Historie.

Kostel byl založen ve 13. století na západním okraji města mezi řekami Bièvre a Seina na pozemku nazývaném léno Chardonnet (fr. chardons = bodláčí), které původně patřilo klášteru Saint-Victor. Území bylo při stavbě městských hradeb za krále Filipa II. Augusta rozděleno, přičemž klášter zůstal vně hradeb a volné místo zůstalo uvnitř hradeb. Následně na něm byly postaveny Collège des Bernardins (1245) a Collège du Cardinal Lemoine (1303).  Kdy přesně byl vybudován kostel Saint-Nicolas-du-Chardonnet, není jisté, neboť prameny z období 1230-1246 umožňují rozdílný výklad, a není jisté, zdali hovoří o tomto kostelu nebo o jiné sousedící sakrální stavbě. Jisté je, že kostel svatého Mikuláše založený Robertem Pobožným na ostrově Cité byl zbořen roku 1242, aby na jeho místě byla postavena Sainte Chapelle. Vychází se proto z toho, že Saint-Nicolas-du-Chardonnet byla jeho náhrada (ale není jisté, zdali celá budova nebo jen přenesením patrocinia), neboť v Paříži byl svatý Mikuláš z Myry uctíván jako patron lodníků, obchodníků a studentů.  V roce 1625 byla nově postavena zvonice a mezi lety 1656 a 1763 byl celý kostel přestavěn do dnešní klasicistní podoby. Z důvodu velikosti pozemku byl nový kostel postaven v severo-jižním směru. Roku 1656 byl na hřbitově severně od starého kostela položen základní kámen. Loď byla dokončena v roce 1716, klenák v klenbě byl osazen roku 1763, hlavní oltář vysvětil 4. prosince 1768 pařížský arcibiskup Christophe de Beaumont. Dlouhou dobu výstavby zapříčinil nedostatek finančních prostředků, které byly získány i královskými loteriemi (1703 a 1763).  Varhany vyrobil v letech 1723-1725 Frauçois Thierry původně pro kostel Saints-Innocents, který byl roku 1787 uzavřen a nástroj byl během Velké francouzské revoluce přenesen do kostela Saint-Nicolas-du-Chardonnet. Ovšem v roce 1795 byly z kostela odvezeny umělecké předměty a roku 1796 byl kostel (jako poslední v Paříži) uzavřen. Dřevěné části byly prodány, kov roztaven a budova byla jako národní majetek pronajmuta. Kostel byl opět otevřen v roce 1802. Kvůli stavbě "Boulevardu Saint-Germain" v roce 1862 bylo nutno přestavět apsidu. Fasáda na ulici "Rue Saint-Victor" pochází z roku 1934.  Dne 27. února 1977 byl kostel obsazen věřícími Kněžského bratrstva svatého Pia X. Pařížské arcibiskupství se pokusilo o uzavření kostela, ale bez úspěchu. Dne 21. prosince 1978 explodovala v kostele nálož, která způsobila jen lehké škody. V roce 1996 se zde sloužila zádušní mše za válečného zločince Paula Touviera (1915-1996) a konají se zde smuteční obřady za významné představitele francouzské pravice jako byli François Duprat (1978), Jean-Pierre Stirbois (1988) Maurice Bardèche (1998), Marie-France Stirbois (2006) nebo Georges-Paul Wagner (2006). Marine Le Penová, předsedkyně Národní fronty zde nechala pokřtít své tři děti.

Kostel Saint-Nicolas-du-Chardonnet (doslovně "svatého Mikuláše z Bodláčí") je katolický farní kostel v 5. obvodu v Paříži na rohu ulic "Rue des Bernardins" a "Rue Saint-Victor". Od roku 1977 kostel využívá Kněžské bratrstvo svatého Pia X., které se hlásí ke katolickému tradicionalismu. Kostel je od roku 1887 chráněn jako historická památka.

Saint-Nicolas du Chardonnet () is a Roman Catholic church in the centre of Paris, France, located in the 5th arrondissement. Since 1977, after expelling the parish priest and his assistants, the church has been used by traditionalist Society of St. Pius X and remains in the Society's hands.


Pozadí.

Technologie LTE byla navržena v roce 2004 japonským mobilním operátorem NTT DoCoMo a v roce 2009 byla přijata jako mezinárodní standard. Standardizace LTE dospěla do stavu, kdy změny ve specifikaci jsou omezeny na opravy chyb. První komerční služby byly spuštěny ve Švédsku a Norsku v prosinci 2009 a v roce 2010 ve Spojených státech a Japonsku. V roce 2010 byly ve světě uvedeny do provozu i další sítě LTE, jako přirozený vývoj několika 2G a 3G systémů, včetně Globálního systému pro mobilní komunikace (GSM) a univerzálního mobilního telekomunikačního systému (UMTS) v rodině 3GPP, jakož i CDMA2000 v rodině 3GPP2.  Práce 3GPP na definování nové technologie pro rádiové rozhraní 4G začalo v Release 9 studijní fází LTE-Advanced. První provedení sítí Long Term Evolution nesplňovalo požadavky pro 4G (nazývané také IMT Advanced definované Mezinárodní telekomunikační unií), ke kterým patří přenosová rychlost až 2 Gb/s, proto jsou označovány jako 3.9G (překonávající 3G, ale nedosahující požadavků pro 4G), ITU proto vyzvala k předložení kandidátních rádiových rozhraní Technologies (RITS) podle požadavků pro 4G v oběžníku 3GPP technical report (TR) 36.313, "Požadavky pro další vývoj E-UTRA (LTE-Advanced)." Tyto jsou založeny na požadavcích ITU pro 4G a na vlastní požadavky provozovatelů pokročilého LTE. K hlavním technických aspektům patří:  Podobně, "WiMAX 2 ', 802,16 m, byl schválen ITU jako Advanced rodiny IMT. WiMAX 2 je navržen tak, aby zpětně kompatibilní se zařízeními WiMAX 1. Většina dodavatelů nyní podporuje přeměnu "pre-4G", pre-pokročilých verzí a některých podpůrných softwarových aktualizací základnové stanice vybavení od 3G.  Průmysl mobilních komunikací a normalizační organizace proto začaly pracovat na přístupových technologiích 4G, jako je LTE Advanced. Na workshopu v dubnu 2008 v Číně 3GPP schválilo plány pro práci na Long Term Evolution (LTE). První sada specifikací byla schválena v červnu 2008. Kromě maximální rychlosti přenosu dat 1 Gb/s, který vyžaduje ITU-R, je také požadováno rychlejší přepínání způsoby napájení a zlepšený výkon na okraji buněk. Podrobné návrhy jsou studovány v rámci pracovních skupin.

Návrhy.

Cílem 3GPP LTE Advanced je dosáhnout a překonat požadavky IMT-Advanced. Technologie LTE Advanced by měla být slučitelná s zařízeními podle prvního vydání LTE, a měla by s nimi sdílet kmitočtová pásma. Ve studii proveditelnosti pro LTE Advanced 3GPP stanovila, že LTE Advanced budou splňovat požadavky na ITU-R pro 4G. Výsledky studie byly zveřejněny v technické zprávě 3GPP 36.912.  Jedním z důležitých požadavků LTE Advanced je schopnost využívat pokročilé topologie sítě; optimalizované heterogenní sítě kombinující makrobuňky s uzly s nízkým příkonem, jako jsou pikobuňky a femtobuňky a nové přenosové uzly. Dalším významný výkonnostní skok v bezdrátových sítích má využívat co nejvíce topologii, a přináší síť blíže k uživateli přidáváním mnoha uzlů s nízkým výkonem – LTE Advanced dále zlepšuje kapacitu a pokrytí, a zajišťuje uživatelské spravedlnost. LTE Advanced rovněž zavádí více nosných, aby bylo možné používat velmi širokého pásma se šířkou až 100 MHz pro velmi dosažení vysokých rychlostí přenosu dat.  Ve fázi výzkumu byly studovány mnoho návrhů jako kandidáti pro LTE Advanced (LTE-A) technologií. Tyto návrhy by mohly být rozděleny zhruba do:  V rámci vývoje systému mohou LTE-Advanced a WiMAX 2 používat až 8x8 MIMO a 128 QAM v sestupného směru. Příklad výkon: 100 MHz agregované šířky pásma, LTE-Advanced poskytuje téměř 3,3 Gbit ceny vrchol stahování na sektor základnové stanice za ideálních podmínek. Vyspělé síťové architektury v kombinaci s distribuovanými a spolupráce inteligentní anténní technologie poskytují několik roky plán obchodních vylepšení. Souhrn studie provedené v 3GPP lze nalézt v TR36.912.

Časový rámec a zavedení dodatečných funkcí.

Původní normalizační práce pro LTE-Advanced bylo provedeno jako součást 3GPP Release 10, který byl zmrazen v dubnu 2011. Pokusy byly založeny na zařízení pre-release. Hlavní dodavatelé podporují softwarové aktualizace na novější verze a pokračující zlepšování.  S cílem zlepšit kvalitu služeb pro uživatele v aktivní oblasti a na buněčných okrajích, heterogenní sítě (HetNet) jsou vytvořeny ze směsi makro-, pico- a FEMTO základnových stanic sloužících plochy odpovídající velikosti. Zmrazené v prosinci 2012, 3GPP Release 11 se zaměřuje na lepší podporu HetNet. Koordinovaná Multi-Point provoz (COMP) je klíčovým prvkem Release 11 s cílem podpořit takové síťové struktury. Zatímco uživatel umístěné na okraji buňky v homogenních sítí trpí snížením intenzity signálu skládaný interference sousední buňky, Comp navržen tak, aby použití sousední buňky také vysílat stejný signál jako obslužné buňky, zlepšení kvality služeb na obvodu obsluhující buňka. V přístroji Koexistence (IDC) je další téma zabývá funkcí Release 11. IDC jsou určeny ke zmírnění rušení v rámci uživatelského vybavení způsobené mezi LTE/LTE-A a různých jiných radiových subsystémů, jako je WiFi, Bluetooth a GPS přijímač. Další vylepšení pro MIMO například konfiguraci 4x4 pro uplink byly standardizovány.  Vyšší počet buněk v HetNet způsobuje, že uživatelské zařízení, které je v pohybu, mění obslužné buňky častěji. Probíhající práce na LTE-Advanced ve verzi 12, kromě jiných oblastech, se zaměřuje na řešení problémů, které přicházejí o tom, kdy uživatelé procházejí HetNet, jako je časté ruční do dalšího období mezi buňkami.

Zařízení.

V době svého uvedení na trh v roce 2007, LTE Advanced nebylo podloženo žádným smartphonem, ale pouze malým počtem směrovačů. První schopné smartphony se na trhu objevily ke konci roku 2013, avšak za ideálních podmínek dosahovaly rychlostí 200 Mbit/s až 500 Mbit/s. Telefony plně podporující 1 Gb/s byly k dispozici zkraje roku 2017.

LTE Advanced je norma pro mobilní komunikace a výrazné vylepšení standardu Long Term Evolution (LTE). Na konci roku 2009 byl formálně předložen jako kandidát na systém 4G ITU-T, který splňuje požadavky normy IMT-Advanced, a v březnu 2011 byl standardizován partnerským projektem 3. generace (3GPP) jako 3GPP Release 10.

LTE Advanced is a mobile communication standard and a major enhancement of the Long Term Evolution (LTE) standard. It was formally submitted as a candidate 4G to ITU-T in late 2009 as meeting the requirements of the IMT-Advanced standard, and was standardized by the 3rd Generation Partnership Project (3GPP) in March 2011 as 3GPP Release 10.


Úvod.

Ve městě bylo už od konce 2. světové války umístěno zařízení určené pro výrobu biologických zbraní (zahraničními tajnými službami označované jako Compound 19). Toto zařízení patřilo do značně rozsáhlé sítě státního podniku Biopreparat (krycího zařízení 15. správy KGB odpovědné za sovětský program výzkumu a výroby biologických zbraní). V zařízení, které fungovalo jako běžná farmaceutická továrna, se ve velkém pěstovaly spory Bacillus anthracis – bakterie způsobující závažné onemocnění známé jako antrax nebo sněť slezinná. Výrobní proces byl velmi jednoduchý, bakterie antraxu se pomnožovaly v živném roztoku, dokud nevytvořily spory. Ty se poté ve speciální sušárně sušily a vzniklý prášek se dopravoval do jiných zařízení, kde se plnil do bojových hlavic.

Příčiny.

Inkriminovaný pátek 2. dubna 1979 jeden z techniků odpolední směny při pravidelné údržbě odmontoval zanesený HEPA filtr (speciální ultrafiltr propouštějící pouze molekuly vzduchu) ve ventilačním zařízení sušárny spor. Poté odešel domů, přičemž zanechal ve velínu vzkaz veliteli odpolední směny podplukovníkovi Nikolaji Černyševovi. Ten však toho dne pospíchal domů stejně jako jeho podřízení a snad z přepracovanosti zapomněl zanést obsah vzkazu do provozního deníku. Díky tomu zahájil velitel noční směny provoz bez namontovaného HEPA filtru, který by čistil od spor vzduch odcházející z provozu sušárny. Než si této skutečnosti všiml jeden z techniků a velitel směny dal zastavit provoz, uběhlo několik hodin. Do ovzduší v okolí továrny uniklo řádově několik kilogramů prachu obsahujícího antraxové spory, které se vinou větru (který vál směrem od miliónového velkoměsta) rozšířily směrem k neobydlené průmyslové zóně a infikovaly převážně pracovníky z noční směny blízkých továren a dělníky oslavující v nedalekém baru.

Následky.

Oficiální místa se ihned po odhalení incidentu snažila celou záležitost ututlat. Z náhlé epidemie antraxu obvinila překupníky, kteří na černém trhu údajně rozšířili maso z kontaminovaného chovu, a podnikla preventivní opatření proti šíření epidemie (například nechala vybít toulavé psy, kteří se odpadky z černého trhu živí), tehdejší významný představitel komunistické strany ve městě Boris Jelcin (budoucí prezident Ruské federace) dokonce nařídil ostříhat listy stromů a keřů v okolí továrny a opláchnout ulice a střechy vodou. Tak svou horlivostí neúmyslně přispěl k tvorbě druhotných aerosolů, které nakazily další osoby a významně prodloužily dobu trvání epidemie.

Oběti.

V období od dubna do května bylo diagnostikováno přes 96 nakažených (většina zhoubnější plicní formou antraxu), a protože se jednalo o speciální, pro vojenské účely určený kmen (i když citlivý na antibiotika), 66 nakažených zemřelo. Všechny lékařské záznamy o průběhu onemocnění u nakažených KGB stornovala a její agenti převlečení za lékaře roznášeli rodinám pozůstalých zfalšované úmrtní listy. I tak se dá mluvit o štěstí; kdyby vítr foukal směrem k městu, počty nakažených a zemřelých by dosahovaly až mnoha tisíců. V roce 1981 byla tajným Brežněvovým výnosem velkovýroba antraxových spor přesunuta do nově vybudovaného komplexu ve Stepnogorsku (rovněž zahrnutého do sítě Biopreparatu) a to včetně velké části personálu nevyjímaje podplukovníka Černyševa, kterému nikdy nebyl za jeho odpovědnost na nehodě udělen oficiální postih.

Sverdlovský incident byla katastrofa způsobená nedbalostí při výrobě biologických zbraní. K incidentu došlo v roce 1979 v sovětském městě Sverdlovsku (dnes Jekatěrinburg).

On 2 April 1979, spores of anthrax were accidentally released from a Soviet military research facility near the city of Sverdlovsk, Russia (now Yekaterinburg). The ensuing outbreak of the disease resulted in approximately 100 deaths, although the exact number of victims remains unknown. The cause of the outbreak was denied for years by the Soviet authorities, which blamed the deaths on consumption of tainted meat from the area, and subcutaneous exposure due to butchers handling the tainted meat. All medical records of the victims were removed to hide serious violations of the Biological Weapons Convention that had come in effect in 1975. The accident is sometimes referred to as "biological Chernobyl".


Narození.

Narodila se ve všeobecné nemocnici Bronovo (pojmenované podle své zakladatelky Sary Kathariny de Bronovo) v Haagu dne 7. prosince 2003 v 17:01 SEČ přirozenou cestou s mírou 52 centimetrů a váhou 3310 gramů. V den jejího narození oslavovalo celé Nizozemsko, na čtyřech místech království bylo vypáleno 101 salv na oslavu narození budoucí nizozemské královny. V době jejího narození byl její otec první a ona sama byla druhá v linii následnictví na nizozemský trůn.

Křest.

Dne 12. června 2004 byla pokřtěna reverendem Carlem ter Lindenem v kostele sv. Jakuba v Haagu. Princezna měla šest kmotrů:  Při křtu obdržela jména "Catharina-Amalia Beatrix Carmen Victoria", nicméně její nejbližší ji oslovují „Amalia“.

Rodinný život a vzdělání.

Má dvě mladší sestry: princeznu Alexii (*2005) a princeznu Ariane (*2007). Se sestrami a rodiči žije princezna ve Villa Eikenhorst na královském statku De Horsten ve Wassenaaru. Spolu se svými sestrami navštěvuje místní školu Bloemcampschool.

Následnictví.

Dne 30. dubna 2013 nastoupil její otec Vilém-Alexander po abdikaci své matky Beatrix na nizozemský trůn. Catharina-Amalia se tak stala nizozemskou korunní princeznou. Obdržela titul kněžny Oranžské. V současné době je třetí nejmladší následnicí trůnu na světě a druhou nejmladší následnicí v Evropě. Mladší následníky trůnu mají jen v Lesothu a ve Španělsku. Amalia je zároveň dosud nejmladší nizozemskou dědičkou trůnu a je první dívkou, jíž byl titul princezny Oranžské udělen. Její babička Beatrix, prababička Juliána a praprababička Vilemína měly „pouze“ titul princezny nizozemské, třebaže se u nich od narození předpokládal nástup na trůn.

Tituly.

V současné době je princezna první v pořadí následníků na nizozemský trůn a jednoho dne se stane s největší pravděpodobností další nizozemskou královnou, a to i v případě, že by se v budoucnu narodil jejím rodičům syn. V Nizozemsku je uzákoněn dědičný zákon absolutní primogenitury.

Princezna Catharina-Amalia Nizozemská, princezna oranžská (*7. prosince 2003 Haag) je nejstarší dcera nizozemského krále Viléma-Alexandra a jeho manželky Máximy. Jakožto první osoba v linii následnictví představuje dědičku trůnu.

Catharina-Amalia, Princess of Orange (; "Catharina-Amalia Beatrix Carmen Victoria"; born 7 December 2003) is the heir apparent to the throne of the Kingdom of the Netherlands, consisting of the countries of the Netherlands, Curaçao, Aruba, and Sint Maarten.


Historie.

Stavbou mostu byl pověřen architekt Jean-Rodolphe Perronet (1708–1794) v roce 1787. Tento most byl plánován již v roce 1725 při tvorbě náměstí Svornosti (tehdy náměstí Ludvíka XV.), aby nahradil tamní dosavadní přívoz. Po pádu Bastily 14. července 1789 a jejím zboření byl získaný stavební materiál použit na dostavbu mostu. Stavba byla dokončena v roce 1791. V 19. století byl most vyzdoben sochami. V roce 1810 sem nechal Napoleon umístit sochy osmi generálů padlých v boji. Tyto sochy byly nahrazeny během Restaurace dvanácti sochami z bílého mramoru představující postavy z francouzské historie. Jednalo se o čtyři ministry (Jean-Baptiste Colbert, kardinál Richelieu, Suger, Maximilien de Béthune de Sully), čtyři vojáky (Pierre Terrail de Bayard, Ludvík I. Bourbon-Condé, Bertrand du Guesclin, Henri de la Tour d'Auvergne de Turenne) a čtyři námořníky (René Duguay-Trouin, Abraham Duquesne, Pierre André de Suffren, Anne Hilarion de Costentin de Tourville). Avšak sochy byly pro most příliš těžké, proto je nechal král Ludvík Filip přemístit do Versailles.  Ve 20. století zhoustla městská doprava natolik, že bylo nutné most zvětšit. V letech 1930–1932 byl most rozšířen na obou stranách, takže se jeho šířka zdvojnásobila. Při těchto úpravách byl zachován klasicistní vzhled mostu. Od roku 1975 je most historickou památkou. V roce 1983 byl restaurován. Ze všech pařížských mostů má nejintenzivnější dopravu (s výjimkou mostů pont aval a pont amont, přes které vede městský okruh).  Most byl nejprve pojmenován po Ludvíku XV. ("pont Louis XVI"), později se jmenoval "most Revoluce" ("pont de la Révolution"), od roku 1814 "most Ludvíka XVI." ("pont Louis XVI") a současný název nese od roku 1830.

Architektura.

Most je původně kamenný, dodatečně rozšířený o železobetonovou přístavbu. Má pět oblouků, je 153 metrů dlouhý a 34 m široký.

Pont de la Concorde (česky "most Svornosti") je silniční most přes řeku Seinu v Paříži. Spojuje 8. obvod na pravém břehu a 7. obvod na levém. Most byl postaven v letech 1787–1791 a rozšířen 1930–1932. Svůj současný název nese od roku 1830. V roce 1975 byl prohlášen historickou památkou.

The Pont de la Concorde is an arch bridge across the Seine in Paris connecting the Quai des Tuileries at the Place de la Concorde (on the Rive Droite) and the Quai d'Orsay (on the Rive Gauche). It has formerly been known as the "Pont Louis XVI", "Pont de la Révolution", "Pont de la Concorde", "Pont Louis XVI" again during the Bourbon Restoration (1814); in 1830, its name was changed again to Pont de la Concorde, the name it has retained to this day. It is served by the Metro stations Assemblée nationale and Concorde.


Stavba.

Stavba zámku započala v roce 1738 na místě staršího hradu Řádu mečových bratří, na ostrově mezi řekou Lielupe a jejími přítoky. Stavbu inicioval vévoda kuronský a zemgalský Ernst Johann von Biron, favorit ruské carevny Anny Ivanovny, který v roce 1737 nastoupil na kuronský trůn. Jeho plánem bylo vybudovat v sídle vévodství okázalý palác a v roce 1737 nechal vyhodit starý hrad do vzduchu. Současně se zámkem v Mitavě stavěl i palác v Rundāle, stavba mitavské rezidence však měla pro knížete větší význam. Do roku 1740 byly položeny základy barokního zámku, avšak po uvěznění vévody Ernsta Johanna v tomto roce byly práce na stavbě zastaveny, třebaže budova nebyla ještě pod střechou. V roce 1763 se Ernst Johann vrátil do Kuronska a stavba paláce byla obnovena pod vedením Itala Francesca Bartolomea Rastrelliho a Dána Severina Jansena. První z nich chtěl zachovat původní barokní podobu rezidence, druhý ji chtěl přiblížit stylu klasicistnímu. V 70. letech 18. století pracovalo na výzdobě interiérů i fasád paláce mnoho známých mistrů, mj. Johann Michael Graf z Berlína nebo Ital Antonio d'Angeli.

Historie.

V roce 1772 byl palác připraven k přijetí vévodské rodiny, která se tam vzápětí přistěhovala. Ernst Johann však pobytu v zámku užil jen krátce – po půl roce, 29. prosince 1772 zde zemřel. Do krypty v suterénu zámku byly později soustředěny tři desítky rakví a sarkofágů a nyní je místem posledního odpočinku kuronských vévodů rodu Kettlerů od roku 1569 do roku 1743 i Bironů včetně stavitele Ernsta Johanna.  Po anexi Kuronska Ruskem v roce 1796 zámek často měnil majitele. V roce 1779 zde pobýval slavný dobrodruh Alessandro Cagliostro. V průběhu let zde nacházeli útočiště francouzští aristokraté, uprchlíci z revoluční Francie.  Od roku 1798 byl zámek dočasným sídlem z Francie vyhnaného francouzského krále Ludvíka XVIII. 10. července 1799 v paláci uzavřeli manželství bratranec a sestřenice krále – Ludvík, vévoda Angoulême a princezna Marie Terezie Bourbonská (nejstarší dcera popraveného francouzského krále Ludvíka XVI. a jeho manželky Marie Antoinetty, jediná z královské rodiny, jež přežila Francouzskou revoluci). V roce 1800 Ludvík XVIII. odjel do Varšavy, v roce 1804 se však do Mitavy vrátil, definitivně odjel v roce 1807. V době napoleonských válek byl v zámku polní lazaret. V roce 1918 utrpělo vnitřní zařízení velké škody, když byl zámek vydrancován a vypálen ustupujícími jednotkami Bermondt-Avalova, podobně i za druhé světové války, v roce 1944. V letech 1956-1964 zde proběhla velkorysá rekonstrukce, která však prakticky nezahrnula interiéry.  V sovětském období sem byla umístěna Lotyšská zemědělská univerzita (LLU), sídlící zde dosud. Zámek proto není veřejnosti přístupný, s výjimkou krypty.

Zajímavosti.

Na zámku se narodila (jako nejstarší dcera Petra Birona, syna stavitele zámku Ernesta Jana Birona) také rakouská šlechtična a politička vévodkyně Kateřina Vilemína Zaháňská, "paní kněžna" z "Babičky" Boženy Němcové; tato česká spisovatelka podle názoru některých literárních historiků měla být neteří Kateřiny Zaháňské, a to nemanželskou dcerou její mladší sestry Dorothey.

Zámek v Jelgavě je jednou z nejcennějších architektonických památek v Lotyšsku. Nachází se v městě Jelgava (historicky též "Mitava", : ), asi 45 km jižně od Rigy.

Jelgava Palace () or historically Mitau Palace (, ) is the largest Baroque-style palace in the Baltic states. It was built in the 18th century based on the design of Bartolomeo Rastrelli as a residence for the Dukes of Courland in their capital of Mitau (today's Jelgava, Latvia). The Dukes of Courland also had a summer palace by Rastrelli, about 40 kilometers to the southeast, called Rundāle Palace.


Postavy.

Hisao Nakai.

Hisao se dostal na několik měsíců do nemocnice poté, co utrpěl infarkt a byla u něj diagnostikována srdeční arytmie. Musí přejít na novou střední školu Yamaku, kde je pod zdravotním dohledem. Je zařazen do třídy 3-3 a ačkoli ze začátku má problém se se svou situací smířit, brzy si najde nové přátele.

Emi Ibarazaki.

I přesto, že má obě nohy amputované pod koleny, je Emi jedna z nejveselejších a nejlehkovážnějších dívek nejen ve škole, ale možná i na celém světě. Emi nepropadla zoufalství ani po nehodě, která ji stála obě její nohy, a spíše než jako překážku vidí své postižení jako dar, který jí umožnil vyniknout v běžeckém týmu.

Hanako Ikezawa.

Jako dítě utrpěla Hanako traumatickou zkušenost, která zanechala její život v troskách. Její otec zemřel při nešťastném požáru jejich domu a tento požár také Hanako navždy zohyzdil. Hanako je teď velice odtažitá a straní se ostatních lidí až do té míry, že začíná panikařit při jakékoli známce sociálního kontaktu. Její jedinou kamarádkou, které opravdu důvěřuje, je Lilly, která Hanako ochraňuje od té doby, co se navzájem poznaly.

Lilly Satou.

Lilly je nevidomá od narození, ale je velmi starostlivá, zodpovědná a přátelská – přesný protějšek Hanako, své nejlepší kamarádky, se kterou sdílí nejen téměř mateřský vztah, ale i spoustu volného času stráveného společně pitím čaje. Ve škole je pilnou studentkou, jejíž sebedůvěra jí pomáhá v roli předsedkyně třídy 3-2.

Rin Tezuka.

Jelikož má místo rukou jen pahýly kvůli vrozené vadě a následné operaci, používá Rin své nohy a občas ústa ke všemu, včetně malování. Rin ve škole nosí chlapeckou uniformu, protože kvůli jejímu postižení je pro ni obtížné nosit sukni. Rinina tvořivost se vyrovná jen jejímu smyslu pro filozofično: Rin se nestydí občas ztratit v myšlenkách a dát průchod abstraktním ideám o člověku, vesmíru a ostatních věcech.

Shizune Hakamichi.

Shizune je od narození hluchá a komunikuje pomocí znakové řeči. Se svou neústupností a silnou vůlí je Shizune vůdcovský typ. Je předsedkyní studentské rady a předsedkyní třídy 3-3. Její nejlepší kamadádkou je Misha, která pro Shizune překládá konverzaci do znakové řeči.

Shiina “Misha” Mikado.

Misha je Shiznunina tlumočnice a členka studentské rady. Misha je vždy veselá, má vlasy přebarvené narůžovo a snaží se Hisaa dostat do studentské rady.

Katawa Shoujo (japonsky かたわ少女, "Katawa Šódžo") je vizuální román s prvky erogé od studia Four Leaf Studios. Vypráví příběh chlapce jménem Hisao, u kterého je objevena vrozená srdeční vada. Je přeložen na novou střední školu, kde potká několik spolužákyň s různými postiženími a začne s nimi vztah. Hra vznikla podle návrhu japonského dódžinši umělce Raita, který byl od roku 2007 rozvíjen skupinou nadšenců z imageboardu 4chan. Titul byl vydán 4. ledna 2012 zdarma. Šíří se oficiálně pomocí P2P sítí. Oficiální web je v češtině, hra samotná zatím lokalizaci nenabízí.

The majority of the story takes place at the fictional Yamaku High School for disabled students, located in an unnamed city somewhere in modern, northern Japan. The player takes the role of Hisao Nakai, an ordinary boy whose life changes dramatically after a heart attack caused by his long-dormant cardiac arrhythmia. After a lengthy hospitalization, he is forced to transfer to a school specialized in providing education and healthcare for students with disabilities. Over the course of the narrative, Hisao has the opportunity to come to grips with his condition and adjust to his new life.


Rozšíření.

Tento druh hřebíčkovce, ostatně jako většina ostatních, pochází z jihovýchodní Asie. Jeho původní areál se nacházel na území jižní Číny, Nepálu, Indie, Malajsie, Kambodže, Vietnamu, Laosu a Indonésie. Postupně byl rozšířen do dalších oblastí a nyní roste po celé tropické Asii i v Africe, Americe a na některých ostrovech v Tichomoří.

Ekologie.

Vyskytuje se v pásmu od pobřeží až do nadmořské výšky 2300 m a pro zdárný růst, kvetení a tvorbu plodů potřebuje teplotu pohybující se v rozmezí od 18 do 27 °C a průměrné roční srážky 1100 až 2100 mm, dlouhodobé období sucha mu nesvědčí. Roste ve smíšených nížinných lesích i na horských svazích, na kvalitu půdy není náročný, přežívá také na písčitých půdách s velmi malým množstvím organické hmoty nebo na zasolených stanovištích. Nejlépe se mu daří v hlinité půdě na březích potoků a kanálů, kde mívá i nejvyšší výnosy plodů. Stromy kvetou na různých místech v závislosti na podnebí v rozličných ročních obdobích, plody dozrávají asi za tři měsíce po odkvětu. Ploidie druhu je 2n = 44.

Popis.

Stálezelený strom, řidčeji keř, vysoký 6 až 15 m s hustou korunou, jejíž šířka často přesahuje výšku stromu. Jeho kůra je hnědá a hladká, zpočátku má slabě hranaté a později kulaté lysé větve porostlé vstřícnými, krátce řapíkatými, kožovitými listy, které jsou v mládí narůžovělé a později tmavě zelené. Jejich lesklá čepel bývá vejčitě kopinatá až čárkovitá, dlouhá 8 až 25 cm a široká 2 až 5 cm, na bázi je klínovitá, vrchol má zašpičatělý a mívá 8 až 25 párů znatelných žilek.  Oboupohlavné, bílé až nazelenalé či narůžovělé květy velké až 4 cm vyrůstají po třech až pěti v koncových vrchlících. Květ na stopce má čtyřčetný trubkovitý kalich až 1 cm dlouhý a čtyři volné, konkávní, široce vejčité, bílé nebo řidčeji slabě nazelenalé či narůžovělé korunní lístky velké asi 1,5 cm. V květu je až 300 tyčinek o délce do 3 cm a jedna čnělka asi 4 cm dlouhá. Květy produkují hodně nektaru a s oblibou je navštěvují včely, které je opylují.  Plod je dužnatá, nažloutlá nebo načervenalá bobule kulovitého nebo elipsovitého tvaru, velká 3 až 5 cm, se zbytky zeleného trvalého kalichu u stopky. Lehká bobule s tenkou voskovitou slupkou má jedlé, masité, nažloutlé, po růžích vonící oplodí okolo dutého středu, ve kterém je obvykle jedno, méně často dvě či tři zaoblená semena, která v plné zralostí plodu jsou volná a chrastí. Semena jsou mírně toxická.

Rozmnožování.

Noví jedinci se většinou pěstují ze semen která dobře klíčí a jsou polyembryonická, mají jeden až tři klíčky. Plody jsou lehké a mohou plout po vodě a tím se snadno dostávají na nová místa, semena bývají také roznášena plodožravými ptáky a kaloni. Vzešlé semenáče však nebývají stejné kvality a proto se někdy roubují. Pokus o zakořenění řízků nebývá ani s chemickou podporou úspěšný. Mladé rostlina začínají plodit prvé ovoce asi ve čtyřech létech.

Význam.

Dospělý strom dá ročně asi jen 2 kg ovoce, což je v poměru na zabraný prostor málo a proto se jen ojediněle pěstují na plantážích, plody prodávané na trzích jsou většinou ze zahrad. Plody se po utržení brzy otlačují a podléhají zkáze, proto se jen minimálně skladují a převážejí. Bývají lidově nazývané "růžová jablka" nebo "růžové švestky" (podle chuti a vůně), jsou sladké a jsou považováné za dětské ovoce. Jedí se syrové nebo jsou na různé způsoby upravované v kuchyni, jako příloha k rýži, bývají kandované nebo ve směsi s ovocem s výraznější chutí se stávají součástí sirupů a džemů, obsahuji hodně pektinu.  Pařezy po seřezaných stromech po mnoho let rychle obrůstají a poskytují dlouhodobě pařezinu, palivo na vaření. Z hrubších kusů se vyrábí kvalitní dřevěné uhlí. Mladé letorosty jsou pevné, flexibilní a pletou se z nich trvanlivé velké koše.  Dřevo stromu má běl bílou a jádro tmavě červené nebo hnědé, je vláknité, středně těžké a pevné. Je užíváno k výrobě nábytku, vnitřních součástí lodí i rámů hudebních nástrojů, soustruží se z něho nenáročné šperky a suvenýry. Špatně odolává půdní hnilobě a je náchylné k napadení termity. Z listů se destiluje žlutý, esenciální olej užívaný v parfumérii. Stromy bývají vysazované pro plody, stín, estetický vzhled při kvetení i minimální údržbu.  Často jsou plodící stromy decimovány rzi "Puccinia psidii". V některých tropických oblastech, např. na Kubě, se hřebíčkovec jambos samovolně velmi rychle rozšiřuje a je považován za invazní druh.

Hřebíčkovec jambos ("Syzygium jambos") je stálezelený, nízce se větvící tropický strom nebo keř, jeden z mnoha užitkových druhů rodu hřebíčkovec. Pěstuje se pro chutné, po růžích vonící plody a po skácení poskytuje pařezinu. Vysazuje se také jako okrasný strom poskytující stín.

Syzygium jambos is a tree originating in Southeast Asia and occurring widely elsewhere, having been introduced as an ornamental and fruit tree.


Brzký život.

Ross Lynch se narodil a vyrůstal u Littletonu v Coloradu. Je druhý nejmladší z 5 sourozenců (Riker, Rydel, Rocky a nejmladší Ryland). Od čtvrté třídy studoval doma. Učil se hraní na kytaru, klavír a zpěv. Je také bratrancem Dereka a Julianne Houghových. Ross a jeho rodina se přestěhovala do Los Angeles, Kalifornie v roce 2007.

Herecká kariéra.

Začínal jako tanečník ve skupině Rage Boyz Crew, která byla založena tanečním studiem v Jižní Kalifornii. Objevil se v show "Umíte tančit? "a "Moises Rules!". V roce 2009 se objevil ve videoklipu Kidz Bopa k písničce Let It Rock a ve videoklipu Cymphonique Lil' Miss Swager.  Na začátku roku 2011 byl obsazen do seriálu stanice Disney Channel "Austin a Ally", kde hraje hlavní mužskou roli Austina Moona, dospívajícího zpěváka, který se přes noc stane internetovou senzací po tom, co dal na internet video k písni „Double Take“. Pilotní díl byl brzo převeden do seriálu. Seriál měl premiéru v prosinci 2011, v březnu 2012 získal druhou sérii a na jaře roku 2013 třetí sérii.  Na začátku roku 2012 začal Ross pracovat na původním televizním filmu Disney Channel "Film mých snů". Hraje roli Bradyho, mužskou hlavní roli ve filmu, který režíruje Jeffrey Hornaday. Film byl uveden v USA 19. července 2013, v České republice 14. září 2013. Na rok 2015 mělo premiéru pokračování "Film mých snů 2."  V roce 2018 si zahrál ve filmu "Status Update". V červenci 2018 byl obsazen do role Jeffreyho Dahmera ve filmu "My Friend Dahmer". Ve stejném roce byla také obsazen do role Harveyho Kinkleho v seriálu "Chilling Adventures of Sabrina".

Hudební kariéra.

Ross umí hrát na klavír, bicí, kytaru, basu, ukulele, mandolínu a na housle. Tancoval pro Rage Boyz Crew, skupinu, která byla založena taneční společnosti v jižní Kalifornii. Byl také v show "Umíte tančit? "a "Moises Rules!"  Ross Lynch hraje na rytmickou kytaru a je jeden z hlavních zpěváků v kapele R5, která se skládá z jeho tří starších sourozenců a jejich kamaráda, Ellingtona Ratliffa.  V roce 2010, R5 vydali EP s názvem "Ready Set Rock", které se skládá z písní napsaných především Rikerem, Rockym, Rydel a Ellingtonem. V dubnu 2012, R5 oznámili prostřednictvím jejich webové stránky, že podepsali nahrávací smlouvu s Hollywood Records a plánují udělat club-tour v květnu. Jejich debutové album nazvané "Louder" bylo vydáno 24. září 2013 a písničky Pass Me By a Loud byly hlavními singly.  Ross také nahrál písně pro sountrackové album seriálu "Austin a Ally". Tento soundtrack obsahuje písně Can't Do It Without You (úvodní píseň seriálu), Double Take, Break Down the Walls, A Billion Hits, Not a Love Song, It's Me, It's You, Better Together, Heard It On the Radio a další. Píseň A Billion Hits byla vydána v digitální verzi 21. února 2012. Na koncertech R5 zpívají a hrají i písně ze seriálu "Austin a Ally".

Ross Shor Lynch (* 29. prosince 1995 Littleton, Colorado, USA) je americký herec, zpěvák, instrumentalista a tanečník. Nejvíce ho proslavila role Austina Moona v seriálu televize Disney Channel "Austin a Ally" a vystupování v rodinné kapele R5 s jeho bratry Rikerem Lynchem, Rockym Lynchem, sestrou Rydel Lynchovou a rodinným nejlepším kamarádem, Ellingtonem Ratliffem. Aktuálně hraje roli Harveyho Kinkleho v seriálu "Chilling Adventures of Sabrina".

Ross Shor Lynch (born December 29, 1995) is an American singer, songwriter, musician and actor. He was the lead vocalist of the pop rock band R5 and is one half of the band the Driver Era, with his brother, Rocky Lynch. As an actor, he is known for his debut role as Austin Moon on the Disney Channel original series "Austin & Ally", and for his role as Brady in the "Teen Beach Movie" series.


Tenisová kariéra.

2012: Začátek v profesionálním tenisu.

Na Sony Ericsson Open se poprvé objevila v hlavní soutěži turnaje WTA Tour, když obdržela divokou kartu. Ve druhém kole přešla přes světovou devítku Věru Zvonarevovou 6–4, 6–3 a následně zdolala také bývalou desátou hráčku Italku Flaviu Pennettaovou 6–2, 1–6, 7–6, než v osmifinále skončila na raketě pozdější vítězky turnaje Polky Agnieszky Radwańské po výsledku 6–3, 6–2.  Debut v hlavní soutěži grandslamového turnaje zaznamenala na US Open, kde v úvodním kole podlehla italské turnajové desítce Saře Erraniové ve třech setech.

2014: První singlový titul na WTA Tour.

Úvodní část a antuková sezóna.

Sezónu otevřela čtvrtfinálovou účastí na ASB Classic, kde ji zastavila pozdější finalistka Venus Williamsová. Následující týden si připsala premiérový titul na okruhu WTA Tour z dvouhry, když ve finále ostrovního Hobart International zdolala ve dvou setech Kláru Zakopalovou.  Na Australian Open dokázal dohnat ztrátu setu v utkání s bývalou světovou jedničkou a desátou nasazenou Caroline Wozniackou. Poprvé v kariéře se probojovala do osmifinále grandslamu, v němž nestačila na favorizovanou turnajovou pětku Agnieszku Radwańskou.  Po třísetové prohře od japonské veteránky Kimiko Dateové Krummové v úvodním kole PTT Pattaya Open, přišlo zlepšení formy na únorovém Brasil Tennis Cupu. Podruhé prošla do boje o titul, v němž ji oplatila čerstvou finálovou porážku Zakopalová. V zápase prohospodařila výhodu setu a vedení 5–2 na gamy ve druhém dějství. Na březnových událostech Premier Mandatory, a to Indian Wells Masters a Miami Masters, dohrála vždy ve druhém kole.  Po vyřazení v úvodní fázi mexického Monterrey Open dosáhla semifinále na marockém Grand Prix SAR La Princesse Lalla Meryem. Ve dvou setech skončila na raketě krajanky Maríe Teresy Torrové Florové. Přesto si odvezla z Maroka trofej, když se Švýcarkou Rominou Oprandiovou vyhrály deblovou soutěž po finálovém vítězství nad dvojicí Katarzyna Piterová a Maryna Zanevská. Druhé kolo se pro ni znamenalo vyřazení na Mutua Madrid Open, v němž ji zastavila Australanka Samantha Stosurová. Lepší výkon předvedla opět v madridské čtyřhře, kde se po boku Carly Suarezové Navarrové probojovala do prvního finále v úrovni Premier Mandatory. V boji o titul však prohrály s prvním světovým párem, tvořeným Italkami Erraniovou a Vinciovou.  Ve druhém kole Internazionali BNL d'Italia ji vyřadila Francesca Schiavoneová. Navazující French Open znamenal překvapivé vítězství nad světovou jedničkou a obhájkyní titulu Serenou Williamsovou, která jí ve druhém kole dokázala odebrat pouze čtyři gamy. Ve čtvrtfinále však Španělce cestu pavoukem přerušila pozdější vítězka Maria Šarapovová po třísetovém průběhu. Semifinále si zahrála v ženské čtyřhře Roland Garros, opět se Suarezovou Navarrovou, kde je zastavily turnajové jedničky Pcheng Šuaj a Sie Su-wej. Bodový zisk znamenal nová kariérní maxima na žebříčku. Ve dvouhře figurovala na 27. místě a ve čtyřhře pak na 36. příčce.

Travnatá část a americké betony.

Na travnatém Topshelf Open ji ve čtvrtfinále zdolala americká kvalifikantka Coco Vandewegheová, přestože v úvodní sadě vedla poměrem gamů 5–2. Do londýnského Wimbledonu vstupovala jako dvacátá sedmá nasazená, ovšem v otevíracím utkání podruhé v řadě nestačila na Vandewegheovou, tentokrát ve třech sadách. Ve wimbledonském deblu hrála se Suárezovou Navarrovou z pozice turnajových šestnáctek. V úvodních dvou kolech přehrály páry Ajla Tomljanovićová a Christina McHaleová, respektive Monica Niculescuová a Klára Koukalová, aby ve třetí fázi skončily na raketách Petkovicové s Rybárikovou.  Letní severoamerickou US Open Series rozehrála na stanfordském Bank of The West Classic, na kterém vyřadila obhájkyni trofeje Dominiku Cibulkovou i nenasazenou Danielu Hantuchovou. Ve čtvrtfinále však nenašla recept na třetí nasazenou Němku Angelique Kerberovou. Titul si však se Suárezovou Navarrovou odvezly ze čtyřhry, v níž hrály v roli turnajových trojek. Ve finále zdolaly dvojici Paula Kaniová a Kateřina Siniaková. Po vítězství nad kanadskou kvalifikantkou Stéphaníí Duboisovou v prvním kole Rogers Cupu, podlehla favorizované Šarapovové. Na cincinnatském Western & Southern Open prohrála první zápas s německou kvalifikantkou Annikou Beckovou. V deblové soutěži vypadly se Suárezovou Navarrovou mezi poslední osmičkou dvojic, když nestačily na pár Kimiko Dateová a Andrea Hlaváčková. Na Connecticut Open nejdříve zdolala sedmou nasazenou Saru Erraniovou, poté si poradila s čínskou kvalifikantkou Pcheng Šuaj, aby ve čtvrtfinále skončila na raketě nenasazené Camily Giorgiové.  V roli dvacáté páté nasazené přijížděla na US Open. V úvodním duelu její cestu pavoukem ukončila kvalifikantka Mirjana Lučićová Baroniová po dvousetovém průběhu. Se stabilní spoluhráčkou Suarezovou Navarrovou došly v ženské čtyřhře do třetího kola, kde byly nad jejich síly sestry Serena a Venus Williamsovy.

Asijská část a Turnaj šampionek.

Podzimní část sezóny načala na tokijském Toray Pan Pacific Open výhrami nad Anastasií Pavljučenkovovou, čtvrtou nasazenou Jelenou Jankovićovou a Australankou Casey Dellacquovou. Ve třísetové semifinálové bitvě ji však porážku z ledna vrátila Caroline Wozniacká. V deblové části tokijské události došly se Suarezovou Navarrovou do finále, v němž je zastavila první nasazená dvojice Cara Blacková a Sania Mirzaová. Na premiérovém ročníku Wuhan Open na ni nestačily María Teresa Torrová Florová a světová dvojka Simona Halepová. Následně však byla přinucena odstoupit pro gastritidu. Navazující China Open představoval třísetovou prohru v úvodní fázi s Ruskou Jekatěrina Makarovovou.  Závěrečným turnajem roku se stal WTA Tournament of Champions v Sofii. V základní skupině zvítězila ve všech duelech nad Makarovovou, Pennettaovou i Alizé Cornetovou. V semifinále však nenašla recept na pozdější vítězku Andreu Petkovicovou.  Sezónu zakončila na 21. místě žebříčku dvouhry a 16. pozici čtyřhry.

2015: Finalistka Wimbledonu a světová trojka.

Do sezóny vstupovala mimo elitní dvacítku žebříčku a průlomový rok kariéry završila na říjnovém Turnaji mistryň jako druhá nasazená a světová trojka.  Z lednového Brisbane International odstoupila pro zranění hlezna. Na Apia International Sydney ji ve čtvrtfinále přehrála Němka Angelique Kerberová. Osmifinálovou účastí se rozloučila s Australian Open, kde vypadla se světovou jedničkou Serenou Williamsovou. Debutový postup do semifinále turnaje kategorie Premier 5 dosáhla na Dubai Tennis Championships. V zápase však podlehla Češce Karolíně Plíškové. Následovala šňůra porážek až do French Open, na němž se podruhé probojovala do čtvrtfinále majoru. Nad její síly však byla další česká reprezentantka Lucie Šafářová. Travnatý Wimbledon znamenal první start v grandslamovém finále, v němž nenašla recept na favorizovanou Američanku Serenu Williamsovou.  Pokles formy přišel během letní části, když nezvládla své úvodní zápasy na torontském Rogers Cupu, stejně jako na Cincinnati Masters. Následkem toho v srpnu ukončila dlouhodobou spolupráci s trenérem Alejem Mancisidorem, jehož vystřídal Sam Sumyk. Newyorský US Open přinesl vyřazení ve druhém kole od britské tenistky Johanny Kontaové.  Kvalitnější výsledky se dostavily v asijské fázi roku, kde postoupila do finále Wuhan Open, v němž skrečovala bývalé světové jedničce Venus Williamsové pro poranění hlezna. Poté dosáhla na titul v nejkvalitněji hodnoceném turnaji své dosavadní kariéry, když ovládla pekingský China Open z kategorie Premier Mandatory. V závěrečném utkání zdolala jednu ze soupeřek o účast na Turnaji mistryň Timeu Bacsinszkou. Na WTA Finals 2015 přijela v roli druhé nasazené a světové trojky.

2016: Druhá španělská vítězka Roland Garros a světová dvojka.

Sezónu rozehrála v roli druhé nasazené na Brisbane International, kde po volném losu na počátku druhé sady druhého kola skrečovala Varvaře Lepčenkové pro bolesti levé nohy způsobené zánětem fascie plosky. Na Australian Open skončily na její raketě Anett Kontaveitová a Kirsten Flipkensová, aby ji ve třetí fázi zastavila Češka Barbora Strýcová. Během února přispěla v Kraljevu dvěma výhrami nad Srbkami Ivanou Jorovićovou a Jelenou Jankovićovou k postupu Španělek z druhé světové skupiny Fed Cupu do baráže o účast ve světové skupině.  Na arabském Dubai Tennis Championships jí po volném losu vyřadila pozdější semifinalistka Elina Svitolinová z Ukrajiny. Navazující Qatar Total Open v Dauhá znamenal, po výhrách nad Nao Hibinovou a Timeou Babosovou, čtvrtfinálovou porážku od Němky Andrey Petkovicové ve třech setech. Americkou túru zahájila povinnou účastí na březnovém BNP Paribas Open v Indian Wells, kde nezvládla zahajovací duel ve druhém kole proti Američance Christině McHaleové. Blízko vyřazení se ocitla také na Miami Open, kde ve svém úvodním zápase přehrála Dominiku Cibulkovou až 7–5 v rozhodující třetí sadě. Ve čtvrté fázi však prohrála oba tiebreaky proti Bělorusce Viktorii Azarenkové, která ovládla oba březnové americké turnaje.  Antukovou část roku odstartovala v polovině dubna lleidskou baráží světové skupiny proti Italkám. Podruhé v sezóně triumfovala v obou singlech, když si poradila s Francescou Schiavoneovou a v nedeli s hráčkou elitní světové desítky Robertou Vinciovou. Španělsko postoupilo po výhře 4:0 na zápasy do nejvyšší etáže Fed Cupu 2017. Halový Porsche Tennis Grand Prix ve Stuttgartu přinesl opuštění antuky mezi poslední osmičkou hráček, když prohrála s Petrou Kvitovou. Již ve druhém kole pak dohrála na Mutua Madrid Open s Rumunkou Irinou-Camelií Beguovou. Do prvního semifinále v roce se probojovala na římském Internazionali BNL d'Italia, kde ji však zdolala Američanka Madison Keysová po dvousetovém průběhu.  Do druhého grandslamového a prvního pařížského finále postoupila jako světová čtyřka na French Open. V úvodu prvního kola prohrála sadu se Slovenkou Annou Karolínou Schmiedlovou, aby následně dokázala průběh duelu otočit. V další pětizápasové cestě do finále již neztratila žádný set, když na ni postupně nenašly recept Francouzka Myrtille Georgesová hrající na divokou kartu, Yanina Wickmayerová – oběma uštědřila kanára, bývalá vítězka Světlana Kuzněcovová, ve čtvrtfinále až 108. hráčka žebříčku Shelby Rogersová a v semifinále australská finalistka z roku 2010 Samantha Stosurová. V repríze wimbledonského finále z roku 2015 oplatila porážku 34leté světové jedničce Sereně Williamsové a po výhře 7–5, 6–4 za 1:43 hodiny vybojovala premiérový grandslamový titul kariéry. Po Arantxe Sánchezové Vicariové se stala druhou Španělkou, která Roland Garros vyhrála. Poměr vzájemných zápasů snížila na 2–3, když všech pět utkání dvojice odehrála na Grand Slamu. Muguruzaová se v žebříčku WTA poprvé posunula na 2. místo za Williamsovou a stala se tak po Sánchezové Vicariové první ženou z Iberského poloostrova na této pozici od roku 1996. Pohár převzala od tenisové legendy Billie Jean Kingové.  Jedinou travnatou přípravou před londýnským majorem se stal premiérový ročník Mallorca Open. Jako turnajová jednička však na úvod podlehla belgické tenistce Kirsten Flipkensové po dvousetovém průběhu. Poprvé v roli druhé nasazené na grandslamu startovala ve Wimbledonu, kde si na úvod poradila s Italkou Camilou Giorgiovou ve třech sadách. Následně však za 58 minut překvapivě podlehla 124. hráčce žebříčku Janě Čepelové, která postoupila z kvalifikace. Slovenka, jež ztratila jen pět her, tak měla proti hráčkám elitní světové pětky po výhře aktivní poměr 3–2. Na olympijském turnaji startovala jako třetí nasazená. Po hladkých výhrách nad Rumunkou Andreeou Mituovou a Japonkou Nao Hibinovou dokázala ve třetím kole uhrát jen dva gamy na budoucí olympijskou šampionku Mónicu Puigovou z Portorika. Cincinnatský Western & Southern Open znamenal semifinálovou účast poté, co do této fáze prošla přes kvalifikantku 41. ženu žebříčku Tímeu Babosovou. V něm však nezvládla duel proti patnácté nasazené Češce Karolíně Plíškové, která ji dovolila uhrát jen čtyři hry. Po vítězství nad belgickou kvalifikantkou Elise Mertensovou v úvodu newoyrského US Open skončila její pouť na raketě pozdější čtvrtfinalistky Anastasije Sevastovové z Lotyšska.  V podzimní asijské fázi roku odehrála čtyři turnaje a evropskou událost v Linci. Nejlepším výsledkem se stalo čtvrtfinále tokijského Toray Pan Pacific Open, kam přijížděla v roli nejvýše nasazené. V prvním kole vrátila čerstvou prohru Sevastovové, aby ji následně zastavila světová dvacítka Elina Svitolinová. Krátkou zastávku učinila na říjnovém Wuhan Open, kde nezvládla úvodní duel proti bývalé světové jedničce Jeleně Jankovićové. Na pekingském China Open ji osmifinálovou stopku vystavila jedenáctá hráčka klasifikace Petra Kvitová. Roli turnajové jedničky pak plnila na rakouském Generali Ladies Linz, jenž opustila po čtvrtfinálové porážce od Švýcarky Viktorije Golubicové. Podruhé v řadě se 14. října kvalifikovala jako šestá v pořadí na závěrečný Turnaj mistryň do Singapuru. V bílé skupině však neproměnila mečbol a vedení 5–2 na gamy v rozhodující sadě proti Karolíně Plíškové, aby jí nakonec podlehla. Porážka od Agnieszky Radwańské znamenala konec nadějí na postup do semifinále. Ve svém závěrečném duelu sezóny pak porazila vítězku skupiny Světlanu Kuzněcovovou, když po ztraceném uvodním setu Rusce dovolila uhrát jen jediný game.  Sezónu zakončila na 7. místě žebříčku WTA.

2017: Wimbledonská vítězka a světová jednička.

Sezónu odstartovala na Brisbane International v roli čtvrté nasazené. Po třísetových výhrách nad Samanthou Stosurovou a Darjou Kasatkinovou prošla do čtvrtfinále, kde vyřadila Světlanu Kuzněcovovou. Pro zranění však skrečovala v úvodní sadě semifinále proti Francouzce Alizé Cornetové. Melbournský Australian Open znamenal vítězné duely s Novozélanďankou Marinou Erakovicovou, Američankou Samanthou Crawfordovou, Lotyškou Anastasijí Sevastovovou a také Rumunkou Soranou Cîrsteaovou. Poprvé v kariéře se na lednovém grandslamu probojovala do čtvrtfinále, v němž ji zastavila americká hráčka Coco Vandewegheová.  Jako světová sedmička plnila v první polovině února roli španělské jedničky ve čtvrtfinále světové skupiny Fed Cupu proti České republice. Úvodní dvouhru s Barborou Strýcovou vyhrála, aby v nedělním singlu uhrála jen čtyři gamy na Karolínu Plíškovou. Jednalo se o její první fedcupovou porážku z dvouhry vůbec. Španělky odešly poraženy 2:3 na zápasy.  Následně zamířila jako pátá nasazená na dauhaský Qatar Total Open, kde ji po vítězství nad Turkyní Çağlou Büyükakçayovou zastavila čínská tenistka Čang Šuaj po třísetovém průběhu. Další arabský turnaj, Dubai Tennis Championships, znamenal skreč v úvodním kole s Ukrajinkou Katerynou Bondarenkovou pro poranění levé Achillovy šlachy. Březnové americké akce rozehrála na BNP Paribas Open v Indian Wells, kde cestou do čtvrtfinále na její raketě zůstaly Kirsten Flipkensová, 17letá teenagerka Kayla Dayová a Elina Svitolinová. Mezi poslední osmičkou však nenašla recept na světovou trojku Karolínu Plíškovou po nezvládnutých tiebreacích. Navazující Miami Open přinesl další skreč, tentokrát v osmifinále proti Dánce Caroline Wozniacké, v důsledku rozvoje nemoci.  Do antukové části sezóny vstoupila vyřazeními v časné fázi turnajů. Úvodní kola nepřešla na halovém Porsche Tennis Grand Prix ve Stuttgartu ani na Mutua Madrid Open, když v prvním případě podlehla Estonce Anett Kontaveitové a ve druhém Maďarce Timea Bacsinszké. Zlepšení formy se dostavilo na římském Internazionali BNL d'Italia ve Foro Italico, na němž si zahrála semifinále. Pro poranění krku však skrečovala Elině Svitolinové v úvodní sadě. V roli obhájkyně trofeje zavítala na French Open, aby ji ve čtvrtém kole vyřadila francouzská jednička z první světové patnáctky Kristina Mladenovicová po třísetovém průběhu. Ztráta bodů znamenala vypadnutí z elitní desítky klasifikace.  V travnaté přípravě na londýnský gramdslam postoupila do semifinále AEGON Classic v Birminghamu, když postupně zdolala ruskou hráčku Jelizavetu Kuličkovovou, Američanku Alison Riskeovou i její krajanku Coco Vandewegheovou, než byla zastavena australskou tenistkou Ashleigh Bartyovou. Rychlý konec jí na eastbournském AEGON International přivodila v úvodním duelu česká trojka Barbora Strýcová.

Druhá španělská wimbledonská šampionka.

Na londýnském Wimbledonu startovala jako světová patnáctka a čtrnáctá nasazená. V úvodních třech kole na ni žádná ze soupeřek neuhrála více než šest gamů. Po výhrách nad Ruskou Jekatěrinou Alexandrovou, Belgičankou Yaninou Wickmayerovou a Rumunkou Soranou Cîrsteaovou, svedla vyrovnaný třísetový zápas se světovou jedničkou a ohájkyní finálové účasti Angelique Kerberovou, když dohnala ztrátu první sady. Němku tak připravila o možnost setrvat na čele světové klasifikace i po skončení grandslamu.  Po čtvrtfinálové výhře nad sedmou nasazenou Světlanou Kuzněcovovou si v semifinále hladce poradila s překvapením turnaje, Slovenkou Magdalénou Rybárikovou figurující na 87. místě žebříčku, která jí odebrala pouze dvě hry. Ve finále, pod zataženou střechou centrálního dvorce, zvítězla za 77 minut nad desátou nasazenou Američankou a 37letou pětinásobnou šampionku Venus Williamsovou ve dvou setech, když v druhé sadě soupeřce uštědřila „kanára“. Stala se tak vůbec první tenistkou, která porazila obě sestry Williamsovy ve finále Grand Slamu. Jedinou španělskou vítězkou do té doby byla Conchita Martínezová z roku 1994, přítomná v loži hráčky jako její dočasná trenérka. Londýnským triumfem získala Španělka čtvrté turnajové vítězství na okruhu WTA Tour a proti Williamsové snížila pasivní poměr vzájemných utkání na 2–3. Zisk 2 000 bodů do žebříčku WTA znamenal návrat do elitní světové desítky, když se posunula z 15. na 5. příčku.

US Open Series: Titul ze Cincinnati a světová jednička ve dvouhře.

Letní americkou sezónu v rámci US Open Series rozehrála stanfordským Bank of the West Classic, na němž v roli turnajové jedničky po volném losu vyřadila Kaylu Dayovou a Anu Konjuhovou, než ji v semifinále zastavila pozdější vítězka Madison Keysová. Po přesunu do Toronta otevřela jako turnajová čtyřka Rogers Cup vítězstvími nad Kirsten Flipkensovou i Ashleigh Bartyovou. Ve čtvrtifnále však nepřešla přes pátou nasazenou Ukrajinku Elinu Svitolinovou, jež získala trofej. Následoval cincinnatský Western & Southern Open, v jehož třetí fázi oplatila čerstvou porážku Keysové. Následně proti Světlaně Kuzněcovové rozhodla zápas ve svůj prospěch až v závěru třetí sady a v semifinále jí odebrala jen pět her světová jednička Karolína Plíšková. Češku tak porazila podruhé v kariéře a po šňůře šesti vzájemných proher, když proměnila pátý mečbol. Ve finále za 57 minut deklasovala turnajovou a světovou dvojku Rumunku Simonu Halepovou při ztrátě jediného gamu. Pátým singlovým titulem na okruhu WTA Tour nedovolila Halepové stát se novou světovou jedničkou a poprvé v kariéře získala více než jednu trofej v průběhu jediného roku.  Na US Open přijížděla jako třetí hráčka světa. V úvodních třech kolech předvedla dominantní výkony, když uštědřila Američance Varvaře Lepčenkové i Číňance Tuan Jing-jing po jednom „kanáru“. Ve třetí fázi pak hlavní favoritka na titul ze Španělska vyřadila, v repríze wimbledonského semifinále, Slovenku Magdalénu Rybárikovou, když jí při stejném výsledku opět dovolila uhrát jen dvě hry a poprvé postoupila do osmifinále Flushing Meadows. V něm však její cestu pavoukem zastavila třináctá nasazená Petra Kvitová, přestože Španělka vstoupila do utkání lépe a měla brejkbol na vedení 5–1. Ten však nevyužila a Češka se vrátila do první sady srovnáním na 4–4. Set poté mohla soupeřka doservírovat při vedení 6–5, ale ztracené podání si vzala zpět a rozhodl až tiebreak. V něm již dominovala Kvitová, která se ujala vedení i v první fázi druhé sady prolomením servis. Muguruzaová se pokoušela ztracenou hru získat zpět, ale ani jeden ze tří nabídnutých brejkbolů v posledním gamu za stavu 3–5, nevyužila. I přes tuto porážku se vzhledem k čtvrtfinálové prohře úřadující světové jedničky Karolíny Plíškové po US Open stala v pořadí dvacátou čtvrtou světovou jedničkou s náskokem 65 bodů na druhou Simonu Halepovou.

Soukromý život.

Narodila se roku 1993 ve venezuelské metropoli Caracasu do rodiny španělského otce Josého Antonia Muguruzuay a venezuelské matky Scarlet Blancové. Má dva bratry inženýra Asiera a ekonoma Igora Muguruzuaovy. S tenisem začala ve třech letech a její první tenisovou vzpomínkou je hraní s bratry. Jako oblíbený úder uvedla servis a preferovaný pak tvrdý povrch. Když vyrůstala, byly jejími idoly američtí tenisté Serena Williamsová a Pete Sampras. Mluví španělsky a anglicky.

Garbiñe Muguruzaová, celým jménem Garbiñe Muguruza Blanco, (* 8. října 1993 Caracas) je španělsko-venezuelská profesionální tenistka a mezi zářím až říjnem 2017 čtyři týdny světová jednička ve dvouhře žen, jakožto druhá taková španělská hráčka po Arantxe Sánchezové Vicariové a celkově dvacátá čtvrtá od zavedení klasifikace v roce 1975. Jako dvojnásobná singlová vítězka grandslamu představuje jedinou hráčku na okruhu, která porazila obě sestry, Venus a Serenu Williamsovy, ve finále grandslamových turnajů. Ve své dosavadní kariéře vyhrála na okruhu WTA Tour sedm turnajů ve dvouhře a pět ve čtyřhře. V rámci okruhu ITF získala sedm titulů ve dvouhře a jeden ve čtyřhře.

Garbiñe Muguruza Blanco (; born 8 October 1993) is a Spanish-Venezuelan tennis player and former world No. 1. Since turning professional in 2012, she has won seven singles titles, including two majors, the 2016 French Open and the 2017 Wimbledon Championships.


Životopis.

Narodil se jako první z deseti dětí Hugha Ó Proinntigha a Eleanor McCroryovej. Učil se na několika místech (na kováře, obchodníka s plátnem, tkalce), než se v roce 1798 stal učitelem a v roce 1802 se přestěhoval do Cambridge, kde studoval teologii na St. John's College, kde bylo jeho původní jméno Ó Proinntigha zapsáno jako Brontë. V roce 1806 získal titul bakaláře a byl jmenován kaplanem ve Wethersfield v Essexu, kde byl vysvěcen na jáhna a v roce 1809 i za kněze. V roce 1809 se stal asistentem kaplana ve Wellingtonu v Shropshire a v roce 1810 publikoval svou první báseň "Winter Evening Thoughts" v místních novinách, po níž následovala v roce 1811 sbírka moralistních básní "Cottage Poems". V následujícím roce byl jmenován zkoušejícím na Wesleyanské akademii ve Woodhouse Grove, nedaleko Guiseley, kde se setkal s Marií Branwellovou, s níž se 29. prosince 1812 oženil. Jejich první dcera Maria se narodila v roce 1814 po přestěhování do Hartsheadu v Yorkshire; jejich druhá dcera Elizabeth se narodila v roce 1815 po přestěhování rodiny do Thorntonu.  Zde se narodily i ostatní děti: v roce 1816 Charlotte, v roce 1817 jediný syn Patrick Branwell, v roce 1818 dcera Emily Jane a v roce 1820 poslední dítě, dcera Anne. Patrick byl v červnu 1819 jmenován doživotním kaplanem v Haworthu a v dubnu 1820 se přestěhoval s rodinou na zdejší faru. Jeho švagrová Elizabeth Branwellová, která žila s rodinou v Thorntonu v roce 1815, přišla do jeho domácnosti v roce 1821, aby se starala o děti a opatrovala vážně nemocnou Mariu, která byla v posledním stádiu rakoviny. Rozhodla se přestěhovat k rodině natrvalo, aby vykonávala práci hospodyně. Patrick byl zodpovědný za budovu nedělní školy v Haworthu, která byla otevřena v roce 1832. Po smrti posledního jeho dcery Charlotte, která zemřela devět měsíců po své svatbě, spolupracoval s Elizabeth Gaskellovou na jejím životopise a byl zodpovědný za posmrtné vydání Charlottina prvního románu "The Professor" v roce 1857. Její manžel Arthur Bel Nicholls, který byl Patrickovým kaplanem, zůstal v jeho domácnosti až do Patrickovo smrti v roce 1861, kdy se vrátil do Irska.

Patrick Brontë (17. března 1777, Drumballyroney, Irsko − 7. června 1861, Haworth, Anglie) byl metodistický kněz, kaplan a básník, manžel Marie Brontëové a otec spisovatelek Charlotty, Emily Jane a Anne Brontëových a básníka a malíře Patricka Branwella Bronte.

Patrick Brontë (, ; 17 March 1777 – 7 June 1861) was an Irish Anglican priest and author who spent most of his adult life in England. He was the father of the writers Charlotte, Emily, and Anne Brontë, and of Branwell Brontë, his only son. Patrick outlived his wife, the former Maria Branwell, by forty years, by which time all of their children had died as well.


Historie kláštera.

7. století.

Svatý Kolumbánus byl pohřben 23. listopadu 615, ale i jeho následníci byli vysoce cenění svatí - svatý Atala (zemř. 627) a svatý Bertulf z Bobbia (zemř. 640), kteří nový klášter bránili proti nebezpečí se strany militantního ariánství za krále Rotharise (636 – 652). Dle pověsti Arioald, přímý předchůzce Rotharise, se stal katolíkem poté, co nechal svatého Bladulfa, mnicha z Bobbia, zavraždit, protože jej Bladulf odmítl pozdravit jako Ariána. Podle legendy Atala Bladulfa a vytrhl Arioalda z moci ďábla. Tento dvojitý zázrak vedl ke konverzi Arioalda.  V roce 628, kdy svatý Bertulf podnikl pouť do Říma, papež Honorius I. vyňal Bobbio z biskupské jurisdikce a tak opatství podřídil přímo svaté stolici. Za dalšího opata, Bobolena, byl nastolen řád svatého Benedikta. Zpočátku bylo jeho dodržování nepovinné, avšak v průběhu času nahradil přísnější Řád svatého Kolumbána a Bobbio se připojilo ke kongregaci Monte Cassino. V roce 643 na žádost Rotharise a královny Gundelbergy papež Theodor I. udělil opatovi Bobbia právo používat mitru a ostatní pontifikální odznaky.  Během nepokojů v 7. století se Bobbio stalo centrem katolické víry a kultury. Přes snahy stoupenců sv. Kolumbána se zvyšoval počet Lombardů, kteří se připojili ke katolické církvi. Ale během první poloviny 7. století se velmi rozsáhlé území mezi Turínem a Veronou, Janovem a Milánem ocitlo ve značných náboženských nepokojích. Až za vlády dobyvatele Griomoalda I. z Beneventa (663 – 673), který sám konvertoval, teprve většina lidu přijala katolickou víru. Od tohoto okamžiku ariánství výrazně ustoupilo na západ.

8. století a dále.

Theodelindin synovec Aripert I. (653 - 663) obnovil právo papeže ke všem pozemkům Bobbia. Aripelt II. tento stav papež Janu VII. v roce 707 potvrdil. Lombardi papeže těchto práv brzy zase zbavili, avšak v roce 756 byl Aistulf Pipinem Krátkým donucen se pozemků vzdát. V roce 1153 Fridrich Barbarossa potvrdil dvěma chartami různá práva a majetek.  Sláva Bobbia dosáhla až do Irska a pověst sv. Kolumbána přilákala mnoho dalších irských věřících. Nástupcem Bobolena mohl být jistý 'Comgall'. Biskup Cummian, který resignoval na svůj post v Irsku, aby se stal mnichem v Bobbiu. Zemřel v opatství kolem roku 730.

Biskupství v Bobbiu.

V roce 1014 císař Jindřich II., při příležitosti své korunovace v Římě, dosáhl u papeže Benedikta VIII. zřízení biskupství v Bobbiu. První biskup Peter Aldus byl opatem v Bobbiu od roku 999 a jeho biskupští následovníci po dlouhou dobu žili v opatství, kde mnoho z nich bylo mnichy. Od roku 1133 nebo 1161 Bobbio podřízeno arcibiskupství v Janově. Od té doby docházelo mezi biskupem a mnichy ke sporům a roce 1199 Innocenc III. vyslal dva vyslance, aby opatství obnovili v záležitostech duchovních i světských, a vybavil biskupa oprávněním sesadit opata, pokud se ve stanovené lhůtě sám nepodřídí.

Zrušení.

Opatství svatého Kolumbána a kostel byli benediktinům zabaveny francouzskými okupačními vojsky v roce 1803, kdy bylo opatství zrušeno.

Bazilika.

Současná bazilika sv. Kolumbána (1456–1530) nahradila starou renesanční budovu. Ve svatých nápisech kolem hlavní lodi baziliky je pouze jedna citace, která jí dává mimořádného významu. Toto pouhé zjištění dovoluje interpretaci celých pasáží z bible. Tato věta je verš 6.63 z evangelia svatého Jana, tento verš získává zvláštní souvislosti, pokud se čte v souvislosti se složitými okolnostmi ohledně církve v dobách, kdy se vytvářela výzdoba baziliky. Rovněž renesanční fresky se týkají náboženských sporů v církvi v době renesance.  Bazilika má tvar románského kříže s lodí a dvěma chodbami, transeptem a pravoúhlou apsidou. Její součástí je křtitelnice z 9. století. Freskovou výzdobu lodi vytvořil Bernardino Lanzani v 16. století. Krypta z 15. století ukrývá sarkofágy sv. Kolumbána od Giovanniho dei Patriarchi (1480) a sarkofágy prvních dvou opatů - svatého Attaly a svatého Bertulfa. V kryptě je rovněž mozaiková dlažba z 12. století s příběhem Makabejského povstání. Zvonice z konce 9. století a menší apsidou pochází z původní románské budovy. "Torre del Comune" (Obecní věž) byla postavena v letech 1456 - 1485.  Muzeum v opatství obsahuje nálezy a zbytky z dob Starověkého Říma (hroby, oltáře, sochy) a z dob Langobardů (nápisy, náhrobní kameny). Rovněž se zde nachází polyptych od Bernardina Luiniho a bobbijská kolekce Monza ampullae – tj. poutnických lahví ze 6. století, která je druhá největší na světě.

Knihovna.

Jádrem knihovny v opatství byly rukopisy, které si Kolumbán přinesl z Irska (ačkoli jich patrně nebylo mnoho) a pojednání, která sám napsal. Učenec svatý Dungal (zemřel po roce 827) odkázal opatství svou cennou knihovnu, která se skládala z cca 27 svazků.  Koncem 9. století katalog zveřejněný Ludovicem Antoniem Muratorim (ale nyní nahrazený vydáním od M. Tosi) prokazoval, že v té době každá oblast vědění, duchovní nebo světské, byla v této knihovně zastoupena. Katalog uvádí více než 600 svazků. Mnoho z těchto knih bylo ztraceno, ale ty, které se zachovaly, jsou stále považovány za hlavní poklady pozdějších sbírek, jejichž byly součástí.  V roce 1616 kardinál Federico Borromeo si pro Ambrosiánskou knihovnu v Milánu vzal osmdesát šest svazků, včetně slavného "Bobbio Orosius", "Antigonáře z Bangoru"a "Bobbio Jerome" a palimpsestské gótské verze bible od Ulfilase. Dvacet šest svazků bylo v roce 1618 věnováno papeži Pavlu V. pro Vatikánskou knihovnu. Mnoho dalších bylo posláno do Turína, kde vedle těch, které byly v Královských archivech, bylo sedmdesát jedna z nich uloženo v univerzitní knihovně až do ničivého ohně z 26. ledna 1904.  Gerbert z Aurillacu (pozdější papež Silvestr II.), se stal opatem v Bobbiu v roce 982 a za pomoci mnoha prastarých pojednání, která zde našel, sestavil své slavné dílo o geometrii.

Klášter v Bobbiu (italsky "Abbazia di San Colombano") je opatství založené Irem, sv. Kolumbánem v roce 614, kolem něhož později vyrostlo město Bobbio v provincii Piacenza, v Emilia-Romagna v Itálii. Je zasvěceno sv. Kolumbánovi. Bylo slavným centrem odporu proti Ariánství a jako jedna z největších knihoven středověku bylo předobrazem kláštera v románu Jméno růže od Umberta Eca. Opatství bylo zrušeno v době francouzské nadvlády v roce 1803, ačkoli mnoho z budov bylo zachováno k jiným způsobům využití.

Bobbio Abbey (Italian: "Abbazia di San Colombano") is a monastery founded by Irish Saint Columbanus in 614, around which later grew up the town of Bobbio, in the province of Piacenza, Emilia-Romagna, Italy. It is dedicated to Saint Columbanus. It was famous as a centre of resistance to Arianism and as one of the greatest libraries in the Middle Ages, and was the original on which the monastery in Umberto Eco's novel "The Name of the Rose" was based, together with Sacra di San Michele. The abbey was dissolved under the French administration in 1803, although many of the buildings remain in other uses.


Pruběh závodu.

Účastníci.

Největší favorit závodu Alfa Romeo, přivezl na švýcarský okruh osvědčený vůz Alfa Romeo 158. Za jeho volantem bylo silné trio F - Fangio, Farina, Fagioli. Scuderia Ferrari odpověděla čtveřicí pilotů neméně slavných jmen: Alberto Ascari, Luigi Villoresi, Raymond Sommer a Peter Whitehead, kteří měli k dispozici vůz s označením 125, pouze Sommer jel s vozem Ferrari 166/F2. Nejpočetněji byla ve Švýcarsku zastoupena značka Maserati a to o celkovém počtu osmi vozů. Scuderia Achille Varzi, která musela narychlo řešit problém pilotů, jelikož Alfredo Pian i José Froilan González se při předchozí Grand Prix Monaka zranili, povolala motocyklového šampióna Nella Paganiho. Dalším týmem, který používal vozy Maserati byla Officine Alfieri Maserati s jezdci Louisem Chironem a Franco Rolem. Zatímco tým Enrico Platé vsázel na svou šlechtickou sestavu Princ Bira z Thajska a baron Toulo de Graffenried ze Švýcarska. Felice Bonetto ze Scuderia Milano jako jediný startoval s vozem Maserati 4CLT/50, zatímco ostatní vsadili na spolehlivý Maserati 4CLT/48. Po úspěšné premiéře na domácí Grand Prix Velké Británie s Alfou Romeo, se Reg Parnell představil na trati v Bremgarten s vozem Maserati týmu Scuderia Ambrosiana. A posledním kdo sedlal Maserati byl domácí pilot Toni Branca s typem 4CL. Seznam italských značek uzavírá poměrně neznámá značka SVA (Societa Valdostana Automobili) v jejíž útrobách se schovává agregát od automobilky Fiat a jejímž pilotem byl Švýcar Rudi Fischer. Jediným neitalským týmem byl Talbot, který přivezl také hojné zastoupení. Tři vozy přivezl tovární tým a s ním přijeli jezdci Yves Giraud-Cabantous, Eugène Martin a Louis Rosier. Další tři vozy byly v soukromých rukou Belgičana Johnny Claese, Francouze Philippe Etançelina a Američana Harry Schella., který při předchozí Grand Prix představil neobvyklý koncept vozu s motorem vzadu Cooper T 12

Závod.

V kvalifikaci se nejlépe dařilo vozům Alfa Romeo a podle očekávání obsadily celou první řadu v pořadí Juan Manuel Fangio, Giuseppe Farina a Luigi Fagioli. Ale pouze první dva jmenovaní dokázali zajet časy pod 2:43, Fagioli ztratil již tři minuty. Zatímco vozy Ferrari ve složení Luigi Villoresi a Alberto Ascari na milánskou značku nestačily a zajistily si druhou řadu na startovním roštu, který měl schéma 3-2-3. Zatímco Ferrari na nejpomalejší Alfu ztrácelo necelou minutu, rozdíl dalších konkurentů byl téměř propastný. Třetí Ferrari Raymonda Sommera dojelo na třináctém místě (á 12 minut) a Peter Whitehead se zeleným Ferrari měl problémy s technikou a nedokázal zajet kvalifikační čas, stejně jako Franco Rol, Reg Parnell a Rudi Fischer.  Ještě před startem Grand Prix Švýcarska, odstoupil pro zranění Franco Rol, který si v kvalifikaci vyjel 17. místo. Hned po startu se z druhé řady vklínil mezi Alfy Romeo, Alberto Ascari na Ferrari a tak v prvním kole bylo pořadí Fangio, Farina, Ascari, Fagioli a Villoresi. Alberto Ascari však tempu svých největších soupeřů a ve třetím kole mu vypověděla službu olejová pumpa a Ital musel ze závodu odstoupit. Ještě předtím havaroval Yves Giraud-Cabantous. Čest Ferrari byla v rukou Villoresiho, který dokonce úspěšně zaútočil na třetí Alfu opatrně jedoucího Fagioliho. Zdálo se, že Villoresi zaútočí i na vedoucí duo, ale na konci osmého kola jeho vůz začal ztrácet na výkonu a zpomaloval až v devátém kole zastavil s poškozeným motorem.  Fangio využil postavení na pole positions a ujal se vedení, s Farinou za zády. Fagioli na třetí Alfě je výrazněji pomalejší a na třetí místo se posunul jen díky odstoupení nejprve Ascariho a později Villoresiho. Na čtvrtou příčku se postupně propracoval Princ Bira se svým Maserati, v průběhu závodu se několikrát propadl startovním polem, ale diky houževnatosti a také částečně odstoupením několika soupeřů se na čtvrtou pozici vrátil a udržel jí až do cíle. Zatímco Bira musí do boxů pro benzín na jeho místo se prodral Philippe Etançelin na voze Talbot-Lago. Během pár kol se strhl nelítostný boj o čtvrtou příčku mezi Etancelinem a dalším pilotem Talbotu Eugène Martinem, který v 19. kole svou snahu přehnal a po pár kotrmelcích skončil mimo trať. Také Etançelin musel ze závodu odstoupit pro poruchu na převodovce a na jeho pozici ho nahradil Louis Rosier. Mezitím se Fangio a Farina pravidelně střídají na čele závodu než se ve 33. kole odporoučela elektrická instalace ve voze Fangia.  Giuseppe Farina si vedení udržel až do cíle a zvítězil před Luigim Fagiolim na další Alfě, na pódium je doprovodil třetí Louis Rosier s Talbotem. Pohromu pro Ferrari dovršil Raymond Sommer, který odstoupil pro poruchu motoru.

Výsledky.

Bodové umístění.

V závorce body získane v této GP:

Grand Prix Švýcarska 1950 (X.Großer Preis der Schweiz) byla čtvrtým závodem nově vzniklého šampionátu Formule 1 a zároveň osmým závodem vozů F1. Závod se uskutečnil 4. června na okruhu Bremgarten dva týdny po Grand Prix Monaka a pár dní po 500 mil v Indianapolis, která se obešla bez účasti evropských jezdců i týmů. Pokud nepočítáme vozy Maserati a Alfa Romeo, které byly speciálně upravené pro americké závody.

The 1950 Swiss Grand Prix, formally titled the Großer Preis der Schweiz für Automobile, was a Formula One motor race held on 4 June 1950 at Bremgarten. It was race four of seven in the 1950 World Championship of Drivers. The 42-lap race was won by Alfa Romeo driver Nino Farina after he started from second position. His teammate Luigi Fagioli finished second and Talbot-Lago driver Louis Rosier came in third.


Pruběh závodu.

Účastníci.

Do belgického lázeňského města Spa Francorchamps se sjelo pouze 14 závodních strojů. Alfa Romeo již tradičně přivezla svojí osvědčenou trojici a prakticky již jediné uchazeče o titul, Farinu, Fangia a Fagioliho. Ferrari připravilo pro své piloty odlišné vozy s novým 12 válcovým motorem o objemu 3,3 l. Luigi Villoresi startoval s vozem Ferrari 125, zatímco Alberto Ascari, jehož otec Antonio zde zvítězil v roce 1925, kočíroval Ferrari 275. Nejpočetněji byla zastoupena francouzská značka Talbot, jejíž tovární tým nasadil zkušeného Louise Rosiera, který zde již zvítězil v roce 1949, dále představil Philippe Etançelina a Yves Giraud-Cabantouse. Další vozy Talbot, ale bez tovární podpory, přivezli Raymond Sommer, Eugène Chaboud, Pierre Levegh a Johnny Claes. Startovní listinu uzavíral Geoff Crossley s vozem Alta a Toni Branca s vozem Maserati.

Závod.

Stejně jako v ostatních závodech tak i v Belgii opanovaly čelo startovního pole všechny tři Alfetty. Z tohoto tria si nejlépe počínal vedoucí muž šampionátu Giuseppe Farina jen těsně sledován Fangiem a Fagiolim. Do druhé řady se postavil Luigi Villoresi s vozem Ferrari a překvapivě Raymond Sommer na Talbotu, Alberto Ascari na druhém Ferrari startoval až ze sedmého místa.  Farina na startu zaspal a proklouzl před něj Fangio, pozice si prohodili i Fagioli s Villoresim a na pátou příčku se prodral Ascari. Čelo startovního pole tak ovládla rudá barva italských strojů, za kterou se seřadili modré Talboty. Prvním nešťastníkem závodu byl Yves Giraud – Cabantous, který musel již ve druhém kole odstoupit pro poruchu na olejové pumpě. Nadvláda Alfy Romeo se začala projevovat hned od počátku závodu zatímco dvojice Fangio Farina se začala rychle vzdalovat svým pronásledovatelům, Luigi Fagioli, díky rychlosti svého vozu, získal zpět ztracenou pozici na startu, když už v prvním kole předjel Villoresiho. Největším překvapením při průjezdu do třetího kola byla pozice Alberta Ascariho, který se z neznámých důvodů objevil v těsném závěsu za vozy Talbot Raymonda Sommera, Philippe Etancelina a Louise Rosiera. V sedmém kole zamířil Fangio do boxu a přenechal tak pozici stájovému kolegovi Farinovi. Výborně si v závodě počínal Raymond Sommer, nejprve zasadil úder Ferrari, když v osmém kole předjel Villoresiho a začal se přibližovat Alfettam a když do boxu zajel i Farina a později i Fagioli, ujal se vedení. Vedení si Sommer užil jen pět kol, poté začal vynechávat motor v jeho voze a Francouz musel přenechat pozici Farinovi. Farinova Alfa pomalu začala ztrácet na výkonu a po dvou kolech se do čela dostal znovu Fangio. Závod nesedl vozům Talbot a v průběhu několika kol postupně odstoupili Philippe Etancelin, Raymond Sommer a Eugene Chaboud. Pomalu jedoucí Alfetta Giuseppe Farini musela přepustit i druhou pozici Fagiolimu a v posledním kole se musela sklonit i před Rosierem na Talbotu. Juan Manuel Fangio si vítězstvím a ziskem 8 bodů si zachoval šanci na zisk titulu. Fagioli po třech druhých místech nastřádal 18 bodů a dostal se tak před Fangia o pouhý bod, Farina v závodě získal důležité tři body a další bod za nejrychlejší kolo a upevnil si tak vedení v šampionátu.

Výsledky.

Bodové umístění.

V závorce body získane v této GP:

Grand Prix Belgie 1950 (XII. Grote Prijs Van Belgie) byla pátým závodem nově vzniklého šampionátu Formule 1 a zároveň desátým závodem vozů F1. Závod se uskutečnil 18. června na okruhu Circuit de Spa-Francorchamps. Belgickému závodu předcházela britská British Empire Trophy, která se do mistrovství světa nezapočítávala a účastnili se jí především domácí piloti.

The 1950 Belgian Grand Prix, formally titled the Grand Prix Automobile de Belgique, was a Formula One motor race held on 18 June 1950 at Spa-Francorchamps. It was race five of seven in the 1950 World Championship of Drivers. The 35-lap race was won by Alfa Romeo driver Juan Manuel Fangio after he started from second position. His teammate Luigi Fagioli finished second and Talbot-Lago driver Louis Rosier came in third.


Průběh závodu.

Účastníci.

Startovní listina závodu Formule 1 v italské Monze čítala celkem 27 vozů a patřila k těm vůbec nejdelším. Alfa Romeo přihlásila hned pětici vozů, po boku trojice uchazečů o titul Fangio, Fagioli a Farina se objevil Consalvo Sanesi a Piero Taruffi. Fangio a Farina měli možnost startovat s novým modelem Alfa Romeo 159, vůz částečně vycházel z verze vozu 158, od kterého se výrazně liší především zdokonaleným brzdovým systémem, modifikovanou rozvodovkou a úplně novou zadní nápravou De Dion. Výkon motoru vzrostl na 425 CV při 9300 otáčkách (jednalo se o motor o objemu 1500cc), jedinou nevýhodou motoru byla jeho nadměrná spotřeba (na 1 litr ujel vůz 0,582 km). Domácí konkurent, Scuderia Ferrari, přivezl na milánský okruh pouze vozy pro Alberta Ascariho a Dorina Serafiniho, který přešel z motocyklů na automobily. Scuderia tak oficiálně představila nové Ferrari 375, které disponovalo vidlicovým 12válcovým motorem s úhlem rozevření 60° a o objemu 4.500 cc, první verze motoru měla výkon 330 koní při 7000 otáčkách. Na startu se objevilo ještě soukromé Ferrari 125 Brita Petera Whiteheada a hybridní vůz Ferrari 166 Clemente Biondettiho s motorem Jaguar. Dalším domácím účastníkem byla automobilka Maserati, která již tradičně připravila vozy pro týmy Officine Alfieri Maserati (Franco Rol a Louis Chiron), Enrico Plate (Princ Bira a Toulo de Graffenried), Scuderia Ambrosiana (David Murray) a Scuderia Milano (Felice Bonetto a Franco Comotti). Soukromé Maserati na Monzu přivezl Paul Pietsch, jenž se stal prvním Němcem startující v mistrovství světa formule 1. Značný útlum automobilky Talbot se projevil především v neúčasti továrního týmu, na startu se Talboty prezentovali v menších týmech nebo v rukou soukromníků. Další francouzská automobilka Simca přivezla vozy pro Maurice Trintignanta a Roberta Manzona.

Závod.

Již v kvalifikaci ukázala Alfa Romeo v čem je její síla...výkon, lehkost a ovladatelnost, ale Ferrari se neztratilo a kdo očekával, že bude při své váze (o 120 kg těžší než Alfa) neohrabané a bude těžit spíše z menší spotřeby a menšího počtu zastávek v boxu. Alberto Ascari ztratil pouze dvě desetiny na vítěze kvalifikace Fangia a to ještě jel za horších meteorologických podmínek. Na třetím místě skončil Giuseppe Farina a první řadu zkompletoval Consalvo Sanesi taktéž na Alfě. Luigi Fagioli se kvalifikoval na pátém místě a cesta k titulu se mu mírně zkomplikovala.  Nejlépe odstartoval Farina, před Fangiem a Sanesim, zatímco Ascari na startu zaspal a zařadil se za tuto trojici. Po průjezdu prvním kolem je mladý Ascari již za Farinou na druhém místě, pronásledován čtveřicí Fangio, Sanesi, Taruffi a Fagioli. Oba piloti v čele závodu pomalu kolo za kolem navyšovali náskok před svými pronásledovately i přesto, že Fangio zajel v sedmém kole nejrychlejší kolo. Ve 14 kole se Ascari dostal před Farinu a vedl závod, ale jeho radost trvala pouhá dvě kola, když ho opět vystřídal Farina. Ascari si vychutnal pohár hořkosti až do dna, skvěle rozjetý závod zastavila zlomená zadní náprava. Farina si na čele získal již bezkonkurenční náskok, který nepustil až do cíle.  Díky gestu Serafiniho, mohl Ascari po návratu do boxů pokračovat v závodě. Fangio zastavil v boxech ve 24. kole a jeho Alfa byla definitivně nepojízdná. Vedení týmu povolalo do depa Taruffiho a ten předal vůz Fangiovi, naděje na zisk titulu byla znovu oživena. Fangio se vydal na stíhací jízdu, ale po deseti kolech se z motoru vyvalil bílý kouř a to znamenalo definitivní konec všech nadějí. Farina v 50. kole zajel do boxu ke druhé zastávce a po jejím opuštění měl luxusní náskok jedné a půl minuty na Ascariho. Giuseppe Farina si třetím vítězstvím v sezóně zajistil titul mistra světa.

Grand Prix Itálie (XXI Gran Premio d'Italia) byla sedmým závodem sezóny 1950, který se konal 3. září 1950 na okruhu Autodromo Nazionale Monza. Šanci získat titul mistra světa mělo pouze hvězdné F trio z týmu Alfa Romeo, Juan Manuel Fangio, který měl na svém kontě 26 bodů a dvou bodový náskok před druhým Fagiolim. Fangiovi stačilo k zisku titulu dojet na druhém místě, nebo bodovat na třetím, čtvrtém či pátém místě a to za předpokladu, že Farina nezvítězí. Giuseppe Farina utočil na titul ze třetí pozice se čtyřbodovou ztrátou, a k zisku titulu musel zvítězit a doufat, že Fangio nebude lepší než třetí. Paradoxně nejhůře na tom byl druhý muž celkového pořadí Luigi Fagioli, který získal již čtyři druhá místa, a protože pravidla dovolovala započítat pouze čtyři nejlepší výsledky, Fagioli musel zvítězit a spoléhat na to, že Farina nezíská lepší než třetí místo a Fangio páté místo. V tomto ohledu na tom byli Farina a Fangio lépe, oba totiž bodovali pouze třikrát a tak se jim žádný výsledek nebude škrtat.

The 1950 Italian Grand Prix was a Formula One motor race held on 3 September 1950 at Autodromo Nazionale di Monza. It was race 7 of 7 in the 1950 World Championship of Drivers. In this race, Nino Farina became the first World Drivers' Champion, and the only driver to win the title in his home country.


Účastnická místa.

Tohoto ročníku se účastní celkem 76 týmů z 54 členských zemí UEFA (Lichtenštejnsko neorganizuje žádnou vlastní ligovou soutěž a Gibraltar se bude účastnit až od sezony 2014/15). Každá země má přidělený počet míst podle koeficientů UEFA. Obhájce titulu, Bayern Mnichov, má místo v základní skupině jisté díky vítězství v předchozím ročníku soutěže.

Týmy.

Čísla v závorkách udávají ligové umístění.

Termíny hracích dnů a data losování.

Všechna losování se uskuteční v Nyonu (Švýcarsko), pokud není uvedeno jinak.

Předkola.

1. předkolo.

Los prvního a druhého předkola se uskutečnil 24. června 2013. Úvodní zápasy se odehrály 2. a odvety 9. července 2013.

2. předkolo.

Úvodní zápasy se odehrály 16. a 17. července, odvety 23. a 24. července 2013.

3. předkolo.

Los se uskutečnil 19. července 2013. Třetí předkolo bylo rozděleno do dvou samostatných částí: jedna pro mistry a druhá pro týmy z nižších pozic. Poražené týmy se kvalifikovaly do 4. předkola Evropské ligy UEFA 2013/14. Úvodní zápasy se odehrály 30. a 31. července, odvety 6. a 7. srpna 2013.!colspan="6"|Mistrovská část !colspan="6"|Nemistrovská část

4. předkolo (play-off předkolo).

Los se uskutečnil 9. srpna 2013. Čtvrté předkolo bylo rozděleno do dvou samostatných částí: jedna pro mistry a druhá pro týmy z nižších pozic. Poražené týmy se kvalifikovaly do skupinové fáze Evropské ligy UEFA 2013/14. Úvodní zápasy se odehrály 20. a 21. srpna, odvety o týden později 27. a 28. srpna.!colspan="6"|Mistrovská část !colspan="6"|Nemistrovská část

Základní skupiny.

Los se uskutečnil 29. srpna 2013 v Monaku.  Pokud budou mít dva či více týmů ve skupině stejný počet bodů, budou použita následující kritéria:

Vyřazovací fáze.

Osmifinále.

Při losu osmifinálových dvojic bylo 16 týmů rozděleno do dvou košů po osmi. Vítězové skupin byli v koši nasazených, kvalifikanti z druhých míst jako nenasazení. Do jedné dvojice nemohly být nalosovány dva kluby, které se již utkaly v základní skupině ani dva kluby z jedné země. Los se uskutečnil 16. prosince 2013. První zápasy byly na programu 18. a 19. nebo 25. a 26. února, odvety pak pro týmy z prvního termínu 11. a 12. března, týmy z druhého termínu 18. a 19. března 2014.

Čtvrtfinále.

Los čtvrtfinále se uskutečnil 21. března 2014. Úvodní zápasy byly hrány 1. a 2. dubna, odvety 8. a 9. dubna 2014.

Semifinále.

Los semifinále se uskutečnil 11. dubna 2014. Úvodní zápasy budou hrány 22. a 23. dubna, odvety 29. a 30. dubna 2014.

Finále.

Finálový zápas se odehrál v sobotu 24. května 2014 na stadionu Estádio da Luz v Lisabonu. Rozhodnutí o držiteli trofeje padlo až v prodloužení.

Nejlepší střelci.

Zdroj:

Sezóna 2013/14 Ligy mistrů UEFA byla 59. ročníkem klubové soutěže pro nejlepší evropské fotbalové týmy. Obhájcem titulu byl německý klub Bayern Mnichov, který ve finále předchozího ročníku porazil Borussia Dortmund 2:1. Vítěz soutěže se kvalifikoval na Mistrovství světa ve fotbale klubů 2014 a také do Superpoháru UEFA 2014.

The 2013–14 UEFA Champions League was the 59th season of Europe's premier club football tournament organised by UEFA, and the 22nd season since it was renamed from the European Champion Clubs' Cup to the UEFA Champions League.


Účastnická místa.

Tohoto ročníku se účastní celkem 194 týmů z 53 členských zemí UEFA (Gibraltar se bude účastnit až od sezony 2014/15). Každá země má přidělený počet míst podle koeficientů UEFA.

Rozdělení týmů.

Vítěz Evropské ligy má zajištěno účastnické místo ve skupinové fázi následujícího ročníku. Protože vítěz Evropské ligy ze sezóny 2012/13 Chelsea FC se kvalifikoval do Ligy mistrů 2013/14, rezervované místo se uvolnilo a byly provedeny tyto změny:

Termíny hracích dnů a data losování.

Předkola.

1. předkolo.

Los prvního a druhého předkola se uskutečnil 24. června 2013. Úvodní zápasy se odehrály 2., 3. a 4. července. Odvety 9., 10. a 11. července 2013.

2. předkolo.

Úvodní zápasy se odehrály 16. a 18. července. Odvety 25. července 2013.

3. předkolo.

Los třetího předkola se uskutečnil 19. července 2013. Úvodní zápasy se odehrály 1. srpna, odvety 8. srpna 2013. Zdroje:

4. předkolo (play-off předkolo).

Los čtvrtého předkola (někdy také nazývaného jako play-off) se uskutečnil 9. srpna 2013. Úvodní zápasy se odehrály 22. srpna, odvety 29. srpna 2013.

Základní skupiny.

Termín losu – 30. srpna 2013.

Vyřazovací fáze.

Šestnáctifinále.

Los šestnáctifinále a osmifinále se uskutečnil 16. prosince 2013. Úvodní zápasy byly hrány 20. února, odvety 27. února 2014.

Osmifinále.

Úvodní zápasy se odehrály 13. března, odvety 20. března 2014.

Čtvrtfinále.

Los čtvrtfinále proběhl 21. března 2014. Úvodní zápasy byly hrány 3. dubna, odvety 10. dubna 2014.

Semifinále.

Los semifinále proběhl 11. dubna 2014. Úvodní zápasy byly hrány 24. dubna, odvety 1. května 2014.

Finále.

Finálový zápas se odehrál 14. května 2014 na stadionu Juventus Stadium v Turíně.

Evropská liga UEFA 2013/14 byla 5. ročníkem klubové soutěže hrané pod názvem Evropská liga UEFA a celkově 43. ročníkem soutěže dříve zvané Pohár UEFA. Finále tohoto ročníku se odehrálo 14. května 2014 na stadionu Juventus Stadium v Itálii. Obhájcem titulu byl anglický klub Chelsea FC, který ve finále předchozího ročníku porazil Benfiku Lisabon 2:1. Vítěz soutěže se kvalifikoval do Superpoháru UEFA 2014.

The 2013–14 UEFA Europa League was the 43rd season of Europe's secondary club football tournament organised by UEFA, and the fifth season under its current title.


Přepadení.

Neerja Bhanotová byla hlavní letuškou linkového letu Pan Am Flight 73 z Bombaje do USA. Letadlo bylo přepadeno čtyřmi ozbrojenými muži 5. září 1986 v Karáčí, Pákistán. Na palubě bylo 361 pasažérů a 19 členů posádky. Teroristé chtěli změnit cíl letu na Kypr a propustit několik dalších členů své skupiny z vězení. Poté, co se teroristé dostali do letadla, Bhanotová varovala posádku pilotní kabiny, která opustila kokpit, takže letadlo nemohlo vzlétnout. Jako hlavní letuška přebrala velení letu.  Teroristé byli členy Organizace Abú Nidala se zázemím v Libyi. Pověřili Bhanotovou posbíráním cestovních pasů všech pasažérů. Spolu s ostatními letuškami skryla pasy amerických občanů pod sedačky či do odpadkových košů, takže teroristé nemohli mezi pasažéry rozlišit Američany, které chtěli využít k vydírání.  Po 17 hodinách teroristé spustili palbu a odpálili výbušniny. Bhanotová otevřela jedny z únikových dveří, spustila evakuační skluzavku a pomáhala pasažérům s opuštěním letadla. Letadlo neopustila a naopak svým tělem bránila evakuující pasažéry, zejména děti. Byla zastřelena ve chvíli, kdy se stala živým štítem tří dětí. Ze 41 Američanů na palubě byli zastřeleni pouze dva. Jedno z dětí, které se zachránily, tehdy sedmiletý chlapec, se později stal leteckým kapitánem a prohlásil, že Bhanotová byla jeho inspirací a vděčí jí za každý den svého života. Bhanotová si získala mezinárodní uznání a stala se nejmladší nositelkou vyznamenání Ašókačakra, nejvyššího indického řádu za odvahu v mírové době, a získala i řadu ocenění v USA.

Filmové zpracování.

V únoru 2016 měl premiéru bollywoodský film "Neerja", který podle scénáře Saiwyna Quadrase natočil režisér Ram Madhvani se Sonam Kapoorovou v hlavní roli.

Neerja Bhanot, (7. září 1963 Čandígarh, Paňdžáb, Indie – 5. září 1986 Karáčí, Pákistán) byla hlavní stevardkou společnosti Pan Am se sídlem v indické Bombaji, která byla zastřelena během teroristického útoku 5. září 1986, kdy tím, že zabránila startu letadla a otevřela nouzový východ, zachránila přes 300 pasažérů. Posmrtně se stala nositelkou nejvyššího indického vojenského vyznamenání za odvahu – Ašókačakra (pojmenovaném podle kola Ašókačakry).

Neerja Bhanot, Ashoka Chakra (7 September 1963 – 5 September 1986) was an Indian head purser who died while saving passengers on Pan Am Flight 73 which had been hijacked by terrorists during a stopover in Karachi, Pakistan, on 5 September 1986. Posthumously, she became the youngest recipient of India's highest peacetime gallantry, the Ashok Chakra Award, as well as several other accolades from the government of Pakistan and the United States. She was shot while helping passengers escape through the emergency exits.She helped to escape all the passengers. Her life and heroism inspired the biopic "Neerja", which was released in 2016 and was directed by Ram Madhvani starring Sonam Kapoor.


Popis.

Mnohoštětinatec "Hermodice carunculata" připomíná hojně ochlupenou housenku motýla či poněkud protáhlou stonožku. Obvykle bývá 15 cm dlouhý, může však dosáhnout až dvojnásobné délky. Tělo sestává ze 60 až 107 shodných článků, oddělených tenkou bílou linií a chráněných kutikulou. Každý článek je vybaven párem primitivních nožek, tzv. parapodií, chomáčem štětin a párem bilaterálně postavených žáber. Přední část živočicha je rozeznatelná díky malým výrůstkům se smyslovou funkcí, zv. caruncle, zvláštním typem pro kroužkovce typického hmatového prstíku. Caruncle mají stejnou barvu jako žábry prvních čtyř článků. Barva "Hormodice carunculata" je různá, od červenavé a žlutavé přes zelenavou, šedavou až bílou s perlovým leskem.

Výskyt a prostředí.

"Hermodice carunculata" se vyskytuje v tropických a subtropických vodách Atlantského oceánu. Holotypním exemplářem je jedinec z pobřeží karibského ostrova Antigua. Na východě zasahuje rozšíření od pobřeží Alžírska po Libérii, v severní části Středozemí po břehy Jaderského moře, na západě od jihovýchodního pobřeží USA po Guayanu, včetně Mexického zálivu, a Karibského moře. Obývá širokou škálu prostředí: skaliska, korálové útesy, písčitá i bahnitá mořská dna, porosty mořských řas, lze jej nalézt na plovoucím dřevě i v přístavních docích, od mělčin do čtyřicetimetrové hloubky. Udává se, že mu vyhovuje teplota vody od 18 do 26 °C.

Rozmnožování a potrava.

Mnohoštětinatci rodu "Hermodice" jsou hermafroditi a všežravci. Jsou aktivní lovci hvězdic a ježovek, napadají korály a sasanky, ale nepohrdnou ani mršinou. Protože nezřídka hodují na rybách uvízlých v sítích, mohou být spolu s rybářskými sítěmi dovlečeni do přístavu, kde posléze mohou obtěžovat plavce, jako se tomu stalo roku 2019 v Chorvatsku.

Přirození nepřátelé, nemoci.

Navzdory své jedovatosti má "Harmodice carunculata" i své přirozené nepřátelé, k nimž se řádí především krabi čeledí Dromidae a Pilumnidae, a někteří měkkýši čeledi Conidae, především homolice Conus cedonulli, úhlavní nepřítel tohoto mnohoštětinatce v kolumbijských vodách, a Conus reguis. Při požírání korálů mohou mnohoštětinatci Hermodice působit jako přenašeči bakterie Vibrio shiloi, jíž se přičítá podíl na blednutí korálů. Bakterie potřebuje teplotu vody nad 20 °C, nižší teploty dokáže však přečkat v neaktivním stadiu v kůži mnohoštětinatce.

Taxonomické proměny uvnitř rodu Hermodice.

Původní název druhu byl "Aphrodita carunculata", Pallas 1766, později se švédský zoolog Johan Gustaf Hjalmar Kinberg zasadil o změnu názvu rodu na "Hermodice", k němuž bylo řazeno až osm druhů. Rodové označení "Aphrodita", resp. "Aphrodite" zůstalo platné pro skupinu mnohoštětinatců, mezi něž patří i evropská afroditka plstnatá. Počet uznávaných druhů rodu Hermodice se ve 20. století snížil na jediný. Studie z roku 2011, publikovaná ve španělském vědeckém periodiku, po důkladném morfologickém průzkumu rodu "Hermodice" namítala, že východní a západní populace nejsou ve skutečnosti členy jednoho druhu. Zatímco západní populaci mělo zůstat dle nomenklaturních pravidel jméno z r. 1766, navrhli autoři studie pro východní populaci staronové pojmenování, "Hermodice nigrolineata", Baird 1870. Rozlišovacím znakem byl vedle areálu výskytu a odlišného tvaru zadečkového článku mj. vždy přítomný černý hřbetní pruh u východní populace. Molekulární analýza však nutnost takového dělení popřela.

Hermodice carunculata je mořský mnohoštětinatec z čeledi Amphinomidae, jehož přirozenou oblastí výskytu jsou tropické oblasti Atlantského oceánu a Středozemní moře. Je jedovatý a setkání s ním může vést k nepříjemným zdravotním komplikacím, v žurnalistice bývá proto parafrázováno cizojazyčné označení tvora jako ohnivý červ, české vědecké jméno živočich dosud nemá.

The bearded fireworm ("Hermodice carunculata") is a type of marine bristleworm belonging to the Amphinomidae family, native to the tropical Atlantic Ocean and the Mediterranean Sea.


Vznik.

Hlavními motivy pro nahrazení Zlaté ligy bylo rozšířit soutěž mimo Evropu, pokrýt všechny atletické disciplíny, vytvořit sérii motivující k útokům na osobní a světové rekordy, podpořit ekonomickou a organizační úroveň světové atletiky.  Značná pozornost byla věnována marketingu Diamantové ligy, jehož součástí bylo i jmenování čtrnácti ambasadorů soutěže z řad mistrů světa včetně Asafy Powella, Allyson Felixové, Usaina Bolta nebo Barbory Špotákové.

Pravidla.

Na rozdíl od Zlaté ligy, kde byl na programu vždy jen určitý, každý rok se měnící výběr disciplín, je Diamantová liga každoročně vypisována ve všech atletických disciplínách s výjimkou hodu kladivem, chodeckých disciplín, vícebojů a maratonu. Současně byl zrušen tzv. "jackpot," o který se po skončení někdejší Zlaté ligy dělili nejúspěšnější atleti příslušného ročníku ligy, bez ohledu na svou disciplínu.  Soutěží se v 32 disciplínách, na celkem 14 mítincích. Každá disciplína je vypisována vždy na polovině z nich, atlet má tedy možnost v rámci své disciplíny startovat celkem sedmkrát.  Celkovým vítězem disciplíny v Diamantové lize se stává ten atlet, který v průběhu seriálu získá nejvíce bodů za jednotlivá umístění. Původně se bodovala bodovala první tři místa (1. místo – 4 body, 2.místo – 2 body, 3. místo – 1 bod), finále seriálu se bodovalo dvojnásobně. Od roku 2016 je zaveden nový bodovací systém, při kterém jsou bodována umístění až do šestého místa včetně. Dvojnásobný počet bodů za finálový závod zůstal zachován. Při rovnosti bodů rozhoduje počet získaných prvních míst, a pokud je i tento stejný, je dalším rozhodovacím kritériem pro konečné pořadí umístění na finálovém mítinku Diamantové ligy.  Podmínkou pro celkové vítězství v Diamantové lize je účast ve finále.  Odměnou za vítězství v seriálu měl být čtyřkarátový diamant, v každém mítinku bylo rozděleno v roce 2010 na finančních odměnách 416 tisíc dolarů. Krátce před skončením prvního ročníku seriálu ale pořadatelé oznámili, že místo diamantů získá každý vítěz 40 tisíc dolarů. Věcnou součástí odměny se nakonec stala 4,9 kilogramu vážící Diamantová cena (Diamond Trophy), kterou vytvořil švýcarský klenotník Carlo Mutschler.  Vítěz každé disciplíny navíc získává i tzv. divokou kartu, která mu automaticky umožňuje start na nejbližším mistrovství světa. Jeho zemi tak na světovém šampionátu mohou ve vítězné disciplíně reprezentovat až čtyři atleti: kromě jeho samotného i další tři atleti, kteří už ovšem musejí splnit příslušné limity IAAF. Například vítězství Jakuba Vadlejcha v ročníku 2016 otevřelo cestu pro účast čtyř českých oštěpařů na mistrovství světa v Londýně v roce 2017.  V současné době má každá disciplína v rámci jednoho mítinku přidělenou dotaci 30 tisíc dolarů, což při 16 disciplínách každého jednotlivého mítinku představuje úhrnnou sumu 480 tisic dolarů na každý díl Diamantové ligy. O tyto prize money se v rámci každé jednotlivé disciplíny a každého jednotlivého mítinku dělí vždy osm atletů. Prémii 40 000 dolarů získává navíc i nadále celkový vítěz každé disciplíny. Teoreticky si tedy každý účastník Diamantové ligy může po skončení ročníku odnést z jedné disciplíny až 110 000 dolarů (7 x 10 000 dolarů za jednotlivá vítězství + 40 000 dolarů za celkové vítězství v disciplíně).

Seznam mítinků.

Seriál tvoří celkem 14 mítinků v Asii, Evropě a Americe. V roce 2016 se mítink Diamanové ligy konal poprvé i na africkém kontinentu – newyorský mítink byl nahrazem marockým Rabatem.  První mítink se obvykle koná začátkem května, poslední začátkem září.

Diamantová liga IAAF () je atletický seriál, který od roku 2010 nahradil předcházející Zlatou ligu. Pořádá ho mezinárodní atletická federace IAAF.

The Diamond League is an annual series of elite track and field athletic competitions comprising 15 of the best invitational athletics meetings. The series sits in the top tier of the World Athletics (formerly known as the IAAF) one-day meeting competitions.