věrný a špatně snáší změnu majitele či prostředí.  Děti má velmi rád a nemá s nimi problém. Některé dětské hry mu ale mohou být nepříjemné, proto je důležité dítě před koupí psa poučit, co se psem smí dělat a co ne, jinak by mohlo dojít ke konfliktu.  Ostatní zvířata většinou ignoruje, pokud před ním ale začnou utíkat (například srnka, slepice, kočka...), může se pustit do jejich pronásledování, od čehož ho nic neodradí. Setkávání se s nimi je nutné, hlavně v období socializační fáze.

Péče.

Péče o srst.

Srst tohoto plemene je krátká a přiléhavá, na dotek tvrdá a nepotřebuje žádnou speciální péči. V období línání líná jen trochu, ne extrémně, a stačí ji 1x za den vyčesat. Příliš častému mytí šamponem je dobré se vyvarovat, aby neztratila svoji přirozenou mastnotu, což by způsobilo problémy s kůži, jako jsou záněty a otevřené rány.

Pohyb.

Pohyb nevyžaduje, ale je nutné ji občas vzít proběhnout, aby nezlenivěla, čímž by se jídlo ve tuků ukládalo v těle. Problémy s obezitou jsou u tohoto plemene velmi časté a je nutné si na to dávat pozor. Kvůli své výšce trpí i problémy s klouby a není pro ni proto vhodný dlouhý běh u kola nebo třeba psí sport agility. Samozřejmě, se správným doplňkem stravy lze zlepšit celkovou kvalitu kloubů. Krom toho je pro něj vhodný veškerý pohyb.

Péče o uši a drápy.

Do uší není nutné nijak zasahovat, občas je zkontrolujte, zda nepáchnou nebo jestli srst v uších není moc dlouhá (v tom případě ji vytrhejte), tím ale vaše úloha končí. Pokud si budete myslet, že váš pes má mnoho mazu v uchu, navlhčete si vatový tampon vincentkou či jinou desinfekční vodou a uši vytřete, nepoužívejte tyčinky či elektrické přístroje na odstranění mazu.  Drápky si většinou pes obrušuje sám o chodník, pokud to ale nestačí, je nutné mu je stříhat, aby nebyly moc dlouhé. Stačí 1x za dva měsíce, ale to posoudíte sami podle potřeby.

Kupírování uší nebo ocasu.

Kupírování uší je v České republice zákonem zakázané a je trestné jej provádět. V jiných zemích kde je to povolené se ale toto dělá zcela běžně. Ocasy se sice kupírovat smí, ale většina chovatelů preferuje dlouhý ocas. Kupírují se jen v případě zranění.

Zdravotní potíže.

Většinou se dožívá věku mezi 10–12 lety.

Kanárská doga () je velmi mohutný a těžký pes pocházející ze Španělska, konkrétně z Kanárských ostrovů, původně využívaná jako hlídač a obranář, dnes jako společník a zároveň hlídač domu a majetku.

The Perro de Presa Canario, also known as the Canary Mastiff, is a rare large Molosser-type dog breed originally bred for working livestock. The name of the breed is Spanish, means "Canarian catch dog", and is often shortened to "Presa Canario" or simply "Presa". The breed is sometimes also called Dogo Canario, meaning "Canarian Molosser". It is the animal symbol of the island of Gran Canaria.


Děj opery.

První jednání.

Sál na dvoře krále Ludvíka VI. probíhá oslava vítězné bitvy králových rytířů. Rytíř Adolar se těší na svou nevěstu Euryantu a oslavuje árií její lásku a věrnost. Rytíř Lysiart vyprovokuje Adolara k sázce: pokud se mu podaří Euryantu svést, připadne mu veškerý Adolarův majetek. Pokud ne, získá Adolar veškterý majetek Lysiartův. Ačkoli Adolara varuje před neuváženou sázkou král i jeho druhové, Adolar sázku přijme.

Proměna.

Zahrada v neverském zámku: Eglantina se tváří jako přítelkyně Euryantina, ve skutečnosti ji nenávidí, protože jí Adolar dal přednost. Eglantintě se podaří vylákat Euryantino tajemství: Adolarova sestra Ema se otrávila poté, co ji opustil její milenec. Nemůže ale najít klid a bude vysvobozena teprve poté, co prsten, který obsahoval jed a který má mrtvá Ema v hrobě skropí slzy nevinné dívky. Euryanta lituje, že prozradila tajemství, ale je pozdě.

Druhé jednání.

Stejná scéna: Veškerá snaha Lysiartova svést Euryantu je marná. Touží po pomstě. Slyší kohosi přicházet a skryje se. Příchozí je Egliantina, která se raduje ze získaného tajemství a z toho, že se jí podařilo z Emina hrobu získat její prsten. Lysiart a Eglientina se domlouvají na společné pomstě.

Proměna.

Sál na dvoře krále Ludvíka VI.: Ke dvoru přichází Euryanta a Adolar ji vítá. Tu předstupuje Lysiart a prohlašuje, že vyhrál sázku a jako důkaz předkládá Emin prsten. Euryanta přiznává, že prozradila Adolarovo tajemství. Ostatní obvinění ale odmítá. Adolar je zdrcen a proklíná svou nevěstu. Králi nezbývá, než prohlásti Lysiarta za vítěze sázky.

Třetí jednání.

Lesní pustina: Adolar v černém brnění odvádí svou bývalou nevěstu, aby ji v lese za její nevěru potrestal smrtí. V trávě se náhle objeví had a chce na Arolara zaútočit. Euryanta se postaví mezi hada a svého bývalého snoubence. Tím mu dá příležitost hada zahubit. Tento čin zabránil Adolarovi zabít Euryantu. Ponechává ji v lesích jejímu osudu.  Euryantu nalézá v lesích král, který si vyrazil na lov. Euryanta mu vylíčila skutečný příbeh a král slibuje nápravu. Euryanta je ale příliš zesláblá a klesá k zemi jako mrtvá.

Proměna.

Hrad hraběte z Neversu: Adolar přichází k hradu a poddaní, kteří jej poznávají, mu sdělují, že Lysiart je špatným vládcem. Dnes má proběhnout sňatek Lysiartův s Eglantinou. Eglantina ale pronásledována výčitkami svědomí přizná Adolarovi svůj čin. Adolar vyzývá Lysiarta na souboj. Přichází ale král s družinou a oznamuje Euryantinu smrt. Egliantina se nad toutozprávou raduje. Lysiart zděšen chováním své nevěsty ji probodne. Král jej nechá zatknout jako vraha. Adolar trpce lituje, že své snoubence ukřivdil. Tu ale přichází Euryanta, která procitla ze své mdloby. Milenci si odpouštějí a jásají štěstím.

Uvedení.

Uvedení v České republice.

Opera byla uvedena ve Stavovském divadle v roce 1824.  Znovu byla uvedena v roce 1976 ve Stavovském divadle v Praze a to v koncertním provedení (jedinné představení).

Euryanta (německy Euryanthe) je velká hrdinsko-romantická opera Carla Marii von Webera z roku 1823. Autorkou libreta je Helmina von Chézy.

Euryanthe is a German "grand, heroic, romantic" opera by Carl Maria von Weber, first performed at the Theater am Kärntnertor, Vienna on 25 October 1823. Though acknowledged as one of Weber's most important operas, the work is rarely staged because of the weak libretto by Helmina von Chézy (who, incidentally, was also the author of the failed play "Rosamunde", for which Franz Schubert wrote music). "Euryanthe" is based on the 13th-century French romance "L'Histoire du très-noble et chevalereux prince Gérard, comte de Nevers et la très-virtueuse et très chaste princesse Euriant de Savoye, sa mye".


Popis.

Hlavními součástmi jsou správce míst v síti, záznam zpráv, zobrazení souborů a fronta přenosů.  Správce míst umožňuje uživateli vytvořit přehledný seznam FTP serverů obsahující údaje jako jsou číslo portu, použitý protokol a přihlašovací údaje. Pro běžné přihlášení se ukládá přihlašovací jméno a nepovinně i heslo.  Záznamník zpráv je umístěn v horní části okna, zobrazuje příkazy poslané programem a odpovědi serveru. Grafické rozhraní poskytuje průzkumník umístěný pod záznamem zpráv. Uživatel může pracovat se soubory stejným způsobem jako například v průzkumníku Windows. Může prohlížet soubory a adresáře na obou stranách (server, klient) a přetahovat soubory mezi místním a vzdáleným počítačem. Fronta přenosů v dolní části okna zobrazuje stav každého aktivního přenosu souboru.  Od verze 2.2.23 používá program kódování Unicode. Z toho důvodu program již nelze spustit na systémech Windows 98/ME.

Časové atributy souboru.

FileZilla umožňuje zachování časových atributů přenesených souborů (např. datum a čas poslední změny souboru), pokud je to možné.

Stahované.

Časové atributy souboru mohou být zachovány pouze pokud cílová jednotka podporuje tyto informace a je použita novější verze FileZilly. Například na jednotkách se systémem souborů FAT32 nebo NTFS je možné zachovat původní informace, které byly na serveru.

Historie.

Projekt FileZilla založil Tim Kosse společně s dvěma spolužáky jako školní IT projekt v lednu roku 2001. Ještě předtím, než začali psát kód se dohodli, pod jakou licencí bude uvolněn. Rozhodli se pro open-source, protože již existovalo mnoho komerčních FTP klientů a nemysleli si, že by se program prodával.  Alfa verze byla uvolněna ke konci února roku 2001. Všechny podstatné součásti program obsahoval ve verzi beta 2.1.  Třetí verze FileZilly přinesla podporu pro jiné operační systémy než Windows - macOS a Linux.

Externí odkazy.

česky:  anglicky:

FileZilla Client je freewarový multiplatformní klient pro protokol FTP vyvíjený pod open source licencí. Jeho binární soubory jsou dostupné pro operační systémy Windows, Linux a macOS. Podporuje přenosy FTP, SFTP a FTPS (FTP přes SSL/TLS). 10. srpna 2007 se stal 12. nejpopulárnějším softwarem ke stažení na serveru SourceForge.net.

FileZilla is a free software, cross-platform FTP application, consisting of FileZilla Client and FileZilla Server. Client binaries are available for Windows, Linux, and macOS, server binaries are available for Windows only. Both server and client support FTP and FTPS (FTP over SSL/TLS), while the client can in addition connect to SFTP servers.


Historie.

Španělský mastin je jedním z nejstarších psích plemen, minimálně z těch, pocházejících z Evropy. Mezi předky španělských mastinů patřili pravděpodobně psi, které sem přivezli Féničané. Tito psi byli kříženi s molossoidními psy ze Říma, kteří doprovázeli římské legie při válečných taženích a byly používáni jako zbraň. Toto křížení probíhalo asi na začátku našeho letopočtu, tedy někdy okolo roku 5. Španělský mastin se tehdy využíval především pro strážení dobytka a ovcí před vlky, před kterými jej chránila i mohutná srst a vrásky na hlavě. Svůj ochranářský pud si plemeno zachovalo, ale dnes jej uvidíme spíše jako společníka do rodiny. Španělský mastin je základovým plemenem pro mnoho jiných plemen psů, křížením španělských mastinů s jinými psy vznikla například plemena Rafeiro do Alentejo, bernardýn a argentinská doga.  Na evropských výstavách můžeme španělského mastina vidět již od začátku 20. století. Standard byl ale vypracován a oficiálně schválen až roku 1946. V té době se také španělský mastin stal národním plemenem Španělska, kterým je dodnes, přestože spíše než ve Španělsku ho uvidíme v Belgii, Nizozemsku nebo Česku, kde jsou také hojně chováni. V Německu bylo plemeno označeno za nebezpečné a to i přes to, že nedošlo k žádnému napadení člověka španělským mastinem. V současnosti plemeno uznává Mezinárodní kynologická federace (FCI) ve druhé skupině (Pinčové, knírači, plemena molossoidní a švýcarští salašničtí psi), číslo standardu je 091 a oficiální používaná zkratka je ME.  V Česku se plemeno chová běžně. Nejstarší chovatelskou stanicí v České republice je chovatelská stanice Mastibe, která funguje již od roku 1995 a roku 1998 se zde narodil první vrh tohoto plemene a jednalo se o první odchov v Česku.

Povaha.

Povahově je španělský mastin důstojný, ušlechtilý a vůči majiteli loajální pes se silnými ochranářskými pudy. Vůči své rodině je přátelský, hravý a milující, k cizím je rezervovaný, ale většinou si jich nevšímá, rozhodně není přirozeně agresivní. Neimponuje jen velikostí, ale i svým hlubokým hlasem, který zažene jakékoliv nezvané návštěvníky. Pokud to bude nutné, umí i proti takovým hostům tvrdě zasáhnout. Změnu majitele těžko snáší a většinou platí, že jsou věrní a loajální pouze jednomu člověku. Rádi se nachází v blízkosti rodiny. Jsou to psi nebojácní a ostražití. Vůči jiným psům nejsou přirozeně agresivní, ale udržují si zdravý odstup, a kteréhokoliv jiného psa, který by si na ně dovoloval, rychle zaženou zavrčením. Jsou schopni s nimi spolupracovat i při hlídání stád. Ve štěněcím období je nutné psa dobře socializovat; tedy seznámit jej s jinými psy, zvířaty i dopravními prostředky. Jsou to inteligentní a bystří psi, přestože trochu těžkopádní. Své síly a velikosti si jsou dobře vědomi, proto se hodí pro zkušeného chovatele, který pro ně budou dostačující autoritou a vůdcem smečky. S dětmi vychází dobře a leckteré jejich hry jim nevadí. S jinými zvířaty vychází dobře, ale mají sklony je shromažďovat do stáda a hlídat, což nemusí vždy být dobře. Co ale může být problémem španělských mastinů je jejich slintání a hlasité chrápání.

Péče.

Péče o španělského mastina obecně není náročná. Srst má podsadu, to znamená že 2x ročně (na jaře a na podzim) líná, ale ne tak extrémně, jako třeba labradorský retrívr. v této době je vhodné psa denně vyčesávat, mimo ni stačí jednou týdně pročesat. Srst dobře chrání před vodou a zimou, takže se přizpůsobí jakémukoliv počasí.  Výcvik a výchova plemene jsou poměrně náročné, proto se plemeno hodí pouze pro zkušené chovatele, kteří umějí být autoritou a umějí zacházet s podobně velkými psy. Ve štěněcím období je nutná řádná socializace, bez níž se pes neobejde, pokud má v dospělosti normálně vycházet s jinými zvířaty nebo psy.  Španělský mastin nevyžaduje příliš pohybu, většinu dne odpočívá, polehává a zároveň má uši nastražené a hlídá. Nehodí se pro dlouhé chůze a túry, kvůli kterým by mohl mít problémy s klouby.

Zdraví.

Stejně jako u jiných velkých a těžkých psů, i u španělského mastina je nutné si dát pozor na dysplazii kyčelního kloubu. Dysplazie vzniká, pokud je na kloub vyvíjena přílišná námaha, to třeba v případě, že je pes obézní nebo se ve štěněcím věku příliš pohybovat. Právě obezita je dalším "strašákem" španělských mastinů. Jejich pud jim velí, aby si sami sehnali jídlo i v případě, že jej mají dost. Nejčastější příčinou úmrtí jsou ale srdeční problémy.

Španělský mastin (španělsky: Mastín Español, anglicky: Spanish Mastiff) je velké a těžké molossoidní psí plemeno. V zemi původu byl používán k hlídání stád ovcí před zloději, ale i vlky a medvědy, v současné době se používá především jako hlídač. Jedním z jeho nejtypičtějších znaků je volná kůže pod krkem a na hlavě, která ho chránila před útoky šelem. Mastin je mohutný, vysoký, těžký pes s výraznou hlavou, typickou vráskou u oka, dvojitým lalokem, širokým hrudníkem, silnou kostrou a je pro něj typický klus, nikoli mimochod. Kohoutková výška u psů bývá nad 80 cm, u fen je nad 75 cm. Psi jsou těžší, jejich váha se pohybuje okolo 90 kg, ale existují i jedinci, kteří váží více než 100 kg. U mastina jsou v podstatě přípustné všechny barvy, upřednostňují se jedinci jednobarevní (plavá, zlatá, červená, vlkošedá, jelení červeň, černá), možné jsou i barvy kombinované; žíhaná či s bílými znaky.

The mastín Español or Spanish mastiff, is a giant breed of dog from in Spain, originally bred to be a guard dog whose specialized purpose is to be a livestock guardian dog protecting flocks and/or herds from wolves and other predators.


Dějiny.

Středověk.

První opatství vybudovalo 12 mnichů pod vedením opata svatého Pirmina, kteří přišli z kláštera na ostrově Reichenau v Bodamském jezeře. První opat Eberswind byl významný učenec, je znám jako redaktor nejstarší bavorské právní knihy, "Lex Baiuvariorum". Roku 788 získalo opatství od Karla Velikého statut říšského kláštera. Následně klášter kolonizoval velkou část do té doby pustého zalesněného území Bavorského lesa a Šumavy, založil celkem 120 vesnic, mezi jinými osídlil Annín a Mouřenec. Jeho statky sahaly v Podunají až do kraje Wachau v Dolním Rakousku. Po vpádu Maďarů do Podunají v 10. století mniši uprchli a vrátili se pod vedením opata Gotharda z Hildesheimu (996–1022), pozdějšího biskupa. Tehdy byl vystavěn kamenný kostel a řeholníci přijali gorzskou reformu řehole. K jeho mnichům patřil také svatý Vintíř a Jan, zvolený roku 1063 olomouckým biskupem. Patronát nad klášterem převzali roku 1242 Wittelsbachové.

17. - 18. století.

Po vyplenění kláštera za třicetileté války následovala ještě katastrofa v podobě požáru roku 1671. Roku 1698 vystavěl Carlo Antonio Carlone věž a následovala barokní výstavba kláštera a školy, kterou vedl Johann Michael Fischer, která trvala do roku 1727.

Od sekularizace do současnosti.

Až do sekularizace klášterů v Bavorsku z 21. března 1803 měl klášter tři opatství a 28 inkorporovaných far a patřil tak nejmocnějším opatstvím jižního Německa. Poté byly klášterní budovy rozprodány různým světským osobám. Klášterní kostel poškodil požár z roku 1813. Roku 1918 se do Niederlataichu vrátili mniši z Met a roku 1925 zřídili latinskou školu a seminář, roku 1927 sem byla přestěhována knihovna z Voldersu v Tyrolsku. Roku 1932 byl kostel papežem Piem XI. povýšen na baziliku minor. Od roku 1949 klášter opět existuje jako samostatné opatství. V novostavbách z let 1953-1957 bylo zřízeno gymnázium. V současnosti žije v klášteře 30 mnichů a kromě školy provozují restauraci a dům pro hosty.  Barokní varhany mají původní prospekt z roku 1727, 2 manuály a 27 rejstříků, postavil je Kaspar König. Roku 1985 byly rekonstruovány a elektrifikovány.

Klášter Niederaltaich, latinsky "Abbatia Altahae inferiori" nebo "Aldaechium", německy původně "Altach", je opatství řádu benediktinů v lokalitě Niederalteich při řece Dunaj, v zemském okrese Deggendorf, v Bavorské lese, v zemi dolní Bavorsko. Je zasvěceno svatému Mořici a jeho legii. Náleží k bavorské kongregaci benediktinů v pasovské diecézi. Roku 741 je založil bavorský vévoda Odilo. Opatství patří k nejstarším v Německu a mělo zásadní vliv na rozvoj benediktinských klášterů v Čechách.

Niederaltaich Abbey (Abtei or Kloster Niederaltaich) is a house of the Benedictine Order founded in 731 (or possibly 741), situated in the village of Niederalteich on the Danube in Bavaria.


Popis.

Jedná se o pozemní rostliny s hlízovitě ztloustlými oddenky či hlízami. Jsou vytrvalé, jednodomé s jednopohlavnými květy. Listy jsou řapíkaté, střídavé, s listovými pochvami. Čepele listů jsou hrálovité až střelovité, žilnatina je zpeřeně větvená. Květy jsou v květenstvích, ve ztlustlých klasech, někdy se tento typ květenství nazývá palice. Květenství podepřeno nápadným listenem, který tvoří toulec. Květenství se skládá z mnoha květů, které jsou uspořádány do spirály. Naspodu palice jsou samičí květy, nad nimi je úsek sterilních samičích květů přeměněných v brvité útvary. Následují samčí květy a nad nimi soubor sterilních samčích květů v podobě brvitých výrůstků na cibulkovité bázi. Sterilní květy výjimečně chybí (Arum creticum a A. idaeum). Nahoře je palice prodloužená v bezkvětý kyjovitý výrůstek – apendix. Okvětí chybí. Tyčinek je 2-4. Gyneceum je složeno z 1 plodolistu, je monomerické, semeník je svrchní. Plody jsou dužnaté, jedná se o bobule uspořádané do plodenství, bobule jsou za zralosti červené barvy.

Rozšíření ve světě.

Je známo asi 15-16 (často blízce příbuzných) druhů, záleží na taxonomickém pojetí, jsou rozšířeny v mírném pásu až v subtropech Evropy (nejvíce ve Středomoří), Asie (převážně v Turecku, jeden druh zasahuje do Číny) a severní Afrika.

Rozšíření v ČR.

V ČR rostou 2 druhy, které jsou si blízce příbuzné a na první pohled jsou si i velmi podobné. Je to árón plamatý ("Arum maculatum"), který roste spíše v západní polovině ČR a árón východní ("Arum cylindraceum", syn.: "Arum alpinum" Schott et Kotschy, "Arum alpinum" subsp. "besserianum", "Arum orientale" subsp. "besserianum"), který roste spíše ve východní polovině, nejhojnější je v podhůří moravských Karpat.

Árón ("Arum") je rod jednoděložných rostlin z čeledi árónovité ("Araceae"). Občas se vyskytují i jiné fonetické varianty jména, hlavně áron, někdy i aron nebo arón, které jsou asi nesprávné. Kaplan v publikaci Kubát (2002) i Dostál (1989) udávají árón (oboje dlouhé).

Arum is a genus of flowering plants in the family Araceae, native to Europe, northern Africa, and western and central Asia, with the highest species diversity in the Mediterranean region. Frequently called arum lilies, they are not closely related to the true lilies "Lilium". Plants in closely related "Zantedeschia" are also called "arum lilies".


Pojmenování vrcholu.

Vrchol byl objeven expedicí Alexeje Pavloviče Fedčenka v roce 1871 a pojmenován jako pik Kaufman po prvním generálním guvernérovi ruského Turkestánu, Konstantinu Petrovičovi Kaufmanovi, který expedici na území Turkestánu umožnil. Po úspěšném prvovýstupu v roce 1928 byl vrchol přejmenován po Vladimiru Iljiči Leninovi na dodnes nejužívanější název pik Lenina. V Tádžikistánu byl vrchol znovu přejmenován v roce 2006 a je oficiálně pojmenován Qullai Abuali ibni Sino, tedy „vrchol Avicenny“, což odpovídá českému standardizovanému exonymu štít Avicenny. Podle některých zdrojů je vrchol nazýván též kyrgyzským jménem Ačik-Taš.

Výstupy.

Vrchol byl poprvé prostoupen 25. září 1928 Erwinem Schneiderem, Eugenem Allweinem a Karlem Wienem. Jejich výstup byl součástí společné expedice sovětské Akademie věd, německého Notgemeinschaft der deutschen Wissenschaft a německo-rakouského Alpenvereinu. Tato expedice podrobně prozkoumala Zaalajský a Zulumartský hřbet, oblast Fedčenkova ledovce a objevila nejvyšší vrchol Tádžikistánu, dnešní Qullai Ismoili Somoni, tehdy pik Garmo. Výstup na pik Lenina byl veden z jihu po ledovci Velká Saukdara do sedla Krilenko a odtud po východním hřebenu na vrchol. V té době šlo o nejvyšší vystoupený vrchol (nikoli však absolutní výškový rekord). Dnes je tento výstup hodnocen stupněm 5A ruské stupnice obtížnosti, nicméně vzhledem ke své odlehlosti a nedostupnosti je tato výstupová trasa využívána jen zřídka.  Dnešní normální výstupová trasa ze severu přes vrchol Razdělnaja byla poprvé prostoupena v roce 1954 V. Kovaljevem, P. Karpovem, E. Nagelem, V. Naryškinem a V. Nozdrjuchinovou. Patří k technicky nejsnazším výstupovým trasám na sedmitisícový vrchol, díky čemuž je značně populární. V ruské stupnici obtížnosti, která posuzuje kromě technické obtížnosti výstupu také nadmořskou výšku, jde o stupeň 5A. Na vrchol vede celkově kolem dvaceti různých výstupových tras.  Prvním Čechem na vrcholu byl v roce 1961 Josef Sekyra. Ve své době šlo o československý výškový rekord.

Výstupové trasy z jihu.

Výstupové trasy z jihu jsou:

Výstupové trasy ze severu.

Výstupové trasy ze severu jsou:

Pik Lenina (česky též Leninův štít, - "Lenin Čokosu"; - "pik Lenina"; - doslova "„vrchol Avicenny“") je s výškou 7134 metrů nad mořem nejvyšší vrchol Zaalajského hřbetu a druhý nejvyšší vrchol v bývalé sovětské části pohoří Pamír. Leží na hranici mezi Tádžikistánem a Kyrgyzstánem a v obou zemích je druhým nejvyšším vrcholem.

Lenin Peak (, "Lenin Çoqusu", لەنىن چوقۇسۇ;, "Pik Lenina";, "qulla‘i Lenin/qullaji Lenin", renamed қуллаи Абӯалӣ ибни Сино (qulla‘i Abûalî ibni Sino) in July 2006), or Ibn Sina (Avicenna) Peak, rises to 7,134 metres (23,406 ft) in Gorno-Badakhshan (GBAO) on the border of Tajikistan and Kyrgyzstan, and is the second-highest point of both countries. It is considered one of the less technical 7000 m peaks in the world to climb and it has by far the most ascents of any 7000 m or higher peak on Earth, with every year seeing hundreds of mountaineers make their way to the summit. Lenin Peak is the highest mountain in the Trans-Alay Range of Central Asia, and in the Pamir Mountains in Tajikistan it is exceeded only by Ismoil Somoni Peak (7,495 m). It was thought to be the highest point in the Pamirs in Tajikistan until 1933, when Ismoil Somoni Peak (known as "Stalin Peak" at the time) was climbed and found to be more than 300 metres higher. Two mountains in the Pamirs in China, Kongur Tagh (7,649 m) and Muztagh Ata (7,546 m), are higher than the Tajik summits.


Dobro ve filosofii.

Pokusy o definici.

Britský filosof George Edward Moore ve vlivném díle "Principia ethica" (1903) ovšem upozorňuje, že přídavné jméno „dobrý“ nelze nahradit žádným jiným a všechny takové pokusy nazývá „naturalistickým klamem“ ("naturalistic fallacy").  Moore pak kritizuje různé filosofy, kteří se domnívali, že místo „dobrý“ mohou říci „žádoucí“, „dokonalý“, „nesobecký“ a podobně. Je sice pravda, že co je dobré, může být "také" žádoucí, dokonalé, nesobecké atd., nicméně to není totéž. Filosofická etika sice hledá, co je různým „dobrým“ věcem společné, nicméně nesmí podlehnout omylu, že by tím mohla slovo „dobrý“ nahradit.

Antická filosofie.

Na počátku je ale třeba říct, že slovo překládané do češtiny jako "dobro" má v řečtině spíše význam prospěšnosti, české slovo "dobro" je poněkud širší a tím nejasnější.  Zatímco přídavné jméno „dobrý“ užíváme zcela běžně, v různém smyslu a v různých situacích, vyjadřuje pojem dobro přesvědčení, že všechny tyto věci nakonec cosi spojuje. Tuto myšlenku přesněji vyjadřuje Platón tak, že různé věci se v té či oné míře podílejí ("methexei") na jediné a společné ideji dobra. Pokud bychom tuto ideu mohli dokonale poznat, věděli bychom v každé situaci, co je dobré a co není. Někteří Platónovi žáci a následovníci dokonce soudili, že bytí, dobro a pravost (ve scholastické terminologii "ens, bonum, verum") jsou totéž: jen o jsoucím lze říci, že je dobré, a to jen tehdy, je-li zároveň i pravé. Špatné a zlé je buďto nepravé, anebo nedostatečně jsoucí, a zlo je nedostatek dobra.  Platónovo pojetí kritizuje Aristotelés právě proto, že kdyby naše jednání měla vést jediná idea dobra, ztratila by se lidská svoboda a všichni by museli chtít a konec konců i dělat totéž. Proto Aristotelés místo jediné ideje dobra předkládá jako ideály jednání řadu různých ctností, které se vesměs vyznačují jistou uměřeností. Štědrý není ani marnotratný, ani lakomý, naopak je od obojího stejně a podstatně vzdálen.  Aristoteles dělí dobro na tři druhy:

Kritiky pojmu dobra.

Aristotelés také upozorňuje, že označení „dobrý“ užíváme vždycky v jisté situaci a ze zkušenosti víme, že co je jednou nebo pro někoho dobré, může být jindy a pro jiného nedobré nebo dokonce špatné. Proto se Immanuel Kant snaží užívání slova „dobrý“ silně omezit a na jednom místě říká, že skutečně dobrá je jen a jedině dobrá vůle. Ještě radikálnější postoj zastával Friedrich Nietzsche. Lidé, kteří se odvolávají na dobro, se podle něho vyhýbají vlastnímu rozhodování a odpovědnosti; člověk si proto má „tvořit“ své ctnosti a o svých rozhodnutích neříkat, že jsou dobrá, ale „tak jsem tomu chtěl já“.

Nový zájem o pojem dobra.

Podle N. Hartmanna je dobro základní mravní hodnota, která může nabývat různé formy podle toho, jak se definuje jeho vztah k ostatním základním mravním hodnotám; za takové hodnoty pokládá vznešenost, plnost a čistotu. Vznešené interpretuje dobro velkodušně a velkoryse jako to co je vysoké a ideální. Plnost zase interpretuje dobro ve smyslu co možno nejrozmanitější a nejvšestrannější účasti na hodnotě. Čistotě jde o to, aby se jednoduše a přesně zaměřovala na dobro jako jediné co je třeba. Z těchto různých interpretací dobra vyplývají různé typy étosu a morálky.  V poslední době se pojem dobra v širším slova smyslu opět oživil, a to v souvislosti s obnoveným zájmem o etiku ctností. Ve velmi hlubokém smyslu uvažovala o dobru Simone Weilová a Alasdair MacIntyre v knize "Zánik ctnosti" rozlišuje dvojí dobro: dobro vnitřní ("intrinsic"), například potěšení ze hry, a dobro vnější, například odměnu za vítězství. Rozdíl mezi nimi je v tom, že jen vnitřní dobro motivuje hráče, aby hráli dobře, kdežto člověk motivovaný pouze vnějším dobrem může chtít dosáhnout vítězství třeba podvodem.

Dobro je obecný pojem, odvozený od hodnotícího slova „dobrý“. Může tedy znamenat to, co lze v silném slova smyslu označit za dobré. Toto označení lze zhruba chápat ze tří stránek, které se navzájem nevylučují: Vzhledem k této mnohoznačnosti a možným zneužitím, na něž upozornil už Nietzsche, se pojem dobra v moderní etice a filosofii užívá opatrně. Znamená nejvyšší morální hodnotu a protiklad zla; nicméně řada filosofů se mu raději vyhýbá (Spinoza, Nietzsche, A. J. Ayer).

In most contexts, the concept of good denotes the conduct that should be preferred when posed with a choice between possible actions. Good is generally considered to be the opposite of evil, and is of interest in the study of morality, ethics, religion and philosophy. The specific meaning and etymology of the term and its associated translations among ancient and contemporary languages show substantial variation in its inflection and meaning depending on circumstances of place, history, religious, or philosophical context.


Život.

Pocházel z rodiny hugenotů, kteří uprchli z Francie po zrušení ediktu nantského roku 1685. Vystudoval Trinity College v Dublinu, stal se duchovním a od roku 1803 byl vikářem dublinské Katedrály svatého Patrika. Roku 1804 se oženil s uznávanou zpěvačkou Henriettou Kingsburyovou, dcerou vlivného církevního hodnostáře, čímž se stal příbuzným Oscara Wildeho, jehož byl prastrýc. Byl dobrým kazatelem, ale měl mnoho světských zájmů. Jako dobrý zpěvák, výtečný tanečník a elegantní společník měl rád společenský život. Pořádal domácí bály, které se brzy staly v Dublinu pověstnými.  Jeho prvními literárními díly byly tři neúspěšné gotické romány napsané pod pseudonymem Dennis Jasper Murphy. Všiml si jich však Walter Scott a upozornil na ně lorda Byrona. Díky podpoře těchto dvou literátů byla roku 1816 s úspěchem uvedena v londýnském divadle Drury Lane Maturinova divadelní hra "Bertram" s Edmudem Keanem v hlavní roli. Hru však odsoudil jako nepůvodní, nudnou, nemravnou a bezbožnou Samuel Taylor Coleridge, a poté, co Irská církev odhalila Maturina jako jejího autora (vzdal se svého pseudonymu, aby získal finanční odměnu za uvedení hry), zastavila mu další služební postup. Finanční úspěch "Bertrama" byl ale pohlcen tím, že Maturin musel kromě své rodiny podporovat také svého nemocného otce a další příbuzné. Když jeho další dvě divadelní hry nesklidily žádný ohlas, začal se věnovat próze a roku 1820 vydal své mistrovské dílo, gotický román "Melmoth the Wanderer" ("Poutník Melmoth"), který měl velký ohlas v literárním světě nejen v Anglii, ale především ve Francii a také v USA. Přesto zemřel v chudobě po dlouhé nemoci, kterou se marně snažil vyléčit. Byl pochován v Dublinu na hřbitově Francis Street Burial Ground.

Charles Robert Maturin (25. září 1780, Dublin – 30. října 1824, tamtéž) byl irský duchovní a anglicky píšící preromantický prozaik a dramatik známý především svým gotickým románem "Melmoth the Wanderer" ("Poutník Melmoth") z roku 1820.

Charles Robert Maturin, also known as C. R. Maturin (25 September 1782 – 30 October 1824), was an Irish Protestant clergyman (ordained in the Church of Ireland) and a writer of Gothic plays and novels. His best known work is the novel "Melmoth the Wanderer".


Popis.

Mara stepní je velice zvláštní savec a svým vzhledem připomíná spíše zajíce. Na hřbetě mají mary šedou, krátkou a měkkou srst a břicho je světlejší, především oranžové, málokdy i bílé. Hlava má typicky "morčecí" vzhled - velké černé nozdry, oči a velké vztyčené ušní boltce. Okolí čenichu bývá většinou bílé. Dlouhé končetiny s osrstěnými chodidly jim umožňují rychle běhat a skákat. Na zadních končetinách mají mary tři prsty s nevelkými hákovitými drápky a na předních nohou čtyři prsty s o něco delšími drápky. Mají dlouhé tělo, které dosahuje 69-75 cm na délku a okolo 45 cm na výšku. Ocas mají podobně vyvinutý jako kapybary a má spíše pahýlovitý tvar s bílým vroubkováním - pro mary má funkci poplašnou.

Způsob života.

Mary stepní žijí většinou v menších skupinách tvořených z trvalých párů, ale velkou výjimkou nejsou ani skupiny tvořené z několika desítek zvířat. Jelikož se pasou v otevřené krajině, kde se stanou snadnou kořistí nejrůznějších predátorů, jsou mary velice ostražité a plaché. Pokud jsou v klidovém stavu, spokojeně hopkají a požírají trávu, ale pokud alespoň jeden člen zaregistruje nebezpečí, mary rychlostí, která může přesáhnout i 50 km/h, zmizí v norách, které nejsou příliš hluboké a které si buď vyhrabou, nebo osídlí po jiných zvířatech (např. pásovcích). Svou denní aktivitou se liší od většiny ostatních morčatovitých, kteří jsou aktivní převážně večer a v noci, případně brzo ráno. Mara stepní slunce doslova miluje a velice ráda se vyhřívá. Naproti tomu nesnáší příliš vlhké podnebí.  Mara stepní je výhradně býložravec, který vlastně obsadil ekologickou niku zajíců v oblastech, kde se nevyskytují. Za den dokáží spásat velké množství trávy, listů a výhonků, což jim dovoluje vydržet poměrně dlouhou dobu bez vody.  Jak už bylo výše zmíněno, žijí mary v trvalých párech, kdy samec svou družku stále doprovází kvůli ochraně, ale také kvůli odehnání svých soků. Po téměř tříměsíční březosti (18-93 dní) rodí samice 2 až 5 mláďat do své nory dvakrát až třikrát ročně. Ve volné přírodě se mary dožívají max. kolem 5 let; v zajetí se mary normálně dožívají 5-7 let, ale byly zaznamenány i případy, kdy se dožili více jak 13 let.

Ochrana.

Ještě před několika desetiletími byly mary stepní poměrně hojnými obyvateli argentinských polopouští. I když počty mar stepních ve volné přírodě stále klesají, není mara uznána jako zranitelný, ani ohrožený druh a v Červeném seznamu IUCN je zapsána jako téměř ohrožený druh ("Lower Risk Near Threatened"). Jejich pokles je způsoben dvěma hlavními faktory:

Chov v zajetí.

Mara stepní je často chována v zoologických zahradách, méně častěji i jako domácí zvíře. Postupem času se ukázalo, že jsou mary společenské a dokáží žít ve společnosti lidí, ale jen pokud jsou na ně zvyklé od narození. Pokud byste chtěli ochočit již dospělou maru, která není zvyklá na společnost lidí, mohla by se stát agresivní a začít preferovat noční způsob života. Mary se v zajetí také poměrně snadno množí.  Mara stepní je v Česku chována v těchto zoo (stav září 2018):  Dříve byl tento druh chován i v Zoo Praha.  Na Slovensku jsou chovány v Zoo Bratislava.

Mara stepní ("Dolichotis patagonum") je relativně velký savec obývající vyprahlé pastviny a otevřené polopouště střední a jižní Argentiny. Byly vysazovány i na mnoha místech jižní Evropy a v bývalém SSSR, nějakou dobu volně žily dokonce i v Česku, zvláště pak u Žamberka. Příbuzné mar stepních jsou mary slaništní.

The Patagonian mara ("Dolichotis patagonum") is a relatively large rodent in the mara genus "Dolichotis". It is also known as the Patagonian cavy, Patagonian hare, or dillaby. This herbivorous, somewhat rabbit-like animal is found in open and semiopen habitats in Argentina, including large parts of Patagonia. It is monogamous, but often breeds in warrens shared by several pairs.


Život.

Pocházel z města Arezzo, kde také získal vzdělání, pak byl z města vypuzen. Tvůrčí období strávil ve městě Perugia, kde byl podporován Agostinem Chigim, bohatým bankéřem a mecenášem. Později odešel do Říma.  Když papeži Lvovi X. v roce 1514 zemřel jeho slon Hanno, Aretino napsal satirický pamflet, nazvaný “"Poslední vůle slona Hanna"”. Fiktivní závěť chytře zesměšňuje vůdčí politické a náboženské osobnosti Říma Aretinovy doby včetně samotného papeže. Pamflet byl úspěšný, začal Aretinovu kariéru slavného satirika, začal být známý jako “metla knížat”.  Aretino žil v kroužku literátů u svého patrona, zlepšoval své satirické schopnosti, věnoval se pomlouvání politiků a papežské kurie, povýšil římskou tradici hanopisů pasquinate na satirický žánr. Později napsal sbírku devětadvaceti pornografických sonetů "Sonetti Lussuriosi" (Smyslné sonety), k níž nakreslil Giulio Romano sérii nádherných, ale velmi pornografických kreseb, která byla později vydána pod titulem "I Modi" (doslova Způsoby, míněno jako sexuální polohy, česky vyšlo v roce 1928 jako soukromý tisk v překladu Kamila Bareše pod názvem "Božského Pietra Aretina Rozkošnické sonety"). Touto knihou definitivně ztratil podporu papeže Lva X.  Po jeho smrti v roce 1521 ho podporoval kardinál Giulio de Medici, pozdější papež Klement VII., protože Aretino kritizoval jeho protivníky. Papežem ale byl po Lvovi X. zvolen Vlám Hadrián VI. (kterého Aretino označil za „německý svrab“), v důsledku čehož Aretino odešel z Říma do Mantovy, kde byl podporován vévodou Federicem II., nebo do služeb vojevůdce Giovanniho de Medici. Poté, co byl konečně Klement VII. zvolen papežem, vrátil se do Říma, ale výhrůžky smrtí, pocházející od biskupa Giovanniho Gibertiho, kterého Aretino kritizoval ve svých satirách, ho donutily k tomu, aby se v červenci 1525 vydal na cesty po severní Itálii, kde sloužil různým velmožům. V roce 1527 se nastálo usadil v Benátkách, protipapežském městě a „sídle všech neřestí“.  Aretino byl blízký přítel Tiziana, který ho nejméně třikrát portrétoval. Papež Klement VII. učinil Aretina maltézským rytířem.

Dílo.

Psal parodie na vzletné renesanční novoplatónské dialogy (které například zasazoval do nevěstince), dopisy a komedie jako "La talenta" (Schopnosti) a "La cortigiana" (Kurtizána). "La cortigiana" líčí dobrodružství Messera Maca, siennského gentlemana, který cestuje do Říma, aby se stal kardinálem. Rád by si také vybojoval dámu, avšak zamiluje se do ženy, kterou vidí z okna. Umíní si, že ji může získat jen tak, že se stane dvořanem. Podvodník, kterého si najme, aby ho to naučil, mu (v parodii na soudobé návody jak být dobrým dvořanem) navrhne, aby se učil přetvařovat a lichotit, takže tráví celé hodiny před zrcadlem.

Pietro Aretino (20. dubna 1492 – 21. října 1556) byl italský spisovatel, dramatik, básník a satirik, mající velký vliv na současné umění a politiku a také zakladatel moderní pornografické literatury.

Pietro Aretino (, ; 19 or 20 April 1492 – 21 October 1556) was an Italian author, playwright, poet, satirist and blackmailer, who wielded influence on contemporary art and politics. He was one of the most influential writers of his time and an outspoken critic of the powerful.


Tělo.

Tělo sklípkanů se dělí na dvě části, hlavohruď a zadeček. Mají osm nohou, díky nimž se mohou rychle pohybovat. Převážně u sklípkanů čeledi "Theraphosidae"se na spodní straně chodidla nacházejí zvláštní chloupky, které jsou na konci rozštěpeny do mikroskopických chloupků. To jim umožňuje se pohybovat i po hladkých plochách, například šplhat po skle. Na hlavohrudi se nacházejí klepítka (chelicery), pomocí nichž kořist usmrtí vstříknutím jedu. Chelicery jsou tzv. ortognátně orientovány tzn., že se chelicery otevírají podélně s osou pavoukova těla. Vedle klepítek mají ještě makadla (pedipalpy), která slouží k opoře při běhu a k rozmnožování. Na konci těchto makadel mají samečci tzv. samčí bulby, ve kterých samci přenáší sperma, když hledají samici a chtějí se s ní spářit. Na zadečku se nacházejí čtyři snovací bradavky, pomocí nichž mohou tkát pavučiny. Sklípkani netkají sítě, pavučinu používají například při rozmnožování, k vytvoření kokonu nebo při svlékání. Dále mají mnozí sklípkani na zadečku žahavé chloupky, které slouží k obraně.

Nohy.

Sklípkan má celkem 6 párů končetin:

Způsob života.

Sklípkani se dělí podle způsobu života na stromové, zemní a podzemní druhy. Stromoví sklípkani žijí hlavně v pralesích, kde přebývají v korunách stromů a kde si také stavějí hnízda. Zemní sklípkani se skrývají v úkrytech na zemi, například pod kameny čí kousky dřeva, a opouští je při hledání potravy. Podzemní sklípkani žijí ve zvláštních chodbičkách tvaru trubice, jež jsou vystlány pavučinou. Samičky těchto druhů tráví skoro celý život v úkrytu a živí se hmyzem, který se ocitne v blízkosti vchodu do jejich nory.

Potrava.

Menší, převážně pouštní druhy se živí hmyzem či jinými pavoukovci. Větší druhy loví hmyz, ale také ještěrky, malé hady, hlodavce, stromové druhy také ptačí mláďata. Sklípkan probodne svou kořist klepítky a vstříkne do těla jed, čímž ji ochromí. Kořist sežere tak, že ji do těla vstříkne trávící enzymy a pozře již rozloženou potravu v tekutém stavu. Zbytky kořisti, které sklípkan nedokáže rozložit (kosti,kůže), jsou zformované do takřka pravidelné „kuličky“ a odhozeny. V případě, že jsou sklípkani chováni v zajetí v teráriu je zajímavostí, že tyto „kuličky“ zpravidla nosí na jedno místo v teráriu.

Obrana.

Sklípkani mají několik obraných taktik.

Obranné postavení s kousnutím.

Většina sklípkanů používá k obraně právě tuto metodu. Nejdříve zaujme obranné postavení - vzpřímí hlavohruď a roztáhne klepítka. Pokud toto nepřítele neodradí, bleskurychle se na něj vrhne a silně jej udeří. Pokud ani toto nezapůsobí, vrhne se na nepřítele po druhé a tentokrát již s jedovatým kousnutím. Pro člověka je kousnutí sice velmi bolestivé, ale ne smrtelně nebezpečné. Nejnebezpečnější jsou rody z Asie a Afriky, které jsou i zdraví nebezpečné. Ostatní sklípkani mají jed člověku neškodný.

Uvolnění žahavých chloupků.

Tento způsob obrany mají většinou jen sklípkani z Ameriky. Pokud je pavouk v nebezpečí, nastaví proti útočníkovi zadeček a rychlými pohyby zadních nohou z něj stírá chloupky, které se uvolňují do vzduchu k útočníkovi. Tyto chloupky při kontaktu s kůží způsobují svědění a pálení; jejich vdechnutí je ještě nebezpečnější. Chloupky se sklípkanovi obnovují při dalším svleku.

Ostřikování výkaly.

Při tomto druhu obrany pavouk nadzvedne zadeček a ostříkne útočníka proudem trusu. Tuto taktiku však používají jen zřídka.

Zajímavosti.

Největším sklípkanem je sklípkan největší ("Theraphosa blondii"), který má tělo dlouhé 12 cm a rozpětí nohou dosahuje až 30 cm.  Ve střední Evropě žije několik druhů pavouků, kteří jsou blízkými příbuznými sklípkanů (patří do stejného podřádu). Jsou to sklípkánci rodu "Atypus" patřící do čeledi Atypidae.  Přímo z čeledi Theraphosidae (sklípkani) se v Evropě vyskytuje rod Chaetopelma, jehož výskyt je potvrzen například na území Řecka a Kypru.  Samičky některých druhů se mohou dožít až 25 let. Samci sklípkanů se obvykle dožívají okolo dvou až tří let po dosažení pohlavní dospělosti.  Všechny tři druhy sklípkánků vyskytující se v České republice jsou zařazeny na červený seznam.

Sklípkani v historii.

Při zkoumání zkamenělých pozůstatků zvířat (fosilií) je možné vypozorovat zpětné klíče k jejich kmenovému vývoji. První odkazy na fosilní příbuzné dnešních sklípkanů byly objeveny v úlomcích jantaru ze středního devonu v Severní Americe, a jsou tedy staré téměř 350 milionů let. Před 310 až 240 milionů, v tzv. karbonu, patřili sklípkani k nejhojnějším druhům pavouků vůbec. Teprve ode dvou milionů let př. n. l., od třetihor, žili také ve střední Evropě. Protože se sklípkani během milionů let tělesně skoro vůbec nezměnili, jsou po právu označováni jako „živoucí fosilie“.

Sklípkani jsou členovci třídy pavoukovci (Araneida). Patří k největším suchozemským bezobratlým živočichům. Jsou to dokonalí lovci, kteří se během 300 miliónů let téměř nezměnili. Běžně chovaní sklípkani patří do čeledi sklípkanovití (Theraphosidae).

The Mygalomorphae, or mygalomorphs, are an infraorder of spiders. The name is derived from the Greek "mygalē", meaning "shrew", plus "morphē" meaning form or shape. An older name for the group is Orthognatha, derived from the orientation of the fangs which point straight down and do not cross each other (as they do in the araneomorphs). In 1802, Charles Athanase Walckenaer separated mygalomorph spiders into a separate genus, "Mygale", leaving all other spiders in "Aranea".


Dějiny.

Leopoldina.

Nejstarší zmínka o univerzitě ve Vratislavi se nachází v zakládací listině školy "Generale litterarum Gymnasium" podepsané českým a uherským králem Vladislavem Jagellonským 20. února 1505. Novou akademickou instituci ve městě však papež Julius II. z politických důvodů zamítl. Svou roli mohly také sehrát četné spory a nevraživost ze strany krakovské Jagellonské univerzity. První úspěšná zakládací listina, známá jako "Aurea bulla fundationis Universitatis", byla podepsána až o dvě století později – 1. října 1702 císařem Leopoldem I.  Předcházející zařízení, která existovala do roku 1638, byla přeměněna na jezuitskou školu a nakonec, za podpory Jezuitů a slezského druhého tajemníka Johana Adriana von Plencken, byla císařem roku 1702 přetvořena na filozofickou a katolicko-teologickou univerzitu s názvem "Leopoldina". Škola byla otevřena 15. listopadu 1702 a Johann Adrian von Plencken se stal jejím prvním kancléřem. Jako katolická instituce sloužila univerzita v protestantské Vratislavi jako nástroj slezské protireformace. Po přičlenění Slezska k Prusku v roce 1742, ztratila svůj ideologický ráz, ale nadále zůstala náboženskou institucí pro vzdělávání pruského katolického duchovenstva.

Slezská univerzita Fridricha Viléma.

Po porážce Pruska Napoleonovými vojsky a následné reorganizaci pruského státu došlo 3. srpna 1811 ke sloučení akademie s protestantskou Evropskou univerzitou Viadrina, která dříve sídlila ve Frankfurtu nad Odrou. Sloučená škola dostala jméno "Slezská univerzita Fridricha Viléma ve Vratislavi" ( "Schlesische Friedrich-Wilhelms-Universität zu Breslau") a skládala se z celkem pěti fakult – filozofické, lékařské, právnické, protestantské teologické a katolické teologické. S univerzitou byly propojeny tři teologické semináře dále pak filologický, dějepisný, matematicko-fyzikální, státoprávní a vědecký seminář a semináře pro germánskou, románskou a anglickou filologii. Roku 1842 byla na univerzitě založena katedra slovanských studií. Škola v té době měla dvanáct různých vědeckých institutů, šest klinických center a tři sbírky. Roku 1811 byl do univerzity začleněn zemědělský institut s deseti učiteli a čtyřiačtyřiceti studenty. Jeho součástí byl také veterinární a technologický ústav. V roce 1884 navštěvovalo univerzitu 1 481 studentů.  Roku 1885 bylo součástí univerzitní knihovny celkem více než 400 000 svazků. Mezi nimi bylo 2 400 prvotisků a 2 840 rukopisů. Díla pocházela z knihoven bývalých univerzit ve Frankfurtu a Vratislavi a ze zrušených klášterů, ale také z orientálních sbírek "Bibliotheca Habichtiana" a akademického "Leseinstitutu".  Vratislavská univerzita navíc vlastnila observatoř, pětihektarovou botanickou a od roku 1862 zoologickou zahradu, botanické a historické muzeum. Dále byly její součástí četné biologické, chemické a fyzikální sbírky, chemická laboratoř, mineralogický a anatomický institut, klinické laboratoře, galerie zejména děl německých autorů (hlavně z kostelů a klášterů) nebo muzeum slezských starožitností. Ke konci 19. století vyučovaly na Vratislavské univerzitě některé významné osobnosti své doby – mimo jiné matematik Johann Peter Gustav Lejeune Dirichlet, jeden ze zakladatelů bakteriologie, Ferdinand Julius Cohn nebo fyzik Gustav Kirchhoff. Podle profesora historie Henryka Barycze tvořila v akademickém roce 1813/14 většinu studentstva polská mládež. Všichni studenti – polští, němečtí i židovští – si zakládali vlastní bratrstva. Za příklady polských bratrstev si můžeme vzít spolky "Polonia" a "Concordia". Jednou z organizací polských studentů byla i větev tělovýchovné jednoty Sokol. Židovští studenti založili bratrstva "Viadrina" (1886) a "Unie studentů" (1889). Jeden z nejstarších studentských spolků v Německu byla "Teutonia", založená roku 1817. Bylo to pouhé dva roky po vzniku vůbec prvního studentského spolku v Německu ("Urburschenschaft" na Jenské univerzitě). Všechna polská bratrstva byla na přelomu 19. a 20. století rozpuštěna profesorem Felixem Dahnem. V roce 1913 pak pruské vedení prosadilo četná nařízení, která omezila počet židovských studentů z neněmecky mluvící východní Evropy (takzvaných "Ostjuden"), kteří mohli studovat v Německu, na 900. Na Vratislavské univerzitě jich mohlo zůstat 100. Po příklonu Německa k nacismu byla touto ideologií nakažena i Vratislavská univerzita. NSDAP používala fyzické násilí proti polským studentům za to, že mluvili polsky, v roce 1939 byli všichni polští studenti ze školy vyloučeni. Ve stejném roce pracoval Walter Kuhn (specialista na "Ostforschung") se skupinou německých vyučujících na vědecké tezi, která by historicky ospravedlňovala „plán na masovou deportaci do východních území“. Během druhé světové války pak byly vypracovány jiné projekty na vytváření důkazů pro ospravedlnění anexe polských území Německem nebo představení Krakova a Lublinu jako německých měst.

Vratislavská univerzita.

Po obléhání Vratislavi bylo město v roce 1945 obsazeno Rudou armádou. Většina německých obyvatel následně Vratislav opustila nebo byla vyhnána a město se stalo součástí Polské republiky. Po poválečném určení polských hranic byla celá lvovská Univerzita Jana Kazimierze (včetně knihovny, Ossolinea, všech zaměstnanců a jejich majetku) přesunuta z oblasti Kres do Vratislavi. Celý tento přesun byl nutný proto, že se Lvov stal součástí Ukrajiny. Mnoho univerzitních budov však bylo poškozeno. Část univerzitní knihovny byla spálena Rudou armádou 10. května 1945, tedy čtyři dny poté, co se němečtí obránci města vzdali.  Koncem května 1945 přijeli do Vratislavi polští akademici, převzali správu nad budovami a začali s jejich obnovou. Uvádí se, že došlo ke zničení až 70 % univerzitních budov. Došlo k urychlenému opravení některých menších budov a byl sestaven sbor učitelů, kteří většinou přišli z předválečné Univerzity Jana Kazimierze a Univerzity Štěpána Báthoryho ve Vilniusu.  Rozhodnutím Státní národní rady ze dne 24. srpna 1945 byla Vratislavská univerzita znovuzaložena jako státní škola. První přednášku vedl 15. září 1945 mikrobiolog a sérolog Ludwik Hirszfeld. Od roku 1952 do roku 1989 nesla univerzita jméno polského prezidenta Bolesława Bieruta.  V roce 2002 oslavila Vratislavská univerzita tři sta let od svého založení.

Vratislavská univerzita ( '; '; '; ') je veřejná univerzita, která se nachází v polské Vratislavi. Byla založena v roce 1702 a je jednou z nejstarších vysokých škol ve střední Evropě. Po celou svou historii až do konce druhé světové války a následujících územních změnách v tehdejším Polsku, byla jedním z hlavních vzdělávacích center v německy mluvící části Evropy. V poválečném období pomáhali akademici z okolních univerzit – obzvláště pak z Univerzity Jana Kazimierze ve Lvově – při obnově univerzitních budov a znovuzavedení výuky na Vratislavské univerzitě. První dny vyučování tehdy dokonce probíhaly v učebnách s rozbitými okny.

The University of Wrocław (UWr; ; ; ) is a public research university located in Wrocław, Poland. The University of Wrocław was founded in 1945, replacing the previous German University of Breslau. Following the territorial changes of Poland's borders, academics primarily from the Jan Kazimierz University of Lwów (now Lviv, Ukraine) restored the university building heavily damaged and split as a result of the Battle of Breslau (1945). Nowadays it is one of the most prominent educational institutions in the region.


Život.

Vogeler vyrostl ve středostavovské rodině majitele velkoobchodu v Brémách a v letech 1890-1895 vystudoval Akademii výtvarných umění v Düsseldorfu. Během studií navštívil Holandsko, Bruggy, Janov, Rapallo a Paříž. Po smrti otce mu dědictví umožnilo žít jako umělec ve svobodném povolání. Roku 1894 se přidružil k umělecké kolonii ve Worpswede, kterou založil roku 1889 Fritz Mackensen. V 90. letech zde pobývali malíři Hans am Ende, Otto Modersohn a jeho žena Paula Becker, Fritz Overbeck a Carl Vinnen nebo literáti Gerhard Hauptmann, Thomas Mann, and Rainer Maria Rilke se svou ženou, sochařkou Clarou Westhoff. Skupina se proslavila svými výstavami v Mnichově v letech 1895 a 1896 (Glaspalast München). Vogeler si ve Worpswede koupil dům a nazval ho Barkenhoff (Březový dům) a roku 1901 se oženil s Marthou Schröder (dcery Marie-Luise, 1901, Bettina, 1903, Marta, 1905). Cestoval do Itálie (Řím, Benátky, Florencie, Neapol 1902), na Ceylon (1906), do Lodže (1907), Glasgow a Manchesteru a pod vlivem četby Maxima Gorkého i zkušeností s dělnickými slumy v Británii začal sympatizovat s dělnickou třídou. Roku 1908 založil se svým bratrem Franzem dílnu 'Worpsweder Werkstätte', která vyráběla potřeby pro domácnost. Manželství se dostalo do krize, protože Vogelerova manželka nesdílela jeho politické názory.  Roku 1914 narukoval jako dobrovolník a působil jako zpravodajský důstojník v Karpatech. Ještě během války se ale stal zapřisáhlým pacifistou a zaslal císaři mírovou výzvu "Das Märchen vom lieben Gott". Vogeler měl štěstí a nebyl popraven jako defétista, ale skončil pouze na psychiatrii. Po skončení války přivedl do Barkenhoffu válečné zajatce, kteří byli nuceni pracovat v zemědělství, německé revolucionáře a levicové intelektuály a ze sídla umělců vytvořil otevřenou anarchistickou komunu. Sám se stal členem Německé komunistické strany (SPD) a během listopadové revoluce se podílel na vzniku Dělnické a vojenské rady v Osterholz. Po vojenském potlačení Brémské sovětské republiky byl několikrát zatčen, ale nakonec se vrátil do komuny v Barkendorffu. Přispíval do krajně levicového tisku, jako Svobodní dělníci („freien Arbeiter“), který patřil straně „Föderation Kommunistischer Anarchisten Deutschlands“  Spolu se svou milenkou "Rudou" Marií Griesbach a přáteli, mezi nimiž byl také pacifista a vegetarián Friedrich Harjes, založili "školu práce" (Arbeitsschule Barkenhoff) a snažili se o hospodářskou soběstačnost a ekologické zemědělství. Navštěvoval univerzity a nabádal studenty aby změnili svůj přístup k životu. Roku 1920 se zapojil do akce "Neue Schar" Friedricha Muck-Lambertyho v Eisenachu, navázal přátelství s několika lidmi z tohoto okruhu (Theodor Plievier, Gregor Gog) a posílil své přesvědčení o mesiášském poslání umění.  V létě 1922 navštívila Barkenhoff Polka Zofie Marchlewská, jejíž komunistický otec Julian Marchlewski byl přítelem Rosy Luxemburgové, důvěrníkem Lenina a zakladatelem Mezinárodního spolku na pomoc revolucionářům (MOPR). V roce 1923 odejel s Marchlewskou do Moskvy a začal malovat obrazy novou výtvarnou technikou připomínající montáž. Tématem byl "Zrod nového člověka" - spasitele nového typu. Marchlewská porodila jeho syna a Vogeler se rozvedl s Marthou a roku 1926 oženil se Zofií. Svůj dům prodal MOPRu a zřídil v něm dětský domov spravovaný Roten Hilfe Deutschlands. Roku 1931 emigroval se Zofií do Sovětského svazu. Po napadení SSSR Německem byl roku 1941 zatčen a deportován do Kazachstánu kde pracoval na stavbě přehrady. Zde v bídných podmínkách roku 1942 zemřel. Jeho syn a manželka jako polští občané deportováni nebyli. Syn se během války stal zakladatelem německé protinacistické organizace "Nationalkomitee Freies Deutschland" a po akademické kariéře v Sovětském svazu zemřel roku 2005 ve Worpswede, Zofia emigrovala do Polska, kde zemřela roku 1983.  Vila Barkendorff byla v posledních letech opravena a otevřena roku 2004 jako Heinrich Vogeler Museum.

Dílo.

Rané Vogelerovo dílo bylo ovlivněno Botticellim a anglickými Prerafaelity (Jaro, 1897). V roce 1896 se stal ilustrátorem literárního měsíčníku "Insel" a pro jeho nakladatele ilustroval knihu básní "Dir" a knihu pohádek Oscara Wilda. V té době byla jeho grafické listy inspirované Aubrey Beardsleyem a hnutím Arts and Crafts.  Svůj dům Barkenhoff, který byl původně venkovským hospodářstvím, přestavěl ve stylu secese a také vše ostatní - okolní zahrada, obrazy, nábytek, šperky a šaty jeho ženy, design interiérů přizpůsobil jednotnému stylu jako Gesamtkunstwerk. V umělecké kolonii se pořádaly nedělní večírky a k návštěvníkům v domě patřili například Richard Dehmel, Gerhart Hauptmann, Carl Hauptmann, Thomas Mann, Rudolf Alexander Schröder a Max Reinhardt. Jako vyvrcholení Vogelerovy malby z přelomu století byl hodnocen obraz "Koncert (letní večer)" (1905), který získal Velkou medaili umění a věd na výstavě německého umění v Oldenburgu. V letech 1904-1905 byl Vogeler vyzván, aby navrhl Komoru senátu na radnici V Brémách. Zařídil ji až po nejmenší detaily v secesním slohu a spolu s dalším jeho dílem pro Dům umění a řemesel ve Worpswede ho užité umění proslavilo více než jeho obrazy. V roce 1907 navrhoval železniční stanici ve Worpswede, stal se zakládajícím členem sdružení pro povznesení umělecké úrovně řemesel"Deutscher Werkbund" a spolu se svým bratrem Franzem založil dílnu "Worpsweder Werkstätte" v Tarmstedt. Jeho návrhy pracovní vesnice pro zaměstnance továrny nábytku v Bremen byly oceněny na Světové výstavě v Bruselu roku 1910. V roce 1912 navrhl pro svého přítele Emila Lohnberga dům (Stryck u Willingenu) kde použil přírodní stavební materiály. Na podzim opustil Barkenhoff a zřídil v Berlíně malé studio, kde dělal návrhy reklamní grafiky.  Za války začal Vogeler pod dojmem zažitých hrůz malovat expresionistické obrazy (Truchlící ženy, 1918, Rudá Marie, 1919). Za své první cesty do Sovětského svazu setrval rok v Moskvě jako zaměstnanec Univerzity a začal zde malovat novou technikou připomínající koláž. Častým prvkem v obrazech z tohoto období, ovlivněných kubismem a futurismem, je pěticípá hvězda nebo srp a kladivo (Karelia a Murmansk, 1926). Sociální a politická témata byla předmětem jeho obrazů až do nástupu nacistů v Německu. Vogeler žil od roku 1931 v Sovětském svazu a cestoval po Uzbekistánu jako propagandista. Roku 1934 byl ředitelem expozice MOPR a vystavil zde své již čistě politické obrazy s obžalobou Třetí říše (Das Dritte Reich, 1934). Nakonec byl přinucen podrobit se státní doktríně a malovat v duchu socialistického realismu (Farmářka na vinici kolchozu Karla Marxe, 1939-40).

Johann Heinrich Vogeler (12. prosince 1872 Brémy – 14. června 1942, kolchoz Buďonnyj v Kornejevce, Karaganda, Kazašská SSR) byl německý malíř, grafik, architekt, designér, pedagog, spisovatel a socialista.

Heinrich Vogeler (December 12, 1872 – June 14, 1942) was a German painter, designer, and architect, associated with the Düsseldorf school of painting.


Popis.

Ďas mořský se specializuje na život ve velkých hloubkách při mořském dně. Tato specializace je umožněna poněkud atypickou stavbou těla. Tělo je relativně nízké a široké, což umožňuje lépe splynout s okolním prostředím. Nejširším ale současně i nejnižším místem je ďasova hlava, která obsahuje veliká ústa lemovaná řadou ostrých zahnutých zubů. Směrem k ocasu se tělo zeštíhluje.  Ďasova hlava zabírá přibližně jednu třetinu velikosti a dvě třetiny hmotnosti jeho těla, což mu dává atypický vzhled. Dolní čelist je značně vystouplá a přesahuje přes horní část. Oči mořského ďasa jsou velmi malé, což je důsledek vývoje druhu ve velkých hloubkách, kde je nedostatek světla, a jsou umístěny na horní straně hlavy. Na hřbetě se nacházejí dvě hřbetní ploutve. První tři paprsky hřbetní ploutve jsou modifikovány v dlouhé útvary, připomínající tykadla. Na prvním se nachází zvláštní světélkující útvar, který slouží jako návnada při lovu. Prsní ploutve jsou široké, ale břišní jsou oproti tomu jen velmi malé a jsou umístěny na straně hlavy. Řitní ploutev je posunuta na levou stranu těla a je vyztužena 9–11 měkkými paprsky. Postranní čára je zcela vyvinutá.  Zbarvení ďasů je proměnlivé a závisí na barvě okolního prostředí, ve kterém se ryba nachází. Obvyklé zbarvení je hnědé, červené nebo zelenošedé s nepravidelně rozmístěnými skvrnami. Břicho je převážně bílé. Jeho povrch je tvořen měkkou kůží, která je podobně jako u jiných hlubokomořských druhů bez šupin. Na povrchu těla se nachází značné množství drobných masitých výčnělků, které imitují nepravidelný povrch dna s pokryvem řas.  Samice může dorůstat až délky dvou metrů, obvykle se však délka jedince pohybuje v rozmezí 20–100 cm s hmotností okolo 40 kg. Maximální zdokumentovaná váha ďasa byla 57,7 kg, nejstarší jedinec měl 24 let.

Rozšíření.

Ďas mořský žije v rozsáhlém území. V severním Atlantiku se vyskytuje od Barentsova moře, přes Středozemní moře až po Černé moře, či od Norska až po Senegal. Nejčastěji obývá hloubky mezi 20 až 1000 metrů.

Potrava.

Díky svému svítícímu výběžku na přední části hřbetní ploutve nemusí ďas mořský být rychlým lovcem. Jeho kořist je nalákána na zdroj světla a sama se dostává do blízkosti jeho úst. Ďas mořský zpravidla leží na dně mezi řasami, čímž se stává pro kořist neviditelným. Kořistí se nejčastěji stávají menší rybky, po kterých ďas rychle vystartuje, pakliže se nachází dostatečně blízko. Mimo drobných rybek požírá i korýše a hlavonožce (kteří tvoří nejspíše jen doplněk stravy). Jedná se o velmi dravou rybu, která často i při ulovení v síti požírá drobné menší rybičky.

Rozmnožování.

Rozmnožování probíhá v hloubce okolo 180 metrů v období od února do července. Jikry jsou kladeny ve slizovitém obalu v podobě dlouhých rosolovitých pásů, které dosahují délky 8 až 9 metrů a šířky 60 až 90 centimetrů. Mladé rybky žijí pelagicky. K životu u dna přechází ve věku okolo 120 dní, kdy dosahují délky přibližně 5–6 centimetrů. Jelikož se vše odehrává v naprosté tmě, tak se sameček, který doposud žil sám zakousne do samiččina těla, do kterého postupem času zaroste a propoji si se samičkou trávicí trakt. Činí tak z obavy, že ve tmě už nemusí jinou samičku potkat. Samice může mít takto ̈přisátých ̈ až 5 samečků.

Hospodářský význam.

Ďas mořský je hojně loven pro gastronomické účely, kdy se podává jako specialita, čemuž odpovídá i jeho vysoká pořizovací cena. Při přípravě se odstraní hlava, ze které se využívá jen minimum, a to v podobě líček. Maso z těla je bez kostí, které by znepříjemňovaly konzumaci. Charakteristická je jeho bílá barva a značná soudružnost masa. Podávat se může jak vařený, tak i grillovaný či dušený.  Výlov se obvykle pohybuje v rozmezí 800 tun ďasa za rok s maximem mezi roky 1985 až 1988, kdy bylo ročně vyloveno přes 1400 tun. V roce 2000 bylo oproti tomu uloveno pouze přes 200 tun ďasa mořského. Od této doby postupně dochází k nárůstu jeho lovu a v roce 2005 již dosahoval přes 800 tun ročně. Minimální povolená velikost odchytu je stanovena mezinárodní dohodou na 30 cm. Předpokládá se, že se vyskytuje v hojnosti 3 až 18 kg/km. V současnosti se jedná o hojně rozšířený druh, který není ohrožen.

Ďas mořský ("Lophius piscatorius" Linnaeus, 1758) je druh hlubinné ryby z čeledi ďasovití, která žije téměř ve všech mořích a oceánech tropického a mírného podnebného pásma.

Lophius piscatorius, commonly known as the angler, is a monkfish in the family Lophiidae. It is found in coastal waters of the northeast Atlantic, from the Barents Sea to the Strait of Gibraltar, the Mediterranean and the Black Sea. Within some of its range, including the Irish Sea, this species comprises a significant commercial fishery.


Vliv na zdraví.

Podle výživových specialistů je frutariánská strava vhodná pro dospělé jen po omezenou dobu, nevhodná pro dospívající osoby a zcela nevhodná pro děti.

Motivace.

Někteří frutariáni, kteří se hlásí k židovsko-křesťanským přesvědčením, tvrdí, že frutariánství je původní dietou lidstva ve formě Adama a Evy založená na neobvyklé interpretaci knihy Genesis. Domnívají se, že návrat do podobného ráje bude vyžadovat jednoduchý život a holistický přístup ke zdraví a stravě. Někteří frutariáni říkají, že jíst některé druhy ovoce dělá rostlinám laskavost a že čerstvé ovoce bylo vyvinuto jako potrava k dosažení rozptýlení semen. U některých frutariánů vychází motivace z fixace na utopické minulosti, která předchází agrární společnosti, kdy byli lidé prostí sběrači. Společnou motivací je touha odstranit vnímanou toxicitu z těla.

Dentální studie.

V roce 1979 profesor Alan Walker, paleontolog z Univerzity Johns Hopkins, uvedl, že předběžné studie neoznačené zubní skloviny u raných hominidů naznačují, že předchůdci člověka měli jídelníček složený hlavně z ovoce.

Klinická studie.

V roce 1971 byla publikována krátkodobá studie od B. J. Meyera v Jihoafrickém lékařském časopise, kde se popisuje, jak se zlepšují tukové profily a tolerance glukózy na určité ovocné stravě.

Nutriční nedostatky.

Frutariánství je ještě restriktivnější než veganství nebo RAW strava. Udržování této diety po dlouhou dobu může vést k nebezpečným nedostatkům, kterým se snaží frutariáni předejít pomocí nutričních testů a vitamínových injekcí. Program podpory zdraví na Columbijské univerzitě uvádí, že ovocná strava může způsobit nedostatek vápníku, bílkovin, železa, zinku, vitaminu D, většiny vitamínů B (zejména B12) a esenciálních mastných kyselin.  I když ovoce poskytuje zdroj sacharidů, má velmi málo bílkovin a protože bílkoviny nemohou být uloženy v těle jako tuky a sacharidy, frutariáni musejí dávat pozor, aby konzumovali dostatek bílkovin každý den. Když tělo nepřijímá dostatek bílkovin, vynechává aminokyseliny, které jsou nezbytné pro tvorbu tělních bílkovin, které podporují růst a udržování tělních tkání. Konzumace velkého množství ovoce také představuje riziko pro diabetiky nebo pre-diabetiky, kvůli negativnímu účinku, který má velké množství cukru na hladinu cukru v krvi. Takto velké množství cukru znamená, že frutariáni jsou vystaveni vysokému riziku vzniku zubního kazu.

Vitamín B12.

Vitamín B12 nelze získat z ovoce. Podle amerických národních institutů zdraví jsou přírodní potravinové zdroje vitamínu B12 omezeny na potraviny živočišného původu. Stejně jako pro RAW vegany, kteří nekonzumují potraviny obohacené o B12 (například některé rostlinné mléko), frutariáni potřebují zahrnout do stravy doplněk B12, nebo hrozí riziko nedostatku tohoto vitamínu.

Otázky růstu a vývoje.

U dětí může být růst a vývoj v ohrožení. Někteří odborníci na výživu uvádějí, že děti by neměly dodržovat ovocnou dietu. Nutriční problémy zahrnují závažnou podvýživu bílkovinnou energií, chudokrevnost a nedostatky včetně bílkovin, železa, vápníku, esenciálních mastných kyselin a širokého spektra vitamínů a minerálů.

Frutariánství (též fruktoriánství, fruktariánství nebo fruitariánství) je dieta, jedno z méně častých druhů vegetariánství a jedná se o striktní formu veganství, kdy strava zahrnuje pouze ovoce, ořechy, semena, a jiné plody. Při sběru plodů navíc nesmí být zraněna rostlina, a proto jedí někteří frutariáni jen plody, které spadly na zem. Většina frutariánů však zastává názor, že pokud je plod zralý a lze snadno oddělit od dárcovské rostliny, nejedná se o negativní zásah do života rostliny, podobně jako opatrné zkracování nehtů nemá negativní vliv na zdraví či psychiku člověka. Frutariáni běžně jedí jablka, hrušky, hrozny, pomeranče, melouny, banány, rajčata, ale vyhýbají se bramborům nebo luštěninám. Základní myšlenkou frutariánství je uznání rostlin jako plnohodnotných živých organismů, nikoli pouhých "polověcí", jak jsou, oproti živočichům, vnímány značnou částí lidí, a to jen na základě větší subjektivně vnímané odlišnosti tělesné struktury.

Fruitarianism () is a subset of dietary veganism that consists entirely or primarily of fruits in the botanical sense, and possibly nuts and seeds, but without animal products. Fruitarian diets are subject to numerous criticisms and health concerns.


Redundance v jazyce.

Jazyk sám je z informatického hlediska silně redundantní, protože ne všechny kombinace hlásek a písmen dávají v daném jazyce smysl. Ale jen díky tomu může čtenář rozeznat překlepy, tiskové chyby a podobně. Automatické jazykové korektory využívají právě této „přirozené“ redundance. Naopak telefonní čísla mají redundanci daleko menší a při chybě se uživatel často dovolá jinému účastníkovi než chtěl.  Při hlasové komunikaci a za ztížených podmínek nebo u obtížných slov, zkratek atd. se redundance uměle zvyšuje hláskováním: slovo „pac“ se hláskuje jako „pé-á-cé“ nebo „Petr – Adam – Cyril“. To je zvlášť obvyklé v angličtině ("spelling"), kde se výslovnost často velmi odchyluje od psané formy. Kromě toho se redundance záměrně využívá v rétorice: opakovaná slova a myšlenky si posluchač lépe zapamatuje, v básních se myšlenka často opakuje jinými slovy (hendiadys, paralelismus).

V informatice.

Zejména zápisy čísel, kódů a programů mají velmi nízkou redundanci, která se často plánovitě zvyšuje například paritou, kontrolní číslicí nebo kontrolním součtem, které umožňují aspoň odhalení části chyb. Ještě daleko složitější a nákladnější redundance se užívají v podobě tzv. „samoopravného kódování“ (samoopravný kód), které dovoluje automatickou opravu jedné nebo i více chyb na určitý počet bitů informace.

V technice.

Typickým příkladem technické redundance je například zdvojování výtahových lan, souběžné ukládání dat v diskových polích RAID, souběžné zpracování dat u spolehlivostních počítačových systémů nebo ztrojení řídících a komunikačních systémů v raketoplánu. Také první československý číslicový počítač SAPO měl ztrojenou výpočetní jednotku a při nesouhlasném výsledku operace jednotky „hlasovaly“. Zároveň je však třeba uvážit, že tento druh redundance zvyšuje počet součástek a tím také pravděpodobnost nahodilé chyby i poruchy.

Redundance (z lat. "redundare", přetékat, přebývat) znamená informační nebo funkční nadbytek, například větší množství informace, prvků nebo zařízení, než je nezbytné. Odtud dvojí odlišné užití slova:

In Information theory, redundancy measures the fractional difference between the entropy of an ensemble, and its maximum possible value formula_1. Informally, it is the amount of wasted "space" used to transmit certain data. Data compression is a way to reduce or eliminate unwanted redundancy, while checksums are a way of adding desired redundancy for purposes of error detection when communicating over a noisy channel of limited capacity.


Historie firmy Sennheiser.

Firma Sennheiser vznikla roku 1945 jako Laboratorium Wennebostel (Labor W.). Zakladatelem se stal dr. Fritz Sennheiser, který měl zkušenosti z práce v Laboratořích pro Institut vysokých frekvencí a elektroakustiky technické univerzity v Hannoveru. Zaměřila se na elektronkové měřící přístroje a v brzké době rozšířila svou základní výrobu. Díky spokojenosti a úspěchu u odběratelů byl tým Sennheiseru požádán o výrobu kvalitního mikrofonu. Začal se vyrábět mikrofon DM 1. Další dva roky se inovoval a do oběhu se dostaly vylepšené mikrofony DM 2,3 a 4. Během dalších let se portfolio firmy velmi rozšířilo a snažila se zmenšovat své výrobky. Základní principy mikrofonů z padesátých let se využívají i v současnosti. Po zakladateli převzal vedení firmy jeho syn Jörg.

Sennheiser sluchátka a hlavové sety.

High end.

Dynamická stereo sluchátka s pokročilými technologiemi. Zajistí přirozený poslech – přesný a věrný zvuk.

Bezdrátová.

Pokročilá bezdrátová technologie zajišťuje skvělý kvalitní přenos. Během poslouchání hudby, nebo mluveného slova, se můžete volně pohybovat. Nemusíte zůstávat jenom ve stejné místnosti, máte umožněno odejít i několik desítek metrů od vysílače. Překážet nebudou zdi ani stropy.

Minisluchátka.

Zahrnují druhy pro běžné a profesionální používání. Pasivně tlumí vnější zvuky a při stereo zvuku klade důraz na basy. Získáte nezkreslený a věrný zvuk.

DJ & studio.

DJ a studiová sluchátka jsou určena pro komunikování a poslech ve velmi hlučném prostředí.

Sluchátka Girl & Lady.

Řada určená dívkám a ženám se dále dělí na sluchátka pro dívky, pro ženy, k mobilům, na sportování a k počítači. V této řadě je dbáno i na estetický dojem. Jedná se o různé barevné varianty. K výhodám patří vysoké pasivní tlumení okolního hluku.

Sennheiser Adidas.

Sluchátka vznikají ve spolupráci firmy Sennheiser a Adidas. Sluchátka jsou speciálně vyvinuta pro sportovní využití a větší zátěž během každého počasí. Obsahují jedinečný systém proti vlhkosti. Zvuk je tedy maximálně chráněn před deštěm, vodou a potem.

iPhone/iPod.

Sluchátka v zajímavých designech pro stereo poslouchání, vyráběná speciálně pro iPod, iPad a iPhone. Součástí jsou dálková ovládání a mikrofony.

Klasická.

Klasická kabelová hi-fi sluchátka s optimální až vysokou zvukovou kvalitou. Dostatečně tlumí okolní zvuky a používají se především na MP3, ale také pro domácí hi-fi systémy a při poslechu z počítače nebo notebooku.

Cestovní Noise Gard.

Zahrnuje bezdrátová sluchátka a headsety. Noise Gard je označením pro technologii, která se stará o snižování vnějšího hluku. Poslech tedy není ničím rušený.

Aviation – letecká sluchátka.

Sluchátka pro používání v letectví. Jednotlivé druhy mají výraznou kvalitu přenosu zvuku, aby byla zajištěna čistá komunikace. Nechybí Peak-Level Protection, zajišťující ochranu sluchu proti akustickým špičkám ani audio vstupy pro externí zařízení. Řada obsahuje i druhy pro piloty turbovrtulových a vrtulových letadel i helikoptér.

Sennheiser mikrofony.

Mikrofony od firmy Sennheiser se vyrábí v několika druzích. V současnosti se jedná o:, S firmou Sennheiser spolupracují mnohé celebrity – Djová legenda Bob Sinclar, Sugababes, The Living End, The Material, Nicole Atkins, HIM a mnozí jiní umělci.

Soukromá německá firma Sennheiser patří k významným producentům kvalitní audiotechniky. Byla založena v roce 1945 a specializuje se na sluchátka, mikrofony, bezdrátové systémy, konferenční a informační systémy a audiologické pomůcky.

Sennheiser electronic GmbH & Co. KG (, ) is a German privately held audio company specializing in the design and production of a wide range of high fidelity products, including microphones, headphones, telephone accessories and aviation headsets for personal, professional and business applications. The company's head office is located in Wedemark, near Hanover, and the company is represented in more than 50 countries worldwide.