Základní informace.

Po roce 1848 se v Royal Society zrodila myšlenka uspořádat ve Velké Británii mezinárodní výstavu, která by zahrnovala různé oblasti tehdejšího života – hospodářství, techniku a také kulturu. Princ Albert jako prezident Royal Society vzal myšlenku za svou a rozhodl se zrealizovat ji za každou cenu. Britská veřejnost se postavila proti tomuto záměru, ale Dolní sněmovna projekt schválila. I přes pokračující a usilovné spory s tehdejším tiskem bylo dosaženo cíle a v Hyde Parku byl vybudován výstavní Křišťálový palác. 1. května 1851 byla výstava zahájena a sešlo se na ní více jak 14 000 vystavovatelů, z nichž polovina pocházela ze zahraničí. Návštěvnost byla ohromující a tisk začal výstavu konečně vychvalovat. Tak se princ Albert, poprvé a naposledy ve svém životě, stal ve Velké Británii obdivovanou a lidem oblíbenou osobou. Zisk z výstavy byl použit na vybudování akademie věd, pozdějšího Victoria and Albert Museum a hudební a výtvarné akademie. Všechna příkoří a problémy, které tomuto úspěchu předcházely, se ale odrazily na Albertově stále se zhoršujícím zdravotním stavu. Zhoršily se jeho revmatické potíže, trpěl nadváhou, omezil výlety do přírody a jeho depresivní stavy byly stále hlubší.  Světovou výstavu organizoval výbor v čele s princem Albertem, s pány Henry Colem, Francisem Henrym, Sirem Charlesem Dilkem a dalšími členy Královské společnosti jakožto oslavu moderních průmyslových technologií a designu. Byla také britskou odpovědí na úspěšnou Francouzskou průmyslovou výstavu 1844.  Hlavní výstavní stavbu, přezdívanou Křišťálový palác, navrhl architekt Joseph Paxton a tvořila ji litinová kostra vyplněná sklem, což bylo v tehdejší době něco mimořádného a stalo se vzorem pro množství dalších staveb.  Výstavu navštívilo šest milionů lidí - což odpovídá jedné třetině celkového počtu obyvatel Británie v té době. Světová výstava měla zisk ve výši 186.000 liber, které byly použity k založení Victoria and Albert Museum a Natural History Museum, které byly postaveny v oblasti přezdívané "Albertopolis", poblíž Imperial Institute. Zbývající peníze byly použity na založení vzdělávacího grantu a stipendia pro průmyslový výzkum, který funguje dones.  Světová výstava byla vynikající příležitostí pro reportážní fotografy, kteří zvlášť podrobně dokumentovali zejména pavilony a významné hosty.

Významné exponáty a vystavovatelé.

Exponáty pocházely nejen z celé Velké Británie, ale také z jejích imperiálních kolonií, jako byly Austrálie, Indie a Nový Zéland i z dalších zemí, jako je Dánsko, Francie a Švýcarsko. Celkem bylo 13.000 exponátů jako například tkalcovský stav Josepha Jacquarda, kuchyňské spotřebiče, poprvé byly představeny stereofotografie, dále výrobky z oceli nebo sklízecí stroj, který byl poslán ze Spojených států. Fotograf a průkopník John Dillwyn Llewelyn ohromil svými „instantními“ fotografiemi, zaznamenávajícími vlny na vodní hladině, lidi v pohybu, mraky a příboj tříštící se o pobřeží, kouř vycházející z lodního komína apod. Několik daguerotypií na výstavě pořídil francouzský baron Jean-Baptiste Louis Gros

Vstupné.

Vstupné do Crystal Palace se lišilo podle data navštívení. Cena za denní vstupenku se pohybovala od 3 guineí, přes jednu libru, pět šilinků, až klesla na jeden šilink.

Světová výstava 1851, Great Exhibition of the Works of Industry of all Nations, Crystal Palace Exhibition nebo Great Exhibition byla velká mezinárodní výstava průmyslu a kultury jednotlivých zemí. Konala se od 1. května do 15. října roku 1851 v Londýně.

The Great Exhibition of the Works of Industry of All Nations or The Great Exhibition (sometimes referred to as the Crystal Palace Exhibition in reference to the temporary structure in which it was held), an international exhibition, took place in Hyde Park, London, from 1 May to 15 October 1851. It was the first in a series of World's Fairs, exhibitions of culture and industry that became popular in the 19th century. The Great Exhibition was organised by Henry Cole and by Prince Albert, husband of the reigning monarch of the United Kingdom, Queen Victoria. Famous people of the time attended, including Charles Darwin, Karl Marx, Samuel Colt, members of the Orléanist Royal Family and the writers Charlotte Brontë, Charles Dickens, Lewis Carroll, George Eliot, Alfred Tennyson and William Makepeace Thackeray. The opening music, under the superintendence of William Sterndale Bennett was directed by Sir George Smart.


Původ a rozšíření Interim managementu.

Interim management vznikl v 70 letech 20. století v Nizozemí, jako pružné řešení v reakci na dlouhé výpovědní lhůty manažerů a vysoké odstupné. Postupně se rozšířil do ostatních zemí Evropy, Austrálie a Ameriky.  V sousedním Německu se významně rozvinul po spojení východní a západní části země v roce 1989 jako odpověď na potřebu dočasného řízení privatizovaných státních podniků v držení privatizačního fondu Treuhand. V 90. letech poptávka po krizových manažerech dále rostla a nyní je interim management běžný nástroj na řízení změn.  Ve Francii se interim management prosadil navzdory restriktivnímu zákonodárství v oblasti pracovních vztahů a v posledních letech tento způsob najímání manažerů vykazuje dvouciferný růst.  Pro Velkou Británii je typické uplatnění interim manažerů nejen v soukromém, ale i ve veřejném sektoru, ve státní a komunální správě.  Rozvoj interim managementu v Evropě, v USA, v Austrálii a Jižní Africe nelze vysvětlit pouze uvolněním pracovně-právních vztahů (větší flexibilitou), ale také potřebou organizací reagovat rychle a cíleně na změny ekonomického a technologického prostředí.  V České republice se objevil prvně při privatizaci státních podniků v podobě krizových manažerů, ale systematické uplatnění našel teprve od roku 2009, v době mezinárodní hospodářské krize. Ve výrobních podnicích automobilového průmyslu a jiných odvětví zde působili často zkušení interim manažeři ze zahraničí se zadáním překonat nastalé problémy a nutné transformace. V posledních letech (cca od 2012) tyto mandáty přebírají častěji čeští interim manažeři působící jak v pozicích CEO, CFO či CHRO, tak v pozici projektových manažerů, například v oblastech řízení kvality a zvyšování produktivity. Zároveň se čeští interim manažeři nadále zabývají krizovým managementem v českých firmách.  Čeští interim manažeři a zprostředkovatelé založili v roce 2009 Českou asociaci interim managementu s cílem reprezentace, podpory a rozvoje interim managementu v České republice.

Průběh typického mandátu.

Mandáty Interim manažerů se liší svým rozsahem a nároky, zahrnují velké změnové projekty, “náhradu” nepřítomných klíčových manažerů, řízení odborných projektů a transformaci celých organizací. Sledují však obvykle schéma zahrnující analýzu, návrh řešení, jeho realizaci po zakončení projektu spolu s předáváním zodpovědnosti zpět do organizace. Ve fázi analýzy a počátečního auditu je práce Interim manažera podobná činnosti poradce, následně v implementační fázi přechází v projektový management a při předávání Interim manažer často působí jako kouč či školitel.

Fáze 0 – Zadání, výběr a nasmlouvání Interim manažera.

Zadavatel formuluje sám nebo s pomocí konzultanta projektový plán, který zohlední aktuální situaci a cíle projektu a sdělí jej přímo nebo zprostředkovaně zainteresovaným interim manažerům. Vybírá si přímo nebo přes zprostředkovatele ze dvou nebo vice Interim manažerů se zkušenosti v požadované odbornosti na základě osobního pohovoru a předložených referencí.  Do Smlouvy s interim manažerem vstupuje buď přímo nebo přes zprostředkovatele. Smlouva obsahuje zadání a hlavní cíle, předpokládanou délku mandátu a obchodní podmínky jakož i vymezení zodpovědností za rizika (dohoda o mlčenlivosti, zákaz konkurence, vymezení hmotné zodpovědnosti, podmínky a lhůty ukončení smlouvy). Výběr a nasmlouvání interim manažera pomocí zprostředkovatele zvyšuje náklady, ale obvykle zkvalitní a zrychluje proces a poskytuje větší jistotu jak organizaci, tak interim manažerovi.

Fáze 1 – Vstup do organizace a počáteční analýza.

V rámci prvních (zpravidla 10) dnů Interim manažer vypracuje situační analýzu. Vytvoří také projektový a časový plán s vytyčením cílů, priorit a stanovením očekávaného přínosu. Při mandátech pojatých jako “zástup” musí Interim manažer tuto analýzu uskutečnit paralelně s operativní činností.

Fáze 2 – Návrh řešení.

Po úvodní analýze představuje Interim manažer sám nebo s podporou zprostředkovatele vlastní návrh změn a cílů pro svůj mandát. Pokud se vnímání výchozí situace a žádoucích změn zásadně liší od původního zadání, zákazník může tuto změnu akceptovat anebo spolupráce mezi ním a interim manažerem v tento okamžik skončí. Většina neúspěšných mandátů vzniká tím, že zadavatel této fázi nevěnuje dostatečnou pozornost či není ochoten přijmout jiný názor a/nebo interim manažer po úvodní analýze neprosadí svoje názory a postupy.  V případě „zástupu“ původní analýza a návrh řešení poukazuje na míru identifikace a vhodnosti Interim manažera se svěřenou rolí.

Fáze 3 – Implementace řešení.

Interim řídí implementaci svého projektu společně s pracovníky organizace a zároveň informuje o postupu projektu a poskytuje zadavateli pravidelnou zpětnou vazbu, buď sám, nebo ve spolupráci se zprostředkovatelem. Oboustranná zpětná vazba je důležitá pro zachování nutné míry objektivity v hodnocení činnosti interim manažera a ostatních pracovníků a pro sledování možného vývoje původních cílů. Míra vlastních odborných vstupů interim manažera, řízení týmů nebo strategického dohledu nad projektem se liší dle zadání a druhu mandátu.

Fáze 4 – Dokončení a předání projektu.

Ke konci projektu musí interim manažer ověřit dosažení definovaného zadání a spokojenost zadavatele. Tato fáze často zahrnuje předávání know-how a trénink stálých pracovníků organizace, identifikaci a případný nábor následovníků a zhodnocení procesu včetně omylů a získaných zkušeností. Úspěšný interim manažer se soustřeďuje na trvalost dosažených výsledků vice než na délku vlastního mandátu, a bude trvat na hodnocení projektu ze strany zadavatele. V některých případech poskytuje další ad-hoc podporu nebo nastoupí na nový projekt u téhož klienta.  Doprovázející zprostředkovatel ("provider") interim manažera obvykle doprovází tuto fázi projektu ke spokojenosti obou stran a zajištuje vyvážené hodnocení a pokud možno písemné reference pro interim manažera.

Způsoby najímaní interim manažerů.

Interim manažeři obvykle působí jako OSVČ nebo právní osoby, motivované měnit prostředí, přijmout nové výzvy a příležitosti stejně jako s nimi spojená rizika.  Na rozdíl od přiděleného zaměstnance v režimu “dočasného přidělení” podle zákona o zaměstnanosti jejich právní status vůči zadavateli musí být definován smlouvou, pokud není spojen se statutární funkcí v dané organizaci.  S klientem navazují buď přímý vztah anebo zprostředkovaný vztah přes takzvaného “interim providera”, který dohlíží jak na plnění smluvních závazků, tak na průběh mandátu a často přebírá administrativní agendu spojenou s výkonem mandátu interim manažera.  Někteří interim manažeři, v převážné míře působící v krizovém managementu, pracují ve skupině, přičemž každý z nich zajišťuje „svoji odbornost“ v rámci projektu (CEO, CFO, Nákup, Výroba, HR).  Ve výjimečných případech se Interim manažer po dokončení projektu rozhodne setrvat u klienta a vstoupit s ním do zaměstnaneckého vztahu.

Specifika českého a slovenského trhu interim managementu.

Koncept interim managementu se vyvíjí v České republice zevnitř i zvenku: na trhu původně českých podniků se uplatňují interim manažeři hlavně v oblasti krizového řízení, pokusů o záchranu podniků nebo v insolvenčním řízení.  V podnicích se zahraniční majetkovou účastí, především v automobilovém průmyslu, se používá hlavně v oblasti projektového nebo změnového řízení či dočasného zastoupení nebo posílení týmů. Tito interim manažeři bývají často najímáni přes zprostředkovatele ze zemí původu zahraničních investorů.  Vznikly tak dvě skupiny Interim manažerů s odlišným zaměřením a zkušenostmi, které dnes částečně propojuje několik zprostředkovatelů.

Interim management (přechodné, dočasné vedení) je dočasné nasazení manažera do organizace, která chystá zásadní změnu nebo potřebuje externí pomoc na zvládnutí výjimečné situace.

Interim management is the temporary provision of management resources and skills. Interim management can be seen as the short-term assignment of a proven heavyweight interim executive manager to manage a period of transition, crisis or change within an organization. In this situation, a permanent role may be unnecessary or impossible to find on short notice. Additionally, there may be nobody internally who is suitable for, or available to take up, the position in question.


Popis.

Skokani ostronosí mohou dorůst 6 až 8 cm. Od skokana hnědého se liší zejména špičatě zakončeným čenichem, větším a tvrdým pářicím mozolem a odlišným hlasem. Samci se v období rozmnožování ozývají kvokavými, žbluňkavými zvuky. Jsou v té době více či méně modře zbarveni. Mimo dobu rozmnožování mívá skokan ostronosý uprostřed hřbetu světlejší pruh.

Rozšíření a prostředí.

Je rozšířen ve většině střední, východní a severní Evropy. Areál se táhne dále na východ až na Sibiř (po řeku Lenu).  Skokan ostronosý je náročnější na prostředí než skokan hnědý. Obývá zvláště rašeliniště a vlhké louky. Je to nížinný druh, v nadmořské výšce nad 600 m se nevyskytuje.

Výskyt.

Obecně.

Skokan ostronosý se vyskytuje na vlhkých lukách, rašelinných mokřadích mezi rybníky, kolem lesních bažin. Můžeme ho nalézt také v zaplavovaných lesích, podél řek, na okrajích mokřadů, v rašeliništích, atd. Upřednostňuje vlhké lesní stanoviště. Najít (vidět) ho můžete hlavně ráno.

V České republice.

Spatříme ho spíše v jižní části Čech. Jeho výskyt není znám v nadmořské výšce překračující 600 m. Nejhojnější je na Třeboňsku, v oblasti J Moravy, v povodí řek Dyje a Moravy. Právě v povodí těchto řek ho můžeme i dnes vzácně pozorovat v původním prostředí tj. v indunačních, tj. zaplavovaných místech, v lužních lesích a v říčních ramenech (slepých).

Ve světě.

Ve světě je znám od SV Francie až po řeku Lenu, u Bajkalského jezera a ve Švédsku až za polárním kruhem. V Evropě ho nalezneme nejjižněji v Rumunsku a v Asii v severním Kazachstánu

Potrava.

Během přijímaní potravy mrká, protože při polykání dochází k zatahování očí, což mu pomáhá posunovat potravu do žaludku. Nemá ani žádné zuby, a proto přijímá potravu celou. Hlavní potravou skokana ostronosého je hmyz. Převážně svinky, pavouci, červi a plži. Tato žába není vybíravá a loví vše, na co přijde.

Ohrožení.

Rozšíření této žáby u nás je menší, než bychom předpokládali. Data, která by porovnala žabí populaci, chybí. V Polabí se skokan nevyskytuje kvůli intenzivnímu zemědělství. Ohrožen je ze stejných příčin jako skokan hnědý, patří mezi ne například přecházení komunikací.  Skokan ostronosý je méně přizpůsobivý a má přísnější nároky na prostředí. Právě kvůli tomuto je zranitelnější. Je citlivější na kvalitu vody než skokan hnědý či štíhlý. S obtížemi osazuje náhradní vodní plochy. Je také ohrožován rybářským využíváním vodních umělých ploch, díky svému rozmnožování, ke kterému používá nádrže trvalého rázu — škodí mu opakované napouštění a vypouštění umělých vodních ploch. Velice důležité pro všechny skokany je pobřežní a příbřežní část nádrže, velmi nevhodné je proto likvidovat tyto části vyhrnováním bahna z nádrže při odbahňování.  Protože je obtížné rozpoznat skokana ostronosého od skokana hnědého, byl skokan ostronosý využíván stejně jako skokan hnědý, tedy jako laboratorní zvíře. Sušená vajíčka tohoto druhu se v Rusku používaly k léčitelství.  Ochrana v ČR: Kriticky ohrožený druh dle vyhlášky č. 395/1992 Sb. Základem ochrany skokana ostronosého je evidence míst rozmnožování. Důležité je také zachování přírodních vodních ploch a mokřadních biotopů.

Nepřátelé.

Skokany loví čápi a užovky obojkové, ale ty jejich stavy nijak neohrožují. Ovšem žabí stehýnka-oblíbená pochoutka v řadě zemí-smažená či dušená na víně je ohrožuje. Těmto skokanům se dokonce říká „stolní žáby“. Pojídá se maso ze zadních končetin a na jednu porci je potřeba asi deset kusů. Takže asi pět žab k naplnění jednoho talíře. Pro tuto lahůdku se loví i skokani hnědí. A protože hodně lidí miluje tuto pochoutku, padnou denně tisíce chudáků za oběť lidské mlsnotě.

Znaky.

Stavba těla.

Velký skokan s dlouhýma zadníma nohama dosahujícíma až ke špičce čenichu. U nás byl objeven až roku 1903. Podle svého výskytu byl dříve znám pod názvem skokan rašelinný.  Skokan ostronosý dosahuje délky až 8 cm, většinou ale 5–7 cm. Je o něco menší než skokan hnědý, který na rozdíl od skokana ostronosého nemá špičatě zakončený čenich nebo velký a tvrdý patní hrbol. Mají také zcela odlišné hlasy. Zadní nohy tohoto našeho skokana jsou krátké, takže jeho skoky jsou neobratné a krátké. Ale jeho nártní hrbolek — vnitřní strana zadního chodidla — je velký, což umožňuje rychlé zahrabání se do měkké mokré půdy.

Zabarvení.

Sameček se v době rozmnožování zabarví po celém těle do modra. Podle tohoto znaku jej můžeme dobře rozpoznat bez podrobnějšího studování. Mimo dobu páření má někdy uprostřed hřbetu světlejší pruh. Po stranách hlavy je velká tmavá spánková skvrna. Bubínek mají dobře znatelný. V očích je dobře zřetelná vodorovná zornice. Boky jsou povětšinou skvrnité (mramorové až po žlutavou tříselní kost). Břicho je světlé.  V době páření samci vydávají zvuk pomocí vnitřních zvukových rezonátorů. Jejich zvuk připomíná bublání dešťových kapek na vodu nebo jako štěkání psíků. Když skřehotá větší počet skokanů najednou, slyšíme nezaměnitelný sbor, daleko slyšitelný — přestože jednotlivci jsou velice tiší. Pulci jsou hnědočerní se zlatitými skvrnkami. Všichni hnědí skokani přizpůsobují svoje zbarvení barvě prostředí, v němž žijí. Jejich hlas je většinou tichý, tlumený, protože mají vnitřní ozvučné bubínky.

Rozmnožování a způsob života.

Život.

Zdržuje se, s výjimkou doby páření, na souši. Zde vyhledává potravu. V nebezpečí skáče do struh nebo rašelinných jezírek a snaží se potopit. Zimu přečkává od října do března. K vodě přichází jen v době rozmnožování. Zbytek roku žije na souši, kde pod klestím či v norách hlodavců přečká zimu. Stane se, že přezimuje i na dně vody. Časně zjara, když je ještě mráz, shromažďují se ve vodě nejprve samci. Jsou buď v malých vodních nádržích, nebo se ve velkých rybnících sdružují v uzavřených skupinkách.

Rozmnožování.

K rozmnožování dochází v době, kdy zmizí na hladině led. Vyhledají si jim nejlépe vyhovující rybníček a slézají se sem z celé krajiny. Samečkové jdou do vody před samičkami. Ke kladení vajíček dochází ve střední Evropě na přelomu března a dubna. Shluky těchto skokanů obsahují až na 2000 vajíček. Snůšky zůstávají na dně vod - nestoupají po nabobtnání k hladině jako snůšky skokana hnědého. Pulci metamorfují během června a července. Dospělosti dosahují ale až ve třetím roce života. Délka jejich života se pohybuje v rozmezí 8 a 12 let.  Samečkové v době páření vypadají nápadně nadutě, a to díky tekutině nahromaděné pod kůží. Mohou být i intenzivně modří. V této době je slyšet i jejich nenápadný hlas.  Po období námluv, které trvá asi 2-3 týdny, opouštějí skokani vodu a vracejí se na souš. Nalezneme je v lesích a na vlhkých lukách. Skokan ostronosý má specifické nároky na vlhkost i v době suchozemského života, takže patří k jednomu z nejohroženějších druhů obojživelníků nejen v České republice, ale také v Evropě. Zasluhuje proto přísnou ochranu.  Rozmnožuje se v menších mělkých vodních nádržích s hloubkou nepřesahující 70 cm, někdy v periodických tůních.

Skokan ostronosý ("Rana arvalis"), starším pojmenováním taky skokan rašelinný, je druh žáby z čeledi skokanovití. Říká se mu také žába na modro. V Česku je chráněný zákonem jako kriticky ohrožený druh.

The moor frog ("Rana arvalis") is a slim, reddish-brown, semiaquatic amphibian native to Europe and Asia. It is a member of the family Ranidae, or true frogs.


Stručná biografie.

Narodil se v rodišti hudebního stylu G-Funk na kalifornském Long Beach v roce 1969 a zemřel tamtéž v roce 2011. Jeho bratranci jsou rappeři: Snoop Dogg, Butch Cassidy, RBX, Daz Dillinger a 1/2 Dead. Zpívat začal jako malý v kostelním sboru ve městě Clarksdale, Mississippi, kde byl jeho otec pastorem. V šestnácti letech odešel ze střední školy a domova, aby se stal členem námořní pěchoty USA, kde poté odsloužil tři roky. V roce 1991 spolu se Snoop Doggem a Warrenem G založili skupinu "213". Nahrané demo skupiny si poslechl producent Dr. Dre a skupinu představil nahrávací společnosti Death Row Records. Nate si svůj "major debut" odbyl na písni "Deeez Nuuuts" z Dr. Dreho alba The Chronic (1992). Úspěch alba mu vynesl smlouvu u Death Row. Poté zpíval na mnoha spolupracích např. s rappery Snoop Doggem a Tupacem. Roku 1997 měl nahrané album "G-Funk Classics Vol. 1", které však kvůli sporům u "Death Row" nemohl vydat, proto z "Death Row" odešel, ale kvůli právům, ho nemohl stále vydat ani na jiném labelu. Po vleklých sporech vydal původní album i s novým v roce 1998 a nazval je "G-Funk Classics Vol. 1 & 2". Toto dvojalbum obsahuje hit "Nobody Does It Better". Své druhé a prozatím poslední studiové album vydal v roce 2001 a nese název "Music and Me". O rok později byl shledán vinným za nelegální držení zbraně a drog, a odsouzen k podmínce a obecně prospěšným pracím. V roce 2007 prožil infarkt myokardu, po kterém strávil týden v nemocnici, a poté byl převezen do domácího ošetření. Srdeční příhoda způsobila paralyzování levé části jeho těla, které však mělo podle doktorů postupně zmizet, vliv mrtvice na jeho hlas nebyl znám. Další infarkt prožil v roce 2008. Zemřel v roce 2011 na komplikace způsobené několika infarkty, které dříve utrpěl.

Nathaniel Dwayne Hale (19. srpen 1969 - 15. březen 2011), spíše známý jako Nate Dogg, byl americký zpěvák. Na vrcholu byl v éře stylu G-Funk, který byl velmi oblíbený v první polovině devadesátých let 20. století na západním pobřeží USA, kdy hostoval na mnoha písních jiných rapperů. Svůj debut vydal v roce 1997, ale jeho nejúspěšnějším albem je "Music and Me" (2001).

Nathaniel Dwayne Hale (August 19, 1969 – March 15, 2011), known professionally as Nate Dogg, was an American singer, rapper and songwriter. His smooth vocals made the hooks of numerous artists' rap songs, especially in the West Coast's G-funk era in the 1990s.


Historie.

V pořadí třetí německý cisterciácký klášter byl založen Adelaidou z Lohry, manželkou hraběte Volkmara z Klettenbergu, společně s prvním opatem Jindřichem I. (1127-1128). Fundace byla podpořena králem Lotharem III. a potvrzena v roce 1137 papežem Inocentem II. První řeholníci sem přišli roku 1129 z kláštera Kamp v Porýní, se kterými se měla zakladatelka setkat během své pouti do Kampu, a měla jim nabídnout kolonizaci svojí země. Klášter byl výhodně situován k potoku Wieda (u cisterciáků bylo umisťování klášterů k vodním tokům prakticky pravidlem) a k jižním svahům pohoří Harz. Krátce nato započaly práce na stavbě románské baziliky, která byla vysvěcena v roce 1137. V následujících letech se Walkenried postaral o dvě vlastní dceřiné fundace: Pforta (1137), poblíž Naumburgu a klášter Sittichenbach (1141) poblíž Eisleben.  Klášter záhy velmi zbohatl a získal pozemky až v Porýní a v Pomořansku. Mniši věnovali nejvíce pozornosti zkulturňování a podmaňování krajiny, především těžbě kovů, hutnictví a slévárenství, výrobě dřevěného uhlí a také budování rybníků. Ke kultivaci úzmí okolo řeky Helme až do Durynska nes nazývanému Goldene Aue, využívali systém vodních děl "Oberharzer Wasserregal". Ve 13. století žilo v klášteře, ze kterého se mezitím stalo jedno z nejbohatších opatství v Německu, asi 100 mnichů a 200 konvršů. V roce 1209 započala za podpory císaře Oty IV. stavba nově baziliky, navržené v klášteře Morimond. Jeden z největších kostelů v severním Německu a přilehlý ambit byly dokončeny v gotickém slohu a v roce 1290 byly vysvěceny Sigfriedem II. z Querfurtu. Pozici správců zastávali až do svého zániku v roce 1260 hrabata z Klettenbergu tato funkce následně přešla na hrabata z Hohensteinu.  V důsledku morové epidemie která postihla oblast Harzu v polovině 14. století a značně zredukovala populaci, začala těžba i zemědělská výroba stagnovat a opatství ztrácelo svůj vliv a bohatství. Začátkem 16. století už prostory obývalo jen 12 mnichů a opat. Německá selská válka přivedla Walkenried na pokraj zničení, když se ke klášteru na Velikonoce 1525 přiblížil dav asi 800 rolníků. Opat Paulus (1520-1536) společně s mnichy uprchl a vzal s sebou také klášterní archiv. Klášter byl zpustošen, byla zbořena kostelní věž a vážně poškozeny klenební podpory.  V rámci protestantské reformace se z opatství v roce 1542 za vlády císaře Karla V. stalo na základě Říšské bezprostřednosti říšské opatství a jeho představitelé byli říšskými preláty. Nicméně další opat Jan VII. byl velmi světského a výstředního charakteru a v roce 1546 přijal se svými mnichy Luteránství. Jako odpověď podal patron opatství hrabě Ernst z Hohensteinu stížnost habsburskému (katolickému) císaři a ten nařídil vrátit věci do původního stavu, ale jeho rozkaz byl ignorován. Po smrti hraběte se celé jeho hohensteinské panství přiklonilo k protestantství a v roce 1548 vznikla ve Walkenriedu latinská škola. Do roku 1578 vedli klášter čtyři luterští opati, tehdy jmenoval hrabě z Hohensteinu jako správce svého syna, po jehož smrti v roce 1593 přenechala kapitula při katedrále v Halberstadtu správu Hohensteinu a Walkenriedu Brunšvicko-Wolfenbüttelským knížatům.  V opatství byla cisterciácká řehole na krátko obnovena během třicetileté války a to v letech 1629-1631. Vestfálský mír znamenal konec protestantského kláštera a ten byl v roce 1648 sekularizován. Latinská škola v jeho prostorách byla zrušena v roce 1668. Vévodové z Wolfenbüttelu ovládali statky někdejšího kláštera v Amt (druh hospodářsky správního zřízení), do kterého byly začleněny sousední vesnice Zorge a Hohegeiß.  Od té chvíle začalo být opatství systematicky rozebíráno, jako zdroj stavebního kamene. Gotický kostel byl silně poškozen už od doby zničení jeho věže rolníky v roce 1525; do dnešní doby se z něj zachovalo pouze několik málo reliktů. Také knihovna padla za oběť sedláckému povstání, ale archivy jsou naštěstí zachovány v knihovně vévody Augusta ("Herzog August Bibliothek") ve Wolfenbüttelu. Naopak budovy samotné klausury jsou obecně dobře zachovány. Kapitulní síň sloužila od roku 1570 jako luteránský kostel. Demolice objektů byla zastavena v roce 1817 a první rozsáhlé práce na obnově klášterních budov započaly v roce 1876. Od roku 1977 jsou prostory ve správě okresu Osterode. V roce 2006 zde bylo otevřeno museum.

Walkenried (německy "Kloster Walkenried") je bývalé cisterciácké opatství, ležící ve vesnici Walkenried ve spolkové zemi Dolní Sasko v Německu. Bylo založeno v roce 1127 na jižním okraji pohoří Harz. Od roku 2010 jsou zbytky kláštera jako součást sofistikovaného systému přehrad a vodních děl – "Oberharzer Wasserregal" zapsány na seznam světového kulturního dědictví UNESCO.

Walkenried Abbey () was a Cistercian abbey located in the village of Walkenried in Lower Saxony, Germany. Founded in 1127 on the southern rim of the Harz mountain range, the remnants of the monastic complex since 2010 are part of the Upper Harz Water Regale World Heritage Site.


Život.

Mládí.

Osiřela ve věku šesti let a vychovával ji strýc, který byl církevní hodnostář. Učila se literatuře, tanci a hudbě a seznámila se s vlivnými osobami na královském dvoře. Strýc jí jako vlivný dvořan během panování tří králů umožnil vstup do kroužku Madame de Rambouillet. Ubytovala se v Hôtel de Rambouillet, kde se kolem roku 1630 stala stálou členkou tohoto kroužku. Natrvalo se spolu se svým bratrem Georgesem usadila v Paříži kolem roku 1640. Měla možnost dělat vychovatelku dvěma neteřím kardinála Mazarina. V období let 1644 až 1647 žila v Marseille, doprovázela zde svého bratra Georgese, který tam dostal funkci guvernéra pevnosti. Po tomto období se vrátila zpět do Hôtel de Rambuillet v Paříži.

Literární salon.

Madeleine si dala podle dobového stylu 17. století přezdívku Sapfó podle známé antické autorky. Stala se členkou salonu Catherine de Rambouillet a zároveň obyvatelkou hôtel Rambouillet až do roku 1652, kdy opustila tuto budovu a založila si vlastní literární salon. Ten dlouho udával tón v hnutí tzv. preciózek, mezi nimiž byla jednou z jejich nejslavnějších představitelek. Většina celebrit tehdejší doby pravidelně navštěvovala soboty u slečny de Scudéry, kde se vedly erudované literární a galantní rozhovory. Návštěvníci si dávali přezdívky. Do užšího kroužku pravidelných hostů „Société du Samedi“ (Sobotní společnosti) patřily Madame de La Fayette, Madame de Sévigné, Charles de Sainte-Maure, vévoda de Montausier s manželkou, François de La Rochefoucauld, Valentin Conrart, Jean Chapelain, Simon Arnauld de Pomponne a Paul Pellisson. Salón se nacházel ve čtvrti Le Marais, na bulváru du Temple, později v ulici de Beauce.

Literární dílo.

V roce 1642 se zúčastnila tvorby díla „Recueil des femmes illustres“, hlavně na části „L'épitre aux Dames“. Doprovázela svého bratra do Marseille, kde vykonával funkci guvernéra v letech 1644-1647. Často psala pod jeho jménem bratra (tedy Georges de Scudéry), který nikdy neváhal vzít na sebe autorství velkého množství její tvorby. Byla autorkou úspěšných tzv. klíčových románů. V románech psala o skutečných historických postavách pod jinými literárními jmény, například o panu de Condé nebo madame de Longueville. Přenášela často dobovou mondénní společnost do období antiky, například: „Ibrahim ou l'Illustre Bassa“ (4 díly, 1642); „Artamène ou le Grand Cyrus“ (1649 - 1653) - nejdelší román ve francouzské literatuře (10 částí); „Clelia, histoire romaine“ (10 částí, 1654 - 1660); „Almahide ou l'esclave reine“ (8 částí,1660); „Mathilde d'Aguilar, histoire espagnole“ (1667). Její tvorba byla místem rafinovaných analýz vnitřního života postav. Popisovala do té doby v literatuře pomíjené emoce - melancholii, nudu, neklid a sklon k úniku do sladkých představ, což ovlivnilo například Rousseaua. Její texty se staly návodem na chování v elegantní společnosti. Představily vizi idealizované lásky a vykreslily poetizovaný obraz mondénní společnosti. V románu „Clelia, histoire romaine“ autorka vytvořila slavnou „Carte de Tendre“, tedy „mapu citů“, jakousi „galantní geografii“. K tomu ji inspiroval abbé d'Aubignac.

Názory.

Madeleine a její názory na manželství byly v souladu s jejím životem preciózky. V románu „Artamène ou le grand Cyrus“ vyjádřila odpor vůči vynuceným manželstvím prostřednictvím osudu ženské postavy Sapfo, která zachází až tak daleko, že říká, že instituce manželství je tyranií. V tomto bodě se Madeleina ztotožnila s postavou románu a nikdy se neprovdala. Dílo je považováno některými literárními kritiky za první moderní román.  Vyjádřila v něm i politické názory, které měly blízko ke šlechtickému hnutí Fronda.  Zároveň konstatovala, že ženy v její době mají právo využívat své nadání jen z důvodu intelektuálního a jedině v soukromém životě. Převedla příběh Grande Mademoiselle (dcera Gastona Orleánského) během frondy do antického království Sarmatů - Amazonek.  Spolu s Pellissonem, s nímž udržovala velmi důvěrný vztah, názorově ovlivňovala Jeana de La Fontaine a Molièra, který ji pak zesměšnil pod jménem Magdelon v divadelní hře „Směšné preciózky“ (1659) a také ve hře „Učené ženy“ (1672).  Její politické sympatie pro prince Condé, který se vzbouřil proti majestátu nedospělého Ludvíka XIV., se později zcela otočily a proměnily v obdiv k Ludvíku XIV., který neměl daleko k pochlebenství.  Scudéry získala značnou finanční podporu, která jí umožňovala pokračovat ve svém díle. Kardinál Mazarin jí odkázal v závěti penzi, také kancléři Boucher a de Ponchartrain pokračovali v její podpoře. Král jí daroval v roce 1683 na přímluvu madame de Maintenon jednorázovou podporu 2 miliony franků. Stala se první ženou, jejíž udělila Francouzská akademie cenu za výřečnost. Byla i členkou Akademie Ricovrati. Skonala v Paříži ve věku 93 let, na svou dobu velmi vysokém.

Odraz v literatuře.

Madeleine de Scudéry je hlavní hrdinkou známé povídky E. T. A. Hoffmanna "Slečna ze Scudéry" ("Das Fräulein von Scuderi"); ta je považována za první německou detektivní povídku a slečna ze Scudéry v ní působí jako detektivka. Povídka byla mnohokrát zfilmována a Paul Hindemith podle ní napsal operu "Cardillac".

Madeleine de Scudéry (15. listopadu 1607, Le Havre – 2. června 1701, Paříž) byla francouzská spisovatelka. Významná představitelka barokní literatury.

Madeleine de Scudéry (15 November 1607 – 2 June 1701), often known simply as Mademoiselle de Scudéry, was a French writer.


Příklad a rozbor.

Klasickým příkladem zákona klesajících výnosů je zemědělský podnik. Hlavní výrobní faktory jsou orná půda a práce lidí, kteří ji obdělávají. Kdyby ve výchozím stavu byl přidán další pracovník, zvýší se produkce obilí například o 100 tun ročně. Pokud se pak přidá druhý pracovník, zvýší se podle zákona klesajících výnosů produkce o méně, například o 80 tun. První přidaný pracovník totiž už vykonal ty činnosti, které k zvýšení výnosu přispěly nejvíce, a na druhého tak zbyly již jen činnosti méně produktivní. Třetí pracovník pak přinese méně než druhý a tak dál. Nakonec by se přidáváním pracovníků dospělo ke stavu, kdy půda bude v rámci dostupné technologie dokonale obdělána a další přidaní pracovníci již nenajdou produktivní činnost, které by se mohli věnovat.  Podobně kdyby se zvyšovala rozloha půdy při stálém počtu pracovníků, každý další hektar zvětšené rozlohy by byl méně produktivní, až nakonec zvětšování rozlohy polí by již nepřineslo žádný znatelný efekt, protože pracovníci by půdu nestačili obdělat. Totéž ovšem platí i pro jiné výrobní faktory, například množství hnojiva, které má zemědělec k dispozici.  Zákon klesajících výnosů nemusí být splněn zejména při nízké úrovni některého výrobního faktoru. Při jeho zvyšování pak může produkce růst po nějakou dobu proporcionálně nebo dokonce nadproporcionálně („zákon rostoucích mezních výnosů“). Například je-li půda zcela vyschlá, malé množství zálivky nemusí dostačovat k růstu plodiny a neurodí se nic. Pokud se pak intenzita zálivky ještě o trochu zvýší, rostlinám bude voda již stačit, úroda se dostaví a při každém zvýšení zálivky ještě podstatně naroste, mnohem víc, než kolik by bylo úměrné zvýšení objemu vody.  Celkový výnos může při vysokých úrovních výrobního faktoru dokonce začít klesat (a mezní výnos tedy být záporný). Například zvyšování objemu zálivky nad rozumnou úroveň způsobí uhnívání rostlin nebo dokonce jejich vyplavení. V extrémním případě tak může celková produkce klesnout až k nule.  Obecně musí u každého výrobního faktoru existovat úroveň, od níž zákon klesajících výnosů platí. Kdyby tomu tak nebylo, pak by například v zemědělství muselo být možné vypěstovat celou světovou úrodu pšenice na jednom políčku, pokud bychom jej dostatečně obdělávali.  Zákon klesajících výnosů spolehlivě platí pouze ceteris paribus, tedy pokud jsou všechny ostatní parametry výrobního procesu stejné. To bývá splněno zejména v krátké časové perspektivě, v níž tak zákon klesajících výnosů je důležitým limitujícím faktorem produkce. V dlouhodobé perspektivě může například technologické zlepšení způsobit takovou změnu produkční funkce, že zákon ztratí platnost pro srovnání stavu před a po technologické obměně. I v nové situaci bude ovšem existovat nějaká úroveň nové produkční funkce, od níž zákon klesajících výnosů nastoupí.

Historie.

Nemožnosti uživit neomezené množství jedinců na dané rozloze půdy si uvědomovali lidé již ve starověku. Anglický ekonom Alfred Marshall napsal, že „tendence ke snižování výnosu byla příčinou Abrahamova rozchodu s Lotem a většiny migrací, o nichž vypráví historie“. Tím narážel na příběh z biblické knihy Genesis, která příčinu rozchodu obou patriarchů vysvětluje slovy „země jim však nevynášela tolik, aby mohli sídlit pospolu, a jejich jmění bylo tak značné, že nemohli sídlit pohromadě.“  Obecněji popsal důsledky klesajících výnosů ve vztahu k zemědělské práci starořecký učenec a statkář Xenofón. V knize "O státních příjmech" ("Πόροι"), napsané kolem roku 355 př. n. l., porovnával hornické a zemědělské podniky a uvedl, že zatímco v dolech je dost práce pro všechny, na statcích není zvyšování počtu dělníků nad určitou mez užitečné. „Každý statkář může přesně říci, kolik pro jeho statek stačí volských jařem a kolik rukou. Vyslat na pole víc než nezbytný počet by považoval za úplnou ztrátu.“ Podobně později klasičtí ekonomové 18. a 19. století věřili, že výroba a hornictví poskytují prostor pro rostoucí výnosy na rozdíl od zemědělství, které je odsouzeno ke klesajícím výnosům.  Prvním novověkým autorem, který jasně formuloval zákon klesajících výnosů, a to již s náznakem současného marginalistického pojetí, byl francouzský ekonom Anne Robert Jacques Turgot. Jeho článek „Úvahy nad textem Saint-Péravyho“ z roku 1767 obsahuje tuto myšlenku o výrobních faktorech v zemědělství: s jejich navyšováním od jistého bodu „všechny další náklady budou bez užitku a navyšování se dokonce může stát škodlivým. V takovém případě se náklady budou zvyšovat bez nárůstu produkce. Proto existuje bod maximální produkce, přes který není možné se dostat; (...) jakmile se náklady dostanou nad tento bod a míří k bodu, kde již nepřinášejí nic, je víc než pravděpodobné, že každý přírůstek bude méně a méně produktivní.“  V Británii ve stejné době poznatek o klesajících výnosech v zemědělství uveřejnil James Steuart. Důsledky zde rozpracovali další ekonomové a zákon klesajících výnosů se v Británii stal důležitým argumentem veřejných diskusí v první polovině 19. století.  Thomas Malthus v "Eseji o principu populace" (1793, přepracované vydání 1803) spojil omezené výnosy v zemědělství s názorem, že lidská populace má následkem „sexuální vášně“ tendenci se množit geometrickou řadou, a dospěl k závěru, že lidstvo bude konfrontováno s nemožností získat dostatek potravy, což bude mít za následek hladomor a další katastrofy. Tyto předpovědi se nevyplnily v jeho vlasti ani v jiných rozvinutých zemích kvůli rychlému technologickému rozvoji, jenž přebil důsledky zákona klesajících výnosů, i kvůli daleko pomalejšímu populačnímu růstu, než Malthus ve své teorii předpokládal. Malthusiánské hladomory a války o zdroje jsou však realitou v některých chudých rozvojových zemích, kde Malthusovy závěry stále platí.  Edward West přispěl mimo jiné alternativní formulací zákona klesajících výnosů pomocí nákladů podnikatele: „V procesu zlepšování pěstování se navyšování hrubého produktu stává postupně stále nákladnějším.“ ("Esej o aplikaci kapitálu na zemědělskou půdu", 1815)  David Ricardo zasáhl do dobových diskusí o protekcionistických obilních zákonech argumentem, že nákladnost zemědělské výroby rostoucí v důsledku nutnosti obdělávat stále horší půdu (tedy klesající výnosy z půdy) bude stlačovat životní úroveň a výnosy v celé britské ekonomice, a proto by bylo výhodnější dovolit export obilí bez omezení ("Esej o vlivu nízkých cen obilí na výnosy akcií", 1815). Ricardova verze zákona klesajících výnosů je méně dokonalá než Turgotova, protože Ricardo pokles výnosu vysvětluje pouze horší kvalitou půdy, která musí být při větší poptávce obdělávána, a nebere v úvahu, že pokles by nastal, i kdyby všechna půda byla homogenní.  Zobecnění zákona klesajících ze zemědělství na další oblasti výroby za předpokladu neměnné technologie a vydatnosti přírodních zdrojů provedl roku 1863 irsko-australský učenec William Edward Hearn.  V Německu se otázkám produktivity v zemědělství věnoval Johann Heinrich von Thünen. Ten na svém statku v Meklenbursku kolem poloviny 19. století nasbíral také rozsáhlý statistický materiál. Na jeho základě teoretizoval o vlivu výrobních faktorů na zemědělskou produkci a empiricky potvrdil Turgotovy závěry: „Patří k povaze zemědělství – a to je velmi významná okolnost – že další produkce nestoupá přímo úměrně počtu navíc zaměstnaných dělníků, ale každý další zaměstnaný dělník poskytne menší produkt než ten předchozí.“  Současná marginalistická formulace ve smyslu snižování mezního produktu vznikla až počátkem 20. století, první ji pravděpodobně vyslovil Francis Ysidro Edgeworth roku 1911.

Kontext.

Zákon klesajících výnosů vznikal a používá se v kontextu dalších ekonomických teorií. K nim patří:

Zákon klesajících výnosů čili zákon snižujícího se mezního produktu je vlastnost výrobního procesu, u kterého mezní produkt každého výrobního faktoru klesá s přidáním každé další jednotky tohoto faktoru, pokud ostatní výrobní faktory zůstanou na stejné úrovni. Matematicky to znamená, že v oblasti platnosti zákona je druhá parciální derivace produkční funkce podle každého výrobního faktoru záporná (jinými slovy produkce je konkávní funkcí každého jednotlivého faktoru). Nejde o obecně platný zákon ve smyslu přírodních věd, přesto zákon klesajících výnosů v praxi platí velmi často, přinejmenším od jisté úrovně výrobního faktoru. Klesající výnosy byly objeveny nejprve v oblasti zemědělství a doklady pochopení jejich důsledků jsou již v antice, především u Xenofóna. Moderní formulaci zákona klesajících výnosů přinesl jako první Turgot roku 1767, dále teorii v tomto směru rozvinuli zejména britští ekonomové první poloviny 19. století. Ti klesající výnosy postulovali a zkoumali nejen na úrovni jednotlivé firmy či provozu, ale také na úrovni celých odvětví (David Ricardo) nebo i lidstva (Thomas Malthus).

In economics, diminishing returns is the decrease in the marginal (incremental) output of a production process as the amount of a single factor of production is incrementally increased, while the amounts of all other factors of production stay constant.


Funkce.

Chaperony jsou strážci, kteří kontrolují a zabezpečují správnou prostorovou strukturu proteinů a brání vzniku nesprávných vazeb. Chaperony hsp60 dokonce umí špatně sbalené proteiny opět rozbalit.  Je známo, že funkce bílkovin obecně není dána pouze jejich primární strukturou, ale z velké části také terciární strukturou. Právě složení do této terciární struktury je kontrolováno z velké části chaperony. V podstatě se jedná o dosažení optimální prostorové organizace molekuly proteinu. Chaperon však není součástí výsledného proteinu, nýbrž se po vykonání své činnosti opět odpojí.  Jak molekulové chaperony fungují, není zatím dostatečně dobře známo, ale některé z nich jsou ATPázy, které se váží k proteinům, a tím umožňují jejich uvolnění za vzniku energie v podobě ATP. K významným molekulárním chaperonům patří tzv. proteiny tepelného šoku (heat shock proteiny).

Typy chaperonů.

Jsou známy čtyři základní typy chaperonů; obvykle však spolupracují s různými dalšími proteiny, např. kochaperony:

Hsp70.

Chaperony hsp70 se vážou na hydrofobní části právě vznikajících (syntetizovaných) proteinů a stabilizují je v nesbaleném stavu, proteiny pak snadněji procházejí membránami, např. do mitochondrie (kde se na ně naváže mitochondriální hsp70). Chaperony stimulují export proteinů z buněk, podílí se na konformaci replikačních komplexů, podporují odbourávání poškozených proteinů. Ke správně sbaleným proteinům se nevážou. Při vazbě pomáhá pomocný protein (u "Escherichia coli" je jím "DnaJ"), samotná vazba probíhá "ATP-dependentním způsobem", kdy chaperon napřed naváže ATP a tím je schopen reagovat s pomocným proteinem, díky jeho přítomnosti se ATP hydrolyzuje na ADP+P a získaná energie umožní vazbu na nesbalený protein. Protein se uvolní, když nová molekula ATP nahradí na chaperonu ADP, což zařizuje další pomocný protein (u "E. coli" "GrpE").

Hsp60.

Chaperony hsp60 podporují sbalování nadprodukovaných proteinů, zúčastňují se sbalování fágového virionu, stabilizují proteiny určené k exportu do mezimembránového prostoru. Nesbalené proteiny přijímají od hsp70, špatně sbalené proteiny umí opět rozbalit. Proteiny sbalují pomocí zvláštní kapsy, do které protein umístí. Chaperonům hsp60 se také říká „chaperoniny“, patří mezi ně např. "GroEL" a "GroES" z "E. coli".

Hsp90.

Chaperon hsp90 se váže na steroidní receptory, inhibuje aktivitu tyrozinkinázy. U "E. coli" ho tvoří "HtpG".

Hsp100.

O chaperonech hsp100 se mnoho neví, pravděpodobně pracují podobně jako hsp60, vytvářejí také kapsu. U "E. coli" je tvoří proteiny "Clp".

Poruchy.

Proteiny, které se nenacházejí v optimální konformaci, svoji funkci plní buď špatně nebo ji neplní vůbec. Oba stavy vedou k četným patologickým stavům a mohou mít pro organismus fatální následky, jako např. neurogenerativní onemocnění.

Chaperon (, z fr. "chaperon", gardedáma) je speciální protein, který v buňce pomáhá skládat většinu bílkovin do jejich správného prostorového uspořádání. Tím tedy těmto proteinům umožňují vykonávat jejich funkci v buňce. Chaperony se vyskytují jak v eukaryotických buňkách, tak i u bakterií a v mitochondriích.

In molecular biology, molecular chaperones are proteins that assist the conformational folding or unfolding and the assembly or disassembly of other macromolecular structures. Chaperones are present when the macromolecules perform their normal biological functions and have correctly completed the processes of folding and/or assembly. The chaperones are concerned primarily with protein folding. The first protein to be called a chaperone assists the assembly of nucleosomes from folded histones and DNA and such assembly chaperones, especially in the nucleus, are concerned with the assembly of folded subunits into oligomeric structures.


Historie.

V roce 1916 se uskutečnil první ročník Mistrovství Jižní Ameriky ve fotbale (turnaj je nyní znám pod názvem Copa América), který byl uspořádán na výročí argentinské Májové revoluce. Zástupci všech čtyřech účastníků tohoto mistrovství se během turnaje sešli a 9. července 1916 (sedmý den konání mistrovství a zároveň na svátek argentinské nezávislosti) se dohodli na založení organizace CONMEBOL. Prezidentem organizace se stal Héctor Rivadavia. Zakládajícími členy byli Argentina, Brazílie, Chile a Uruguay.  Během dalších let se přidávaly i další národní asociace. Jako poslední se v roce 1952 přidala Venezuela. Avšak Guyana, Surinam a Francouzská Guyana se členy CONMEBOL nestaly, ačkoliv leží geograficky v Jižní Americe. Tyto tři národní asociace se staly z historických a kulturních důvodů členy CONCACAF. Se současnými deseti členy je tak CONMEBOL nejméně početnou konfederací.

Soutěže.

Národní týmy.

Hlavní soutěží pro mužské národní týmy je Copa América, jejíž první ročník se konal v roce 1916 pod názvem Mistrovství Jižní Ameriky ve fotbale. CONMEBOL pořádá také mládežnická mistrovství Jižní Ameriky do 20, do 17 a do 15 let. Pro ženské národní týmy pořádá Campeonato Sudamericano Femenino a také Mistrovství Jižní Ameriky žen do 20 a 17 let.  Ve futsale pořádá turnaj Copa América de Futsal a Mistrovství Jižní Ameriky ve futsale hráčů do 20 let. Campeonato Sudamericano Femenino de Futsal je ženskou obdobou futsalového mistrovství.

Klubové.

CONMEBOL také pořádá dvě nejdůležitější klubové soutěže v Jižní Americe: Pohár osvoboditelů (Copa Libertadores), jenž se koná od roku 1960 a byl do roku 1966 znám jako Copa de Campeones; a Copa Sudamericana, která se koná od roku 2002, kdy byla založena jako nástupce Supercopy Sudamericana (založena 1988). Třetí soutěž, Pohár CONMEBOL, se konal od roku 1992 a byl zrušen v roce 1999. V ženském fotbale pořádá Copa Libertadores de Fútbol Femenino, a to od roku 2009.  Od roku 1989 se navíc koná Recopa Sudamericana, kde se utkává minulý vítěz Copa Libertadores s vítězem Copa Sudamericana.  Mezi lety 1960 a 2004 navíc CONMEBOL spolupořádala se zónou UEFA Interkontinentální pohár, ve kterém se utkával vítěz Copa Libertadores a Ligy mistrů UEFA. Od roku 2005 byl tento pohár nahrazen Mistrovstvím světa ve fotbale klubů pořádaným FIFA.

Seznam soutěží.

Národní týmy:  Klubové:  Zrušené:

Jihoamerická fotbalová konfederace ( CONfederación SudaMEricana de FútBOL, "Confederação Sul-Americana de Futebol") známá pod zkratkou CONMEBOL je hlavní řídící organizací jihoamerického fotbalu, futsalu a plážového fotbalu.

The South American Football Confederation (CONMEBOL, ; ; or CSF) is the continental governing body of football in South America (apart from Guyana, Suriname, and French Guiana), and it is one of FIFA's six continental confederations. The oldest continental confederation in the world, its headquarters are located in Luque, Paraguay, near Asunción. CONMEBOL is responsible for the organization and governance of South American football's major international tournaments. With 10 member football associations, it has the fewest members of all the confederations in FIFA.


Historie.

V roce 1901 byla ve Stockholmu založena společnost AB Lux na výrobu kerosenových lamp. S nástupem elektrifikace však společnost musí hledat nové uplatnění, které později nachází ve výrobě vysavačů.  První myšlenky na moderní vysavač se zrodily v roce 1908 ve Vídni, kdy švédský obchodník Axel Wenner-Gren během své návštěvy města zahlédl ve výloze zvláštně vypadající stroj. Byl to vysavač americké značky Santo, který sestával z motoru a čerpadla. Vážil 20 kilo a prodával se za cenu přibližně 73 amerických dolarů. O dva roky později zakládá inženýr Sven Carlstedt společnost Elektromekaniska AB, která začíná vyrábět vysavač Salus pro švédský trh, který je v podstatě kopií amerického modelu Santo.  V roce 1912 začíná obchodník Axel Wenner-Gren spolupracovat se společností AB Lux a výsledkem jejich spolupráce je vysavač Lux I o hmotnosti 14 kg. Současně odstartovala éra přímého prodeje. Prodejci křižují ulicemi a na vozíku za sebou táhnou těžký vysavač. S hospodyněmi se snaží domluvit termín návštěvy u nich v domácnosti.  Historické milníky:  V současnosti je prezidentem globální společnosti Electrolux Jonas Samuelson. Generálním ředitelem společnosti "Electrolux Domácí spotřebiče CZ" je od roku 2012 Martin Svoboda.

Významné produkty.

Lux I (1912).

Axel Wenner-Gren uvádí na trh první vysavač Lux I vyrobený společností Lux ve Stockholmu (váha 14 kilogramů, cena 44 dolarů).

Model V (1921).

Na rozdíl od dobových těžkých a neskladných vysavačů byl Model V navržen tak, aby ležel na podlaze na dvou tenkých kovových kolejnicích. Tato novinka se stala světovým standardem po desetiletí. Poprvé umožnila jednoduché vysávání v domácnosti. Kolejnice byly inovací samotného zakladatele značky Axela Wenner-Grena. Konstrukce vysavače pak odrážela tehdejší trend v průmyslové výrobě, který vzešel od německého architekta Petera Behrensena.

První chladnička D-fridge (1924).

V roce 1922 představili dva stavební inženýři Baltzar von Platen a Carl Munters svůj vynález: zařízení, které vytváří chlad prostřednictvím vody. Tento proces byl založen na důmyslném využití procesu absorpce. O dva roky později společnost Electrolux tento vynález koupila. V následujícím roce se rozběhla sériová výroba prvních chladniček pod značkou Electrolux. První chladnička nesla název D-fridge, byla ochlazována vodou, a proto musela být připojena k vodovodu. O šest let později, v roce 1931 byla pod názvem L1 představena první vzduchem chlazená chladnička.

Kuchyňský robot Assistent (1939).

Na žádost výrobce navrhl švédský inženýr a designér Alvar Lenning kompaktnější verzi profesionálního kuchyňského robota, aby mohl být používán v domácnosti. Kuchyňský robot Electrolux Assistent se svým typickým designem stal ikonickým výrobkem společnosti.

První myčka na světě (1959).

V té době nebyla většina kuchyní pro myčku uzpůsobena. Nicméně první model myčky Electrolux s označením D10 mohl být instalován do větších kuchyní a bez nutnosti náročných úprav. Myčce se přezdívalo "kulatá plechovka".

Trilobite (2001).

První robotický vysavač na světě.

Electrolux je švédský koncern se sídlem ve Stockholmu a celosvětově patří mezi největší výrobce domácích a profesionálních spotřebičů.Působí na více než 150 světových trzích, kde ročně prodá přes 60 milionů výrobků.

Electrolux AB (commonly known as Electrolux, ) is a Swedish multinational home appliance manufacturer, headquartered in Stockholm. It is consistently ranked the world's second largest appliance maker by units sold after Whirlpool.


Klubová kariéra.

René Higuita strávil nejvíce sezón ve své kariéře v kolumbijském klubu Atlético Nacional, s nímž vyhrál titul v kolumbijské nejvyšší soutěži Categoría Primera A, v Poháru osvoboditelů a soutěži Copa Interamericana.  Higuita se narodil v chudinské čtvrti Medellínu Castilla neprovdané matce Marii Dioselině Higuitové. Po její smrti žil s babičkou (z matčiny strany) Anou Felisou. Prosadil se v regionálním mládežnickém týmu Antioquiy (kolumbijský stát / departement). V roce 1981 jej získalo Atlético Nacional, odkud v roce 1985 šel na hostování do Millonarios Bogota. Za tým z hlavního města poprvé nastoupil ve věku 19 let v kolumbijské první lize. O rok později se vrátil do Atlética Nacional, kde se poprvé setkal s trenérem Franciscem Maturanou. Stal se prvním brankářem v družstvu a v roce 1989 se podílel na největším úspěchu v historii klubu – zisku titulu v Poháru osvoboditelů (jihoamerická obdoba evropské Ligy mistrů). Byl jedním z hlavních hrdinů finále proti paraguayskému klubu Olimpia Asunción, zejména během odvety v Bogotě. Chytil 4 pokutové kopy a sám jeden proměnil, Atlético Nacional se stalo prvním kolumbijským týmem, který vyhrál prestižní klubovou soutěž. S Nacionalem získal v roce 1991 ještě titul v kolumbijské lize a následující rok odešel.  Zamířil do Evropy, do španělského mužstva Real Valladolid hrajícího tehdy druhou nejvyšší španělskou soutěž Segunda División. Zde chytal v 15 utkáních, ale když poté skončil na lavičce náhradníků, raději se vrátil do vlasti.  V roce 1994 opět vyhrál s Atléticem Nacional kolumbijský titul a následující rok se s týmem dostal podruhé do finále Poháru osvoboditelů. Higuita pomohl k postupu gólem z přímého kopu proti argentinskému klubu River Plate a také rozhodujícím chyceným pokutovým kopem, díky čemuž se Atlético posunulo do finále. V něm kolumbijský tým podlehl brazilskému Grêmio Porto Alegre.  V sezóně 1997/1998 Higuita přestoupil do mexického týmu CD Veracruz, s nímž skončil na 13. místě ligy. Další sezónu vstřelil 2 góly, ale klub spadl do druhé ligy a René Higuita zvolil návrat do Medellínu. V roce 2000 skončilo Atlético Nacional na pátém místě v Apertuře a poté na sedmém v Clausuře.  V roce 2001 přestoupil do jiného kolumbijského mužstva Atletico Junior de Barranquilla, ale zde neměl jisté místo v sestavě a nedosáhl ani výraznějšího úspěchu. V roce 2002 hrál za kolumbijské Deportivo Pereira, poté byl rok bez klubové příslušnosti a v roce 2004 podepsal ekvádorskému klubu Aucas Quito. V listopadu přišla diskvalifikace za kokainový doping. Mohl hrát opět v roce 2005, šel do klubu Bajo Cauca Fútbol Club, kde po sezóně ukončil kariéru.  V roce 2007 se vrátil k fotbalu a podepsal smlouvu s venezuelským klubem Guaros de Lara FC. V lednu 2008 se upsal kolumbijskému druholigovému týmu Deportivo Rionegro. V červnu 2008 podepsal smlouvu s kolumbijským mužstvem Deportivo Pereira. Kariéru definitivně ukončil v lednu 2010.  Před ukončením kariéry se objevil ve dvou benefičních zápasech (v jednom z nich s paraguayským brankářským kolegou José Luisem Chilavertem a argentinským Diego Maradonou).  René Higuita vstřelil celkem 41 gólů (37 z pokutových kopů a 4 z přímých kopů), před ním jsou ve statistikách skórujících brankářů jen Brazilec Rogério Ceni (více než 100 gólů) a právě José Luis Chilavert (62 gólů).

Reprezentační kariéra.

V roce 1985 byl René Higuita prvním brankářem kolumbijské mládežnické reprezentace do dvaceti let na juniorském Mistrovství světa v SSSR. Tým dokráčel do čtvrtfinále, kde prohrál 0:6 s Brazílií.  V A-mužstvu Kolumbie debutoval 11. června 1987 ve vítězném zápase proti Ekvádoru (1:0). Pak jej trenér Francisco Maturana povolal na turnaj Copa América (1987), kde kolumbijský brankář odchytal 4 utkání a skončil s týmem třetí (v zápase o 3. místo porazila Kolumbie Argentinu 2:1).  René Higuita byl výraznou osobností v silném kolumbijském mužstvu v devadesátých letech dvacátého století. Svým stylem hry se výrazně podílel na charakteristice kolumbijského mužstva. S René Higuitou v roli brankáře i libera zároveň se obranná linie mohla vysunout více dopředu a efektivněji atakovat soupeře, aby získala míč nazpět. Hráči mohli vytvořit mnohem kompaktnější formaci s mnoha možnostmi pro své tradiční krátké přihrávky.  Byla to jihoamerická variace na velkolepý holandský fotbal z roku 1974. Nizozemský brankář Jan Jongbloed také působil jako zvláštní obránce, nicméně rozehrával míče pouze při standardních situacích a při přerušené hře. René Higuita tento styl značně rozšířil. Podnikal výlety s míčem mimo bránu a pokoušel se o vstřelení gólu ze hry.  19. května 1988 vstřelil svůj první gól za kolumbijskou A-reprezentaci proti Finsku, jihoamerický tým vyhrál přátelské utkání v Helsinkách 3:1.  Jihoamerického kontinentálního mistrovství Copa América se Higuita zúčastnil i v roce 1989, Kolumbie však vypadla již v základní skupině, kdy skončila třetí za postupujícími celky Paraguaye a Brazílie. V zápase s Venezuelou vstřelil Higuita svůj druhý reprezentační gól (v 36. minutě otevřel skóre utkání z pokutového kopu), Kolumbie vyhrála 4:2.  Na Mistrovství světa ve fotbale 1990 odchytal temperamentní brankář všechny zápasy kolumbijského týmu v základní skupině (výhra 2:0 proti Spojeným arabským emirátům, remíza 1:1 s Německem a prohra 0:1 s Jugoslávií). V osmifinálovém utkání proti Kamerunu se mu vymstil pokus o fotbalový slalom. O míč jej obral kamerunský útočník Roger Milla a pohodlně skóroval do opuštěné brány Kolumbie. Kamerun vyhrál 2:1 po prodloužení a postoupil do čtvrtfinále, Higuita pak o ztrátě míče řekl, že to byla „"chyba velká jako barák"“. Za své chování na hřišti si vysloužil u médií a fanoušků přezdívku „El Loco“ („blázen“).  V letech 1991 a 1995 se znovu představil na Copě Américe. V prvním případě odehrál 7 utkání a Kolumbie skončila na turnaji čtvrtá, o 4 roky později odehrál 6 zápasů a dosáhl s týmem na 3. místo.  6. září 1995 Higuita zazářil v přátelském zápase proti Anglii, když předvedl svůj „kop škorpiona“ – na brankové čáře vymrštil nohy vzad a vykopl lob Jamieho Redknappa.  Reprezentační kariéru zakončil René Higuita v roce 1999, na Copě América 1999. Celkem odehrál Higuita v A-mužstvu kolumbijské reprezentace 68 utkání a vstřelil 3 góly.

Reprezentační góly.

Reprezentační góly René Higuity v A-mužstvu Kolumbie:

Trenérská kariéra.

V prosinci se René Higuita stal trenérem brankářů ve svém bývalém klubu, španělském Realu Valladolid. 12. ledna 2012 přijal tuto pozici (trenér brankářů) u saúdskoarabského týmu Al Nassr FC.

Osobní život.

René Higuita má dvě děti – Andrése a Pamelu – s manželkou Magnolií. Z předešlého manželství má dceru Cindy Carolinu.  V roce 1993 byl kolumbijský brankář uvězněn za účast na únosu. Higuita dělal prostředníka mezi dvěma drogovými barony Pablo Escobarem a Carlosem Molinou a doručil výkupné za propuštění Molinovy dcery. Za to zinkasoval 64 000 US$, čímž se provinil proti kolumbijským zákonům. Ve vězení strávil 7 měsíců, než byl propuštěn bez obvinění. V dokumentu "The Two Escobars" je řečeno, že byl uvězněn kvůli osobní návštěvě Escobara spíše než kvůli účasti na únosu. Kvůli uvěznění se René Higuita nedostal na Mistrovství světa ve fotbale 1994 v USA.  V roce 2005 se známý brankář objevil v televizní reality show "La Isla De Los Famosos: Una Aventura Pirata" (obdobná soutěž jako "Trosečník").  V roce 2009 hrál jeho syn Cristian Andrés Higuita za kolumbijský celek Deportivo Cali a reprezentoval Kolumbii na jihoamerickém mládežnickém turnaji hráčů do 15 let.  René Higuita vyjádřil také přání být více politicky aktivní.

José René Higuita Zapata (* 27. srpna 1966, Castilla, Medellín, Kolumbie) je bývalý fotbalový brankář a reprezentant Kolumbie. Vstoupil do historie jako jeden z nejneobvyklejších fotbalových brankářů všech dob pro jeho pozoruhodný styl chytání, přičemž dokázal také střílet góly (byl inspirací pro další jihoamerické brankáře) či během hry zaútočit a obehrát protihráče. Higuita dokazoval, že byl čistokrevným fotbalistou, jenž je úzce spjat s týmem.

José René Higuita Zapata (; born 27 August 1966) is a Colombian former professional footballer who played as a goalkeeper. He was nicknamed "El Loco" ("The Madman") for his high-risk'sweeper-keeper' playing style and his flair for the dramatic.


Umístění Temelína a ostatní informace.

Temelín se nachází v Jihočeském kraji asi 5 km jižně od města Týn nad Vltavou a 24 km severně od Českých Budějovic u obce Temelín v místech, kde stála vesnice Temelínec. JETE je vzdálena asi 45 až 50 km od hranic s Německem a Rakouskem.  Nadmořská výška Temelína je asi 500 m nad mořem. Vltava je vzdálená přibližně 5 km směrem na východ.  Elektrárna se nachází na pozemku o rozloze 143 ha (z toho 123 ha je oploceno), který patří ČEZ. Na pozemku je dost místa i pro případné dostavění elektrárny. Jde konkrétně o parcelu č. 180/1 na katastrálním území Křtěnov, parcelu č. 1053/1 na k.ú. Březí u Týna nad Vltavou, a parcelu parcela č. 1044/3. v k. ú. Temelínec.  Lokalita Temelína byla určena na základě řady bezpečnostních, technických i ekonomických kritérií. Blízkost Vltavy a vodního díla Hněvkovice zajišťuje dostatek vody pro chlazení, díky poměrně vysoké nadmořské výšce však elektrárna nemůže být ohrožena povodní.  Z ekonomického a energetického

Historie.

Před rokem 1989.

Jaderná elektrárna Temelín byla plánována ještě za socialistického Československa jako jedna z hlavních staveb energetického systému Československa a bývalé RVHP. V Československu byla už předtím uvedena do provozu Jaderná elektrárna Jaslovské Bohunice (na Slovensku) a Jaderná elektrárna Dukovany (v Česku), přibližně souběžně s Temelínem se plánovala stavba Jaderné elektrárny Mochovce (na Slovensku).  Výhledově se pro Slovensko počítalo se stavbou Jaderné elektrárny Blahutovice (zkratka EBLA) na severní Moravě, Jaderné elektrárny Tetov (zkratka JETO) ve středních Čechách a v delším časovém horizontu i se stavbou

Po roce 1989.

Po roce 1989 (částečně už před ním) se stavba začala výrazně protahovat. Především z Rakouska se ozývaly silné protesty proti dostavbě elektrárny a v médiích odpůrci jaderné energetiky mj. často zpochybňovali její bezpečnost. Jednou z prvních akcí byla již v prosinci 1989 rozpracovaná kampaň hnutí Greenpeace "Stop ČSSRnobyl!", která na základě odborně nezpůsobilé práce Ing. Emila Málka, CSc. z roku 1983 rozvinula teorii o nedostatečné bezpečnosti. Již tehdy ji odborníci z Fakulty jaderné a fyzikálně inženýrské ČVUT zpochybnili a odmítli jako zcela nesmyslnou a vyvrácenou. a příznivci naopak upozorňovali na to, že výroba energie z jádra je ekologičtější (především v souvislosti s ekologicky poničenými částmi severních Čech).  Na doporučení (mj. ) MAAE se začaly přepracovávat projekty a

Protesty Rakouska po roce 1989.

Proti Temelínu v podstatě od začátku brojilo Rakousko, situace se vyostřila na konci 90. let v souvislosti s přibližujícím se vstupem Česka do EU a vstupem krajně pravicové FPÖ do rakouské vlády (Česko se jako jediná z tzv. kandidátských zemí připojila k diplomatickému bojkotu Rakouska). FPÖ dokonce požadovala, aby Rakousko v případě spuštění Temelína zablokovalo vstup Česka do EU. Proti Temelínu však vystupovaly (byť méně ostře) všechny významné rakouské strany. 6. května 1999 se v rezoluci k dostavbě Temelína dokonce kriticky vyjádřil Evropský parlament, vláda Česka však 12. května 1999 většinou 11:8

Vývoj po volbách v Česku roce 2006.

Po volbách v roce 2006 si v koaliční smlouvě Strana zelených vymínila, že vláda během svého volebního období nebude připravovat stavbu dalších jaderných bloků. K otázkám energetiky vláda ustavila nezávislou tzv. Pačesovu komisi, která se v červenci 2008 postavila za jadernou energetiku a navrhla zahájit proces posuzování vlivu dalších reaktorů na životní prostředí (EIA). Společnost ČEZ pak o proces EIA 11.7. 2008 požádala. Předseda SZ Martin Bursík komisi kritizoval, nehodlá však EIA bránit. EIA však představuje pouze první z mnoha kroků nutných k povolení dostavby Temelína. ČEZ předpokládal, že

Spuštění Temelína a jeho provoz.

Palivo pro první blok bylo zavezeno v červenci 2000, 9. října 2000 bylo aktivováno a 21. prosince 2000 byl první blok poprvé připojen do rozvodné sítě. Zkušební provoz prvního bloku byl zahájen 10. června 2002.  V červnu 2002 bylo zavezeno palivo pro druhý blok a 17. srpna 2002 byla zahájena reakce. K rozvodné síti byl druhý blok poprvé připojen 29. prosince 2002

Ekonomické aspekty.

Cena.

Celkové investiční náklady na dva bloky o celkové elektrickém výkonu 2 000 MW dosáhly i z důvodu zcela zásadních úprav projektu v průběhu výstavby 98 mld. Kč (cena do konce září 2004), což představuje

Odvody na jaderný účet.

Za každou vyrobenou kilowatthodinu elektřiny odvádí ČEZ 5 haléřů na tzv. jaderný účet, kde se shromažďují prostředky na uložení vyprodukovaného radioaktivního odpadu a jeho přepracování. ČEZ musí vytvářet i finanční

Výrobní ukazatele ETE.

Tučně jsou vyznačena čísla u roků, ve kterých elektrárna dosáhla nového rekordu v množství

Technické informace.

Kombinace technologií, dodavatelské firmy.

Původní projekt je založen na ruské (sovětské) technologii, řídicí systém je americký. Tato kombinace „západních“ a „východních“ technologií byla důvodem obav o bezpečnost, byla však už vyzkoušena na Jaderné elektrárně Loviisa ve Finsku, (viz níže). Mise

Bezpečnost.

Bezpečnostní opatření v Temelíně zahrnují celou škálu opatření na řadě úrovní. Bezpečnost zvyšuje to, že řada bezpečnostních systémů je založena na rozdílných fyzikálních a technických principech.  Jedním z nejdůležitějších z principů je tzv. princip hloubkové ochrany, který definuje 5 úrovní ochrany a 5 ochranných bariér stojících mezi aktivní zónou v reaktoru a okolním prostředím:  Aktivní bezpečnostní systémy jsou zálohovány dvojnásobně (tj. jsou nainstalovány třikrát). Předností použitých tlakovodních reaktorů je tzv. inherentní bezpečnost tj. bezpečnost daná fyzikálními zákony. Ta je v Temelíně zajištěna mj. tím, že schopnost vody (působí jako moderátor, tj. umožňuje, aby štěpná reakce vůbec mohla probíhat) umožňovat řetězovou

Reaktory.

Vlastní reaktory.

JETE je vybavena dvěma tlakovodními reaktory, každý o tepelném výkonu 3120 MW a elektrickém výkonu připojeného turboalternátoru 1055 MW (VVER-1000, typ V320) (původní projekt počítal s výstavbou čtyř bloků).  Hmotnost reaktoru bez

Tlakové nádoby.

Části vnitřní vestavby reaktoru jsou umístěny v tlakové nádobě. Tlaková nádoba je vysoká 11 m, přičemž její dno je ve výšce 16 m nad úrovní okolního terénu. Vnější průměr je 4,585 m. Stěny válcové části mají tloušťku 193 mm. Nádoba je vyrobena z vysoce kvalitní nízkolegované chrom-nikl-molybden-vanadové oceli a je navržena na tlak 17,6 MPa při teplotě 350 °C, přičemž běžný provozní tlak je 15,7 MPa při teplotách 290–320 °C.

Palivo.

Jako palivo slouží oxid uraničitý UO s průměrně 4,25 % obohaceného uranu 235. V reaktoru je celkem 92 tun paliva. Aktivní zóna reaktoru je vysoká 3530 mm a má průměr 3160 mm. Je v ní v přesně stanovených pozicích umístěno 163 palivových souborů a 61 regulačních tyčí. Palivové soubory jsou uspořádány v hexagonální mříži. Každý palivový soubor sestává z 312 palivových proutků, 18 vodicích trubek a z jedné centrální měřicí trubky. Palivový

Parogenerátory a turbogenerátory.

K reaktoru jsou připojeny čtyři parogenerátory, každý o teplotě páry 278 °C a výkonu 1470 tun páry za hodinu. Voda přicházející do parogenerátoru má teplotu 320 °C, v parogenerátoru pak předává teplo jiné vodě, vodě sekundárního okruhu, ze které vyrábí sytou páru určenou už pro pohon turbíny a s ní spojeného elektrického generátoru. Vyrobená sytá pára má teplotu 278,5 °C a tlak 6,3

Kontejnment.

Mohutná konstrukce kontejnmentu chrání reaktor a primární okruh před vnějšími vlivy a okolí elektrárny před následky případné havárie. Má průměr 45 m, výšku 38 m a tloušťku stěn 1,2 m, konstrukce kupole je

Chlazení primárního okruhu.

Celkový objem chladiva v primárním okruhu je 337 m, teplota chladiva na vstupu je asi 290 °C, na výstupu asi 320 °C.

Voda pro chlazení.

Voda potřebná k chlazení se odebírá z vltavské nádrže Hněvkovice a zpětně se vypouští do Vltavy v prostoru nádrže

Čerpadla.

Primární okruh je chlazen čtyřmi vertikálními odstředivými čerpadly o výkonu 5,1 MW umístěnými na

Chladicí věže.

Elektrárna má 4 chladicí věže typu Iterson vysoké 154,8 m. Jejich průměr u paty je 130,7 m, povrch vnější stěny

Vliv chlazení na okolí.

Přestože je pára odcházející z chladicích věží zdaleka viditelná, její skutečný vliv na hydrometeorologické okolí je nepatrný – průměrná teplota v okruhu 5 km je vyšší jen o 0,02–0,06 °C,

Využití odpadního tepla.

Při plánování elektrárny se uvažovalo o řadě možností, jak využít odpadní teplo, které tvoří většinu celkového výkonu elektrárny a je většinou bez užitku vypouštěno. Uvažovalo se o využití tepla pro zemědělství a rybníkářství o vytápění řady okolních obcí, především části Českých Budějovic. Okolí Temelína však kvůli nízké hustotě osídlení není příliš vhodné pro využití odpadního tepla k vytápění. Už v roce 1987 byla EGP Praha zpracována studie, z níž vyplynulo, že reálné je využití jen přibližně 1/3 dosažitelného výkonu Temelína, ovšem za cenu vysokých investičních nákladů. Prozatím se proto podařilo uskutečnit pouze vytápění Týna nad Vltavou. V březnu 2019 byla zahájena stavba 26 kilometrů dlouhého teplovodu z ETE do Českých Budějovic. Zkušební provoz má být uskutečněn v topné sezóně 2020/2021.

Kritika.

Kritika obecně.

Kritika nedostatečného pojištění.

Elektrárny Dukovany a Temelín jsou sice pojištěny pro případ havárie, limit plnění je však pouze 6 miliard Kč, přičemž například jen náklady na odškodnění obyvatel evakuovaných při havárii

Kritika opírající se o vývoz elektřiny z Česka a neodstavování uhelných elektráren.

Jedním z předmětů kritiky je fakt, že Česko vyváží víc elektřiny než jaderná elektrárna Temelín vyprodukuje. Jedním z hlavních důvodů pro stavbu Temelína byla energetická soběstačnost ČR. Mnoho scénářů hovořilo o tom, že se ČR bez další jaderné elektrárny neobejde. Tyto scénáře se nenaplnily. I dnes (2018), 18 let po spuštění Temelína, Česko vyváží zhruba tolik elektřiny, kolik Temelín vyrábí. Přesto se plánuje stavba dalších bloků. Tato kritika však ignoruje strukturu výroby a vývozu – jaderná elektrárna (včetně Temelína) je totiž typický zdroj určený pro vykrývání základního zatížení soustavy zásobování elektřinou (resp. spotřeby elektřiny), což znamená, že je (protože jde o zdroj s nízkými provozními náklady) snaha, aby elektrárna pracovala co nejdéle během celého roku i dne. Zdroje (především uhelné a plynové elektrárny) s dražším provozem mají být nasazovány jen pro vykrytí špiček spotřeby elektřiny (kdy je elektřina dražší); do roku 2008 však byla cena elektřiny dostatečně vysoká na to, aby se vyplatilo jejich produkci vyvážet i mimo špičkový režim. V roce 2013 ovšem poklesla cena elektřiny na mezinárodní burze pod 40 EUR/MWh a mimošpičkové ceny jsou i výrazně nižší, což efektivitu vývozu z Temelína výrazně snižuje.

Další kritika, veřejné mínění.

Kritici dál upozorňují na údajné technické nedostatky, které vyplývají podle jejich názoru z nedostatečně odzkoušené kombinace sovětských a „západních“ technologií. Zastánci elektrárny upozorňují, že tato kombinace už byla vyzkoušena v jaderné elektrárně Loviisa ve Finsku. I podle západních odborníků je bezpečnost tlakovodních reaktorů ruské konstrukce (jde o zcela jinou koncepci, než koncepce reaktoru černobylského typu) zcela srovnatelná s obdobnými západními reaktory; ruská konstrukce mírně zaostávala pouze v oblasti řídicí techniky, ta však byla v Temelíně nahrazena technikou západní. Určitou roli hrají i předsudky či nedůvěra vůči jaderné energetice jako takové a také různé lobbistické

Kritika ze strany Rakouska.

Kritiku zpochybňující bezpečnost JE Temelín je slyšet především zpoza hranic, konkrétně v bezprostředně sousedícím Rakousku a Bavorsku, kde u části obyvatel jaderná elektrárna Temelín vyvolává obavy z následků případné havárie. Tyto názory jsou navíc podpořeny i relativně (především ve srovnání s Jadernou elektrárnou Dukovany) častými poruchami na různých částech elektrárny, ačkoliv se velká většina poruch stala v nejaderné části elektrárny a žádná z nich nepřekročila stupeň 1 stupnice INES (Technická porucha nebo odchylka od schváleného režimu). Zdánlivě vysoká frekvence poruch (podle stupnice INES zatím pouhých odchylek) na JETE je zaviněna především nadstandardním způsobem informovanosti. U velké většiny jiných jaderných elektráren by se veřejnost za celou dobu dozvěděla nejvýš o desítce událostí. 14. prosince 2006 vyzval rakouský parlament vládu k právním krokům proti Temelínu. Ze strany rakouských protijaderných aktivistů začaly opět blokády česko-rakouských hraničních přechodů. V reakci na tyto události zveřejnila v dubnu 2007 společnost ČEZ zprávu

Plány na výstavbu 3. a 4. bloku.

Společnost ČEZ podala MŽP žádost o posouzení vlivu na životní prostředí 11. 7. 2008, 5. 2. 2009 ministerstvo ukončilo zjišťovací řízení.  V říjnu 2011 předal ČEZ zájemcům kvalifikovaným do zadávacího řízení veřejné zakázky Dostavba Jaderné elektrárny Temelín výzvu k podání nabídek včetně zadávací dokumentace.  V červenci 2012 otevřel ČEZ nabídky ve veřejné zakázce na dostavbu Jaderné elektrárny Temelín za účasti jejich předkladatelů – společností Areva, konsorcia společností Westinghouse Electric Company, LLC a WESTINGHOUSE ELECTRIC ČR a konsorcia společností ŠKODA JS, Atomstroyexport a Gidropress.  V říjnu 2012 oznámil

Zajímavosti.

Uvnitř oploceného areálu elektrárny se zřejmě líbí zajícům – na konci roku 2006 "Myslivecké sdružení Háj Temelín" provedlo jejich odchyt, 30 zajíců obojího pohlaví bylo vypuštěno do honitby. Zajíců však v areálu elektrárny mohlo být i kolem 80. V bezprostřední blízkosti JE Temelín stojí renesanční zámeček Vysoký Hrádek, který slouží jako Informační centrum temelínské elektrárny. V zámečku se nachází např. moderně vybavený kinosál, mlžná komora, rozsáhlá expozice atd.

Jaderná elektrárna Temelín, obecně často nazývaná Temelín (zkratkou ETE, dříve také JETE nebo JET), je elektrárna s největším instalovaným výkonem v Česku, jedna ze dvou českých jaderných elektráren. Stojí v obci Temelín v Jihočeském kraji, v okrese České Budějovice. Elektrárna je častým terčem kritiky ze strany českých i zahraničních ekologických organizací a hornorakouské vlády, kvůli čemuž je jedním z důležitých témat česko-rakouské politiky. Její výstavba začala v roce 1985, s datem dokončení v roce 2002 však jde o jednu z nejnověji dostavěných jaderných elektráren v Evropě.

Temelín Nuclear Power Station (, abbreviation "JETE") is located near Temelín, a small village in the Czech Republic. Temelín NPP is owned by ČEZ Group, which employs 1000 workers at this site. The adjacent castle Vysoký Hrádek serves as an information centre.


Historie.

Historie elektrárny začíná v roce 1970, kdy Sovětský svaz a Československo podepsaly dohodu o stavbě dvou jaderných elektráren (druhou z nich se stala Jaderná elektrárna Jaslovské Bohunice). Elektrárna se začala stavět v roce 1978, první blok byl uveden do provozu v roce 1985 (12. února 1985 byl dosažen minimální kontrolovaný výkon), druhý a třetí blok byl zprovozněn v roce 1986 a poslední, čtvrtý v roce 1987.  Výstavbě elektrárny předcházelo zrušení tří vesnic, v jejichž katastrálních územích byla stavba projektována. Šlo o obec Skryje s jejich místní částí Lipňany a dále o obec Heřmanice. Skryjské území bylo připojeno k území obce Dukovany, heřmanické k území obce Rouchovany. V roce 2017 došlo k rekonstrukci a modernizaci meziskladu vyhořelého paliva, byla zvýšena odolnost stěn, vybudovány nové kabelové kanály, chráničky a další zařízení. Rekonstrukce i projektování modernizace bylo náročné.  V dubnu 2017 skončila v jaderné elektrárně mezinárodní prověrka bezpečnosti provozu, experti z WANO předložili devět oblastí, kde by se měla jaderná elektrárna zlepšit. Za dva roky proběhne kontrola. Při předchozí kontrole měla elektrárna vylepšit více oblastí. V roce 2016 jaderná elektrárna zavedla dopravu zaměstnanců do areálu elektrárny cyklobusem, autobusy vyjíždí z Třebíče.  V roce 2019 byla rekonstruována jedna z chladicích věží elektrárny, byl obnoven povrch a rekonstruovány vnitřní prostory.

Budoucnost.

V roce 2012 bylo rozhodnuto, že vznikne pracovní skupina, která se bude zabývat eventuální stavbou pátého reaktoru v prostorách u jaderné elektrárny, rozhodnuto ovšem ještě nebylo. Ředitelem elektrárny je od ledna 2015 Miloš Štěpanovský. 9. března 2016 bylo v obci Slavětice rozhodnuto o konání místního referenda o stavbě pátého reaktorového bloku elektrárny. Referendum se týká jak stavby pátého bloku, tak i stavby hlubokozemního úložiště jaderného odpadu. V březnu roku 2016 byla prodloužena na neurčito licence k provozování 1. bloku jaderné elektrárny, v roce 2025 musí elektrárna opět projít kontrolou. V červenci 2016 předala společnost ČEZ Ministerstvu životního prostředí dokumenty pro proces EIA, který má umožnit spustit jaderné elektrárně další bloky. V září roku 2016 v Dolním Rakousku proběhla petice proti dostavbě elektrárny, byla podepsána cca 63 680 lidmi.  Dne 25. října 2010 po poradě ekonomických ministrů se zástupci odborů a zaměstnavatelů sdělil ministr průmyslu a obchodu Jan Mládek, že čínské společnosti mají zájem provést dostavbu a rozšíření bloků jaderné elektrárny Dukovany, také byla zveřejněna informace, že čínské společnosti požadují po české vládě slib, že tuto zakázku získají bez výběrového řízení. Jednání o rozšíření elektrárny probíhají od června 2016, kdy byly osloveny společnosti z Francie, USA, Ruska, Japonska, Jižní Koreje a Číny. Reakce celkem 10 společností mají být zveřejněny do konce října téhož roku. Dle Národního akčního plánu rozvoje jaderné energetiky z června 2015 má dojít k výstavbě jednoho nového bloku v Dukovanech s možností rozšíření o blok druhý. Stejně tak v jaderné elektrárně Temelín.  Dostavba elektrárny má dle konference z konce roku 2016 zpoždění přibližně čtyři roky. Bývalý senátor za okres Třebíč Vítězslav Jonáš se pro dostavbu elektrárny angažuje v organizaci "Energetické Třebíčsko", kdy po konferenci sdělil: ""Hledáme politiky s gulemi, kteří budou schopní dělat jasná rozhodnutí. Končíme s politickou korektností, musí nastoupit kontrola."" Reálná životnost zařízení má skončit v roce 2037, pokud do té doby nebude náhrada, tak dle politiků hrozí sociální problémy, neboť na elektrárnu jsou navázány tisíce pracovních míst. Viníkem by dle ministra průmyslu a obchodu Jana Mládka mohl být ministr financí Andrej Babiš, který nevyslal náměstka pro dotvoření týmu pro financování stavby.  V lednu roku 2017 zastupitelstvo Kraje Vysočina podpořilo rozšíření jaderné elektrárny. V březnu 2017 probíhá schvalování pozměňovacího návrhu stavebního zákona, který by dle vyjádření Bohuslava Sobotky mohl urychlit stavbu nového bloku o tři roky. Výstavba by tak mohla začít přibližně v roce 2025 a skončit asi v roce 2035. V roce 2017 pak byla v rámci krajského úřadu Kraje Vysočina ustavena komise, která se bude zabývat rozvojem jaderné elektrárny. Prvním předsedou je hejtman kraje Jiří Běhounek. Jejím cílem je vytváření tlaku na instituce, které by mohly urychli stavbu nového bloku.  Sdružení "Energetické Třebíčsko" plánuje představení všech šesti společností, které usilují o zakázku na stavbu elektrárny, první se v květnu 2017 představila jihokorejská státem vlastněná společnost Korea Hydro & Nuclear Power. Uvedla, že představila dva návrhy pokročilých reaktorů pro dukovanskou elektrárnu. Uvedla také, že případná výhra v tendru na stavbu elektrárny by přinesla hodně práce i pro občany místní, protože zaměstnanci korejské společnosti budou potřebovat vystavět byty, školku či nemocnici. V roce 2017 se při jednání v jaderné elektrárně shodli členové stálého výboru pro jadernou energetiku na tom, že nový blok jaderné elektrárny bude investovat ČEZ či stát, odpadla tak možnost, že by investici zajistil zahraniční investor. Jednalo se také o úpravách trasy od řeky Labe až do Dukovan, kdy bude potřeba provést jednotlivé úpravy.  Na konci června 2017 získal druhý blok elektrárny povolení k provozu na dobu neurčitou. První blok získal toto povolení již v březnu téhož roku.  Dne 19. září 2017 se v Třebíči konalo setkání u kulatého stolu se zájemci o dostavbu 5. bloku jaderné elektrárny Dukovany, tentokrát se společností China General Nuclear. Setkání pořádá sdružení Energetické Třebíčsko, další setkání proběhnou se společnostmi Rosatom (Rusko), EDP (Francie), Westinghouse Electric Company (USA, Japonsko), KHNP (Jižní Korea). Čínská společnost chce do jaderné elektrárny instalovat reaktor třetí generace HPR 1000, ten je vodou chlazený a má životnost 60 let, parogenerátor by byl přivezen do Dukovan po silnici, ale je nutné silnice zlepšit.  V roce 2017 byla také publikována tzv. "Dukovanská výzva", kdy starostové obcí v sousedství elektrárny, tj. Rešic, Horních Dubňan, Mohelna, Rouchovan, Slavětic a města Moravského Krumlova podepsali a zveřejnili to, že chtějí získat pátý blok jaderné elektrárny v Dukovanech. Stavba by tak měla začít snad již kolem roku 2025, kdy to se dle kritiků stavby již nemusí povést. Dne 13. listopadu 2017 požádala společnost ČEZ o posouzení vlivu nových jaderných bloků na životní prostředí. Elektrárna dostala tisíce podnětů v rámci zjištění vlivu nových bloků, velký zájem byl z Rakouska a Německa. Posuzována byla například půda v místě budoucí stavby, vlivy na vodní zdroje a na řeku Jihlavu. Dále budou informovány dotčené obce, které se budou moci vyjádřit. Dokončení procesu se očekává přibližně za 1,5 roku, kdy elektrárna Temelín získala stanovisko za 2,5 roku.  Do konce roku 2018 se má dle Správy úložišť jaderného odpadu finalizovat možná místa pro lokality hlubinného úložiště radioaktivního odpadu. Jedna z lokalit pravděpodobně bude západně od obce Dukovany (tzv. lokalita Dukovany západ). V roce 2017 také bylo uvedeno, že může existovat i tzv. plán B, kdy se ČEZ připravuje na prodloužení provozu stávajících bloků až do roku 2045, ač původně měly být jejich provoz ukončen v roce 2035. Podle Dany Drábové je provoz elektrárny Dukovany zcela jistě rentabilní do roku 2025, do roku 2035 to také ještě vychází a do roku 2045 je to komplikované. Jaderná elektrárna se na konci roku 2017 stala součástí nově uvedeného Integrovaného tiskového střediska v Brně, to sídlí na Lidické ulici v základně Hasičského záchranného sboru ČR. Toto středisko má usnadnit komunikaci mezi složkami integrovaného záchranného systému.  V březnu roku 2018 byl odstaven druhý blok, byla vyměněna pětina paliva a rekonstruovány podružné rozvaděče, ty se budou až do roku 2022 měnit i na dalších blocích.  V srpnu roku 2019 stavba nových bloků jaderné elektrárny získal kladné stanovisko vlivu na životní prostředí (tzv. EIA), stanovisko vydalo ministerstvo pro životní prostředí. Bylo oznámeno, že roku 2020 začne ČEZ hledat dodavatele pro nový blok.  Podle ČEZ by při současných cenách elektřiny (2019) byla stavba nového bloku za přibližně 200 miliard nerentabilní, ČEZ, tak nechce investici hradit sám, možnosti jsou takové, že by mohl vypomoci stát.  Podle vyjádření ministra průmyslu Karla Havlíčka a obchodu ze srpna 2019 by stavba nového bloku mohla začít kolem roku 2030. Podle hejtmana kraje Vysočina Jiřího Běhounka by nový blok mohl být dokončen v roce 2036. V roce 2020 bylo oznámeno, že Jaderná elektrárna Dukovany přijme v tomto roce cca 70 zaměstnanců, důvodem je generační obměna zaměstnanců.

Turistika.

Pod Jadernou elektrárnou pracuje rovněž informační centrum, to funguje v elektrárně od roku 1994, kdy v roce 2014 proběhla jeho rekonstrukce, v roce 2015 infocentrum navštívilo přibližně 26 000 lidí, v roce 2016 30 331 lidí. Do infocentra dalešické vodní nádrže dorazilo v roce 2016 celkem 11 528 návštěvníků. V infocentru jaderné elektrárny pak od roku 1994 prošlo více než půl milionu turistů. V roce 2018 návštěvnické centrum elektrárny navštívilo více než 36 tisíc návštěvníků. Od roku 1994 pak to bylo 680 720 návštěvníků. V roce 2018 centrum navštívilo celkem 762 zahraničních návštěvníků. Na konci roku 2019 byla dokončena rekonstrukce infocentra, od roku 2020 je v provozu model aktivní zóny v poměru 1:1 a další nové expozice. Za roku 2019 navštívilo infocentrum téměř 40 tisíc návštěvníků.  V první polovině roku 2018 byla nedaleko závodní jídelny v elektrárně vybudována bylinková zahrádka, kdy vypěstované byliny jsou využívány k dochucování pokrmů závodní jídelny, Případné přebytky slouží jako dárky pro návštěvníky elektrárny. Studenti Fakulty stavební VUT vytvořili návrhy nových budov a nových prostor před elektrárnou.  Během prosince roku 2019 byla jedna z chladících věží nasvícena obrázkem vánočního stromu, byl vysoký 125 metrů a nejvyšší na Vysočině.

Bezpečnost.

Elektrárna patří mezi první třetinu nejbezpečnějších jaderných elektráren s tlakovodním reaktorem na světě. Kolektivní efektivní dávka pracovníků elektrárny v roce 2005 byla 0,15 mSv na blok, což je hluboko pod bezpečnostními normami (roční limit pro pracovníky s ionizujícím zářením je 50 mSv za rok, a 100 mSv během 5 let). Elektrárna je držitelem osvědčení "Bezpečný podnik", který vydává Ministerstvo práce a sociálních věcí pod garancí Českého úřadu bezpečnosti práce.  Princip netrestání za ne-úmyslné a včasné nahlášení chyby. Je to velmi důležitý princip na cestě k bezpečnému provozu. Okamžité nahlášení chyby umožňuje minimalizovat ztrátu výroby a po vysvětlení události se vrátit s jistotou zpět do běžného provozu. Přiznání také umožňuje zlepšit bezpečnostní předpisy a instrukce tak, aby k podobným omylům už nemuselo docházet. V roce 2010 došlo vinou jednoho neopatrného pracovníka k automatickému vypnutí jednoho z reaktorů. Částí oděvu přepnul důležitý přepínač v rezervní dozorně (rezervní – kdyby se ta provozní dozorna stala z nějakého důvodu neobyvatelná). Celková ztráta z ne-výroby byla několik milionů korun (cena nevyrobené elektřiny za celou dobu výpadku jednoho ze čtyř reaktorů). Vážnější ohrožení bezpečnosti nehrozilo a po několika hodinách byla výroba elektrické energie v předmětném reaktoru obnovena. Zmíněný technik měl sice velkou ostudu, ale protože při své práci neporušoval žádný bezpečnostní ani provozní předpis (snad kromě maximální opatrnosti) nebyl nijak pokutován či potrestán. Bylo možné podívat se nově na pracovní oděvy a zařadit událost do vstupních a specializovaných školení.  "Po-Fukušimská opatření." V roce 2011 v reakci na havárii v japonské elektrárně Fukušima prošla Jaderná elektrárna Dukovany stejně jako všechny elektrárny na světě tzv. "zátěžovými-stress-testy". Ty prokázaly jednak značnou odolnost elektrárny proti nadprojektovým přírodním pohromám. Jednak byla vytipována řada bezpečnostních opatření, tak aby elektrárna byla s dostatečnou rezervou schopna odolat i přírodním katastrofám, ke kterým by mohlo během 10 000 let dojít. Jedná se o dvakrát silnější zemětřesení, než s jakými se uvažovalo dosud. Nárazový vítr 216 km/hod, extrémní teploty +- 46 °C, přívalové srážky vyvolávající zátěž střech cca 200 Kp/m. Elektrárna také musí zvládnout svou soběstačnost 72 hod bez okolní infrastruktury – komunikace, provozní média, energie a jakákoli vnější pomoc, a další. Zodolňování elektrárny probíhá podle "akčního plánu" a bude ukončeno v roce 2017. Navazuje na požadavky "LTO – Long Term Operation" dlouhodobého provozu jehož cílem je dovybavit elektrárnu tak, aby mohla být v bezpečném provozu ještě 20 let po dosažení projektové délky provozu – 30 let. Kontrola svarů a celkem 400 dní plánovaných odstávek pokračuje i v roce 2017.  Dne 1. ledna 2017 byl změněn Atomový zákon, kdy je tak nutné, aby vstup do tzv. životně důležitých prostor byl povolen pouze lidem s platnou bezpečnostní prověrkou, kterou uděluje Národní bezpečnostní úřad. Zavedení tohoto opatření musí nastat do roku 2020.  Dne 15. května 2017 proběhlo třídenní cvičení Zóna 2017, cvičení simulovalo únik radioaktivních látek. V říjnu 2017 proběhly testy a prověření hermetických boxů v bloku č. 3, vše plně splnilo normy. V listopadu 2017 elektrárna získala titul Bezpečný podnik, získala jej již posedmé a obhájila jeho zisk z roku 2016. V prosinci roku 2017 získala elektrárna povolení pro provoz všech bloků na dobu neurčitou. Příprava trvala asi dva roky.  Od roku 2020 se zpřísnily normy, kdy tak do strategických prostor elektrárny budou pracovníci vstupovat pouze s platnou bezpečnostní kvalifikací a nejméně ve dvou. Celkem bylo do května roku 2019 prověřeno přibližně 1500 lidí. Nově byly také upraveny vstupy a ploty, celková investice přesáhla 1,2 miliardy Kč. Součástí bezpečnostních opatření v okolí elektrárny je bezletová zóna a speciální policejní jednotka, která sídlí na Jaderné elektrárně Dukovany. V prosinci roku 2019 elektrárna splnila mezinárodní normy ochrany prostředí, to prohlásilo šetření auditorů, které skončilo v prosinci roku 2019.  V květnu roku 2019 absolvovali hasiči z jednotky přítomné na jaderné elektrárně cvičení ve speciálním kontejneru.

Havárie a poruchy.

V celé třicetileté historii čtyř výrobních bloků se stala jediná porucha klasifikovaná podle mezinárodní stupnice INES2. Došlo k ní na počátku devadesátých let, z vnějšího podnětu, ve Slavětické rozvodně odpojením elektrárny od vnější rozvodné sítě. Porucha spočívala především v tom, že jeden ze tří bloků v provozu nezreguloval programově na tzv. vlastní spotřebu, ale jeho chlazení zajistil až start k tomu určených dieselgenerátorů. Kromě ztráty výroby a iluze o tom, že něco takového se nemůže stát, nedošlo k žádným škodám.  V pondělí 3. listopadu 2014 vznikla netěsnost na jednom ze tří systémů technické vody, zajišťující chlazení důležitých technických a bezpečnostních systémů pro 3. a 4. výrobní blok. Chlazení těchto bloků bylo převedeno na zbývající dva chladicí systémy. Jelikož však přísné bezpečnostní předpisy nedovolují elektrárnu tímto způsobem provozovat déle jak 72 hodin, rozhodlo vedení elektrárny 3. a 4. blok odstavit, protože v této lhůtě nebylo možné poruchu odstranit. Po opravě začal 18. listopadu 2014 dodávat 3. blok a o den později i 4. blok znovu elektrickou energii.

Zvířata v areálu elektrárny JEDU a ekologie.

V roce 1994 došlo k požáru jednoho ze dvojice odbočkových transformátorů 32MVA na 3. bloku (slouží pro napájení vlastní spotřeby bloku), umístěného před budovou strojovny. Jeho hašení hasicí pěnou vedlo k úniku pěny kanalizací přes běžné retenční nádrže vodního odpadového hospodářství do Skryjského potoka a Mohelské přehrady, kde byla zachycována nornou stěnou. I když se nejednalo o ekologickou "katastrofu", hasiči EDU použili pěnu, která byla odbouratelná přírodními procesy, vedl uvedený případ ke stavbě větší retenční nádrže na Skryjském potoce, která je schopna zachytit každý únik z Jaderné elektrárny Dukovany.  EDU je držitelem certifikátu certifikát ISO 14001 – Ekologický podnik. Za 30 let svého provozu (1985–2015) Dukovany vyrobily 395,4 TWh, energii ekvivalentní spálení 390 mil. t uhlí, díky čemuž do atmosféry nemuselo být vypuštěno 493 milionů tun CO. Jde o přibližně stejné množství, které vypustí do ovzduší 5,2 milionu v Česku evidovaných motorových vozidel v průběhu 25 let. V roce 2017 získala elektrárna certifikát Environmentální vyúčtování společnosti Asekol, za přínos ekologii, kdy zaměstnanci elektrárny zpětně vrátili 4182 kg elektrospotřebičů. V roce 2001 také elektrárna získala certifikát Det Norske Veritas.  Na státem kontrolovaný „jaderný účet“ (fond shromažďující prostředky na výstavbu a správu trvalého úložiště vyhořelého jaderného paliva) platí 50 Kč za každou vyrobenou MWh, denně tedy přibližně 2,1–2,4 mil. Kč.  V areálu jaderné elektrárny žijí různé druhy zvířat, v nádrži pod chladicími věžemi žilo několik úhořů, kteří nejspíš pochází z vod Dalešické nádrže. V blízké retenční nádrži žijí bobři. V areálu pak žijí taky zajíci, holubi a liška, nově také na chladicích věžích zahnízdily poštolky a pracovníci elektrárny se snaží nalákat sokoly. Dne 2. ledna 2017 byli odchyceni netopýři. V srpnu roku 2018 se v areálu elektrárny objevila užovka.  V červnu 2017 ekologičtí aktivisté promítli ekologické symboly na chladicí věže jaderné elektrárny.  V roce 2018 v období letního sucha nestačilo dopouštění Dalešické přehrady v rámci vody, která je čerpána pro chlazení elektrárny, docházelo tak k poklesu vody v nádrži.  V areálu jaderné elektrárny byla v roce 2019 rychlodobíjecí stanice pro elektromobily.

Ekonomika provozu.

Elektrárna stála 25 mld. Kčs, podle údajů ČEZ se od doby uvedení do provozu do roku 2005 už dvakrát zaplatila. Náklady na výrobu elektřiny v Dukovanech se odhadují na cca 60 haléřů za kWh, což je nejméně v Česku. Výroba v roce 2016 byla nejnižší od roku 1988.

Výrobní ukazatele EDU.

Koeficient ročního využití za rok 2012 dosáhl 85,51%.  Zdroje: ČEZ, ČTK, ČSÚ

Technické informace.

Reaktory.

Od roku 2012 má jaderná elektrárna Dukovany čtyři bloky VVER 440, typ V 213, původně každý o elektrickém výkonu 440 MW, dnes díky modernizaci z let 2005–2012 o dosažitelném elektrickém výkonu 4 × 510 MW.  V aktivní zóně každého reaktoru je umístěno 312 palivových souborů. Každý palivový soubor je tvořen 126 palivovými proutky, ve kterých je palivo hermeticky uzavřeno. Mimo to je v reaktoru 37 regulačních kazet s palivovou částí. Výška aktivní zóny je 2,5 m, průměr 2,88 m.

Palivo.

Palivem je uran obohacený na přibližně 4,25 % U (tato hodnota se může měnit). V reaktoru se vyměňuje jedna pětina palivových tyčí ročně. Vsázka paliva reaktoru má hmotnost 42 tun. V březnu roku 2018 došlo k výměně 78 z 349 palivových kazet, následně budou kazety chladnout šest let v sousedním palivovém bazénu.

Chlazení.

Primární chladivo.

Objem chladiva v primárním okruhu je 209 m3. Reaktorem za hodinu proteče 42 000 m3 vody.

Zdroj technické vody, terciární chlazení.

Jako zdroj technologické vody (především pro chlazení) slouží vodní dílo Dalešice, společně s vyrovnávací nádrží, vodní nádrž Mohelno. Dalešice zároveň fungují jako přečerpávací elektrárna (výkon 480 MW) (výkon byl dimenzován tak, aby dokázal v případě poruchy nahradit jeden blok jaderné elektrárny). Celá tato soustava tak může pružně reagovat na aktuální energetické potřeby.  Elektrárna má 8 chladicích věží. Z nich uniká přibližně 500 kg vodní páry za sekundu na odváděný výkon 1000 MWe. Poslední studie vodního režimu povodí řeky Jihlavy nad přehradou Dalešice ukazují, že chlazení nové elektrárny není problémem pro případnou dostavbu 5. reaktoru, neboť kapacita povodí a Dalešické přehrady stačí i pro nové bloky s výkonem přes 1000 MWe. Současná legislativní situace však povolení a stavbu nových jaderných bloků prodlužuje tak, že při stavbě 5. bloku EDU půjde o náhradu starších bloků VVER440 a ne o rozšíření výkonu elektrárny.

Zásobování teplem.

Již v roce 1985 se plánovalo zásobit teplem z elektrárny město Brno, teplovod měl stát 1,9 miliardy korun. Kvůli změně režimu a později také kvůli ekonomické nevýhodnosti byl projekt zastaven. Vzhledem k rostoucím cenám energií se teplovod o délce 40 km začal znovu připravovat. Pro jeho realizaci je však třeba zajistit aktivní podporu města Brna i pokračování energetiky v EDU. Při současné kolísající ceně energií a paliv jsou však investice s dlouhodobou návratností v nejistotě, která zásadní rozhodnutí těchto staveb znesnadňuje.  Sdružení Energetické Třebíčsko obnovilo plány pro vytápění města Brna. Nechalo přepravovat studii na současné parametry. Částka za podzemní teplovod by měla dosáhnout asi 4 nebo 5 miliard Kč.

Další jaderná zařízení v areálu elektrárny.

V areálu jaderné elektrárny Dukovany jsou kromě čtyř reaktorových bloků další dvě jaderná zařízení, úložiště nízko a středně radioaktivních odpadů a dva sklady použitého jaderného paliva, z nichž jeden je zcela zaplněn.

Meteorologická observatoř a meteorologický stožár.

Cca 1 km severozápadně od areálu elektrárny se nachází meteorologická observatoř pro měření meteorologických prvků a radiace, jejíž součástí je 136 m vysoký meteorologický stožár (pro měření směru, rychlosti větru, teploty a vlhkosti vzduchu v daných hladinách), doplněno o měření vertikálního profilu charakteristik turbulence atmosféry akustickým systémem SODAR-RASS.  Všechna měření a pozorování pro potřeby elektrárny Dukovany jsou realizována v souladu s platnými mezinárodními normami IAEA (International Atomic Energy Agency, česky Mezinárodní agentura pro atomovou energii). Meteorologická observatoř zároveň plní úkoly vyplývající z náplně standardních pozemních meteorologických stanic, obdobně jako meteorologická observatoř při jaderné elektrárně Temelín.

V populární kultuře.

O fiktivní havárii Jaderné elektrárny Dukovany pojednává rakouský film "" z roku 2008.

Jaderná elektrárna Dukovany (zkratkou EDU, dříve JEDU) je první provozovanou jadernou elektrárnou na území Česka. Je významným zdrojem české energetické soustavy. Jaderná elektrárna Dukovany je umístěna asi 30 kilometrů jihovýchodně od Třebíče, v trojúhelníku, který je vymezen obcemi Dukovany, Slavětice a Rouchovany. V roce 2013 vyrobila rekordních 15,6 TWh elektrické energie a dlouhodobě pokrývá asi 20 % z celkové spotřeby elektřiny v České republice. Jaderná elektrárna Dukovany má podobný instalovaný výkon jako Jaderná elektrárna Temelín – 2040 MW. Povolení provozu druhého bloku skončilo v roce 2017, elektrárna podala žádost o jeho prodloužení na dalších deset let. Pro potřeby elektrárny byla vybudována Vodní nádrž Dalešice. V areálu elektrárny je umístěna i sluneční elektrárna o výkonu 10 kW, ČEZ zvažoval postavit v blízkosti Jaderné elektrárny Dukovany rovněž větrnou elektrárnu, ale obyvatelstvo stavbu větrných turbín odmítalo. Na novém parkovišti u elektrárny by měla být postavena střecha s fotovoltaickými panely. Přibude 340 parkovacích míst, stavba by měla být hotova do konce roku 2020.

The Dukovany Nuclear Power Station is a nuclear power plant near Dukovany, a village in the Czech Republic. It was the second nuclear power plant in Czechoslovakia (the Bohunice Nuclear Power Plant in what is now Slovakia was constructed in 1958), and the first one in what is now the Czech Republic. It is situated from the city of Třebíč, near the Dalešice Reservoir, where the plant sources its water supply. In 1970 Czechoslovakia and the Soviet Union ratified a contract for construction of two nuclear power plants. Actual construction work began four years later. From 1985 to 1987, four power units with pressurized water reactors were commissioned. All four are still in operation.