Život.

Narodil se do rodiny francouzského důstojníka a později i generála Charlese Henriho Josepha Pellého a jeho ženy Céline Virginie Aimée Augustine Bruneauové. Po studiích na lyceu v Douai studoval od října 1882 vojenství na École Polytechnique. Poté jako premiant ročníku absolvoval roku 1885 doplňující vojenské studium na École d'application de l'artillerie et du génie. Od září 1885 velel dělostřelecké četě u 12. dělostřeleckého pluku. V letech 1888 až 1889 studoval na École de cavalerie. Následně se vrátil na École d'application de l'artillerie et du génie, tentokráte již v roli instruktora. Od listopadu 1891 byl zástupcem velitele 11. dělostřeleckého pluku, od dubna 1892 pak působil ve stejné funkci u 16. dělostřeleckého pluku. V říjnu 1893 nastoupil na École supérieure de guerre. Od léta 1895 podstoupil roční stáž u štábů různých druhů zbraní, poté se stal konceptním důstojníkem Prvního oddělení Generálního štábu pro organizační a mobilizační záležitosti. V únoru 1898 byl pověřen velením 3. baterie 12. dělostřeleckého pluku, kde absolvoval povinnou dvouletou velitelskou praxi u útvaru. Díky jeho skvělým studijním výsledkům za celé období studií mu byla praxe o čtyři měsíce zkrácena a v prosinci 1898 se tak mohl stát náčelníkem štábu Velitelství vojenského teritorie Diego-Suarez na Madagaskaru. Zde se setkal s plukovníkem Joffrem, pozdějším francouzským maršálem, nyní jeho přímým nadřízeným. Na Madagaskaru strávil čtyři roky, za svou službu obdržel rytířský stupeň Čestné legie.  V roce 1903 se vrátil do svého rodného města, když zde velel v hodnosti majora 1. oddílu 15. dělostřeleckému pluku. Roku 1904 byl převelen k 40. dělostřeleckému pluku, opět ve funkci velitele oddílu. Poté se roku 1906 vrátil do Prvního oddělení Generálního štábu, v dubnu 1907 se stal dělostřeleckým inspektorem u Inspection permanente des Écoles. V prosinci 1908 získal podplukovnickou hodnost a v únoru 1909 byl jmenován vojenským atašé v Německu. V Německu strávil tři roky, jako atašé zde prováděl špionáž a za svou službu byl povýšen na plukovníka generálního štábu. V září 1912 byl přidělen jako velitel k 8. dělostřeleckému pluku, po třech měsících byl vyslán do Maroka jako náčelník štábu vysokého komisaře Francie v Maroku.  Po vypuknutí první světové války byl, díky známosti s generálem Joffrem, nyní nejvyšším velitelem francouzské armády, v srpnu 1914 jmenován do funkce podnáčelníka štábu Hlavního velitelství pro organizaci. Dne 27. října 1914 byl povýšen do hodnosti brigádního generála. V prosinci 1915 získal post podnáčelníka štábu Hlavního velitelství pro mimofrancouzská bojiště a pro spolupráci se spojenci. Po odvolání generála Joffreho byl Pellé v lednu 1917 přidělen k frontovému útvaru - velel 153. divizi pěchoty. S ním se zúčastnil útoku u Chemin des Dames, kde se vyznamenal, a byl převelen jako velitel 5. sboru první francouzské armády a povýšen na divizního generála. Na tomto postu zůstal až do konce války.  V lednu 1919 byl jmenován do čela francouzské vojenské mise v ČSR, a to díky svým organizačním schopnostem a skvělou znalostí němčiny. Dne 13. února 1919 přijel do Prahy a o čtyři dny později se stal náčelníkem Hlavního štábu branné moci, který byl schválen až příkazem ministra obrany v květnu téhož roku. Kvůli kritické situaci na východních hranicích nového státu, kde českoslovenští vojáci bojovali proti Maďarům, byl dne 4. června jmenován vrchním velitelem československé armády, kterým zůstal do října 1919. Podařilo se mu vybudovat struktury generálního štábu, postavil armádu na moderní základy a podpořit zavedení všeobecné vojenské služby.  V lednu 1921 stal se vysokým komisařem Francie v tureckém Istanbulu. Měl dohlížet na plnění mírových dohod ze Sèvres, byl předseda komise pro úžiny a podílel se na přípravě mezinárodní konference v Lausanne. Dne 23. dubna 1921 se vrátil do Prahy, aby se zde oženil s Járou Braunerovou (s vnučkou politika Dr. Braunera), matkou jeho dcery Maryšky. Jeho zdravotní stav se kvůli pracovní zátěži zhoršoval, v létě 1923 podstoupil zdravotní dovolenou, v lednu 1924 byl na šest týdnů hospitalizován. Nakonec se vydal na léčebný pobyt na jih Francie, kde dne 16. března 1924 zemřel v Toulonu v nemocnici svaté Anny. Byl pohřben ve vojenské kapli v pařížské Invalidovně.  Na Pelléovu počest je nazvána ulice v Praze-Bubenči a také Pelléova vila v této ulici, obdobně ulice ve středočeských Dobřichovicích, kde má rodina jeho manželky vilu (taktéž Pelléova vila).

Maurice César Joseph Pellé (18. dubna 1863 Douai, Francie – 16. března 1924 Toulon, Francie) byl francouzský generál, účastník francouzské vojenské mise v Československu, náčelník československého Hlavního štábu branné moci v letech 1919 až 1921.

Maurice César Joseph Pellé (18 April 1863 – 16 March 1924) was a French général de division, leader of the French Military Mission to Czechoslovakia and first Chief of staff of Czechoslovak Army from February 1919 to January 1921.


Životopis.

Narodila v Marbelle ve Španělsku britským rodičům Kelly a Robertovi Brownovým. Již od narození trpěla částečnou nedoslýchavostí v jednom uchu. V průběhu několika let se sluch stále zhoršoval, až na toto ucho zcela ohluchla. Má staršího bratra Charlieho a sestru Paige, rovněž tak mladší sourozenkyni Avu. V jejich čtyřech letech se rodina Brownových přestěhovala do Spojených států amerických, kde později začala její herecká kariéra. Nejprve rodina bydlela v Bournemouthu, v Dorsetu. O čtyři roky později se přestěhovali do Orlanda na Floridě. Žije střídavě v Londýně a Atlantě v Georgii.

Kariéra.

V roce 2013 si poprvé zahrála hostující roli malé Alenky ve fantasy seriálu stanice ABC "Once Upon a Time in Wonderland", spin-offu seriálu "Bylo, nebylo". V roce 2014 si zahrála roli Madison O'Donnell, v paranormálním dramatickém seriálu stanice BBC America "Intruders". Hostující roli si zahrála v dramatu "Námořní vyšetřovací služba", v sitcomu "Taková moderní rodinka" a v dramatu "Chirurgové". V roce 2016 byla obsazena do dramatického sci-fi seriálu "Stranger Things" streamovací sítě Netflix, kde ztvárnila postavu Eleven. Zahrála si tak po boku Winony Ryder, či Davida Harboura. Za výkon byla nominována na cenu Screen Actors Guild Award v kategorii nejlepší ženský herecký výkon v dramatickém seriálu a cenu získala v kategorii nejlepší obsazení dramatického seriálu. V listopadu 2016 si zahrála v hudebním videu Sigmy a Birdy k písničce „Find Me“ a v tomtéž měsíci se ještě objevila v reklamách pro Citigroup. V lednu 2017 se stala tváří kampaně By Appointment značky Calvin Klein. Následující měsíc podepsala smlouvu s modelingovou agenturou IMG Models. V roce 2019 si zahrála ve filmu "Godzilla II Král monster".  Kromě herectví a modelingu se angažuje v humanitárních organizacích. Ve svých 14 letech se stala historicky nejmladší ambasadorkou dobré vůle UNICEF. V roce 2019 byla taktéž zařazena jako vůbec nejmladší zástupce mezi sto nejvlivnějších osob světa časopisu "Time".

Millie Bobby Brown (* 19. února 2004 Marbella) je britská herečka, zpěvačka a modelka. Známou se stala rolí Eleven v seriálu "Stranger Things", za níž obdržela několik nominací a cen. Ve třinácti letech se tak stala jedním z nejmladších nominovaných umělců v historii Cen Emmy. Na filmovém plátně debutovala v roce 2019 postavou Madison v sequelu "Godzilla II Král monster".

Millie Bobby Brown (born 19 February 2004) is a British actress. She rose to prominence for her role as Eleven in the Netflix science fiction horror series "Stranger Things" (2016–present), for which she received Primetime Emmy Award nominations for Outstanding Supporting Actress in a Drama Series. At age 13, she became one of the youngest nominees in Emmy history. Her film debut came in 2019 with the monster film "".


Život.

Jacques Hamel byl vysvěcen na kněze biskupem Joseph-Marie Martinem v roce 1958. Po vysvěcení působil ve farnosti sv. Antonína v Petit-Quevilly, odkud přešel v roce 1967 do farnosti v Sotteville-les-Rouen. Později působil jako farář v Saint-Pierre-les-Elbeuf a od roku 1988 v Cléonu.  Od roku 2000 působil jako duchovní správce "in solidum" (tj. jako člen tzv. společné duchovní správy) ve farnosti Saint-Étienne-du-Rouvray. V roce 2005 odešel do důchodu a ve farnosti již pouze na vlastní žádost vypomáhal novému faráři. V roce 2008 oslavil zlaté kněžské jubileum.  Ve svém působišti byl váženou osobou. Farníci naň vzpomínali jako na velmi skromného člověka.  Mimo jiné se byl zapojený do mezináboženského dialogu mezi křesťanstvím a islámem. Šestnáct let před jeho smrtí jeho farnost poskytla muslimům pozemek pro stavbu mešity.

Útok na mši a vražda.

26. července 2016 sloužil Jacques Hamel mši v kostele sv. Štěpána v Saint-Étienne-du-Rouvray, jakožto kněz-penzista zastupoval nepřítomného místního faráře Auguste Moanda-Phuatiho. Do kostela vtrhli dva radikální muslimové, "Adel Kermiche" a "Abdel Malik Petitjean", zajali šestičlennou skupinu věřících včetně několika řeholnic a 86letého Hamela zavraždili. Policie útočníky zastřelila. K útoku se přihlásil Islámský stát.

Pohřeb a mše.

Dne 2. srpna 2016 se konal pohřební obřad Jacquese Hamela, vypravený z katedrály v Rouenu. V katedrále se sešlo 2000 lidí. Hlavním celebrantem byl rouenský arcibiskup Dominique Lebrun. V den obřadu se ve tři hodiny odpoledne v České republice z rozhodnutí biskupů rozezněly na památku některé kostelní zvony. Samotný pohřeb proběhl s vyloučením veřejnosti a médií za přítomnosti příbuzných a známých.  Ve Francii proběhly po smrti Hamela několik mší, některé i s několikatisícovou účastí. V neděli po útoku přišli na mše v celé Itálii a Francii také místní muslimové, aby vyjádřili křesťanům soustrast a solidaritu. Italský arcibiskup Bruno Forte to ocenil jako „krásné gesto“, na které křesťané čekali.

Odmítnutí pohřbu útočníka.

Muslimští duchovní představitelé města Saint-Étienne-du-Rouvray, kde žil jeden z pachatelů Adela Kermiche, odmítli jeho tělo připravit na pohřeb. Jeho čin byl podle nich neodpustitelný a oni jeho pohřbením nebo jakýmkoliv spojením s džihádisty nehodlali pošpinit islám. Čin odsoudila i česká Islámská nadace v Praze.

Procec blahořečení.

Dne 5. října vydal papež František dispens od pětileté lhůty, která předchází zahájení beatifikačního procesu.

Jacques Hamel (30. listopadu 1930 Darnétal – 26. července 2016 Saint-Étienne-du-Rouvray) byl francouzský katolický kněz arcdiecéze Rouen, kterého zavraždili teroristé napojení na Islámský stát, když sloužil mši v kostele sv. Štěpána v Saint-Étienne-du-Rouvray.

Jacques Hamel (30 November 1930 – 26 July 2016) was a French Catholic priest who served in Saint-Étienne-du-Rouvray. On 26 July 2016, Hamel was murdered during the 2016 Normandy church attack by two Muslim men pledging allegiance to the Islamic State of Iraq and the Levant while he celebrated Mass in his church.


Život.

Desmond Doss se narodil ve městě Lynchburg ve Virginii, jako syn tesaře a veterána první světové války Williama Thomase Dosse a dělnice v továrně na obuv, Berty E. (Oliver) Doss. Pracoval ve vojenských loděnicích v Newport News ve Virginii.  Do armády dobrovolně narukoval v dubnu 1942. Jako člen křesťanské církve Adventisté sedmého dne Doss odmítl zabíjet nepřátelské vojáky nebo nosit zbraň do boje kvůli svému osobnímu přesvědčení. Jeho přáním bylo stát se zdravotníkem a to se mu splnilo. Byl přidělen jako medik k rotě B 1. praporu 307. pěšího pluku americké 77. pěší divize, která byla za 2. světové války nasazena proti Japonskému císařství. Zúčastnil se bitvy o Guam a bojů o Filipíny v roce 1944, kde získal dvě Bronzové hvězdy za chrabrost. Později, během nasazení v bitvě o Okinawu v roce 1945, zachránil Desmond Doss více než 75 zraněných vojáků z frontové linie, aniž by slevil ze svého náboženského přesvědčení nepoužít zbraň. Za prokázané hrdinství mu byla 12. října 1945 ve Washingtonu udělena Medaile cti z rukou amerického prezidenta Harryho S. Trumana. Sám Doss byl však na Okinawě čtyřikrát zraněn, za což opakovaně obdržel Purpurové srdce, a krátce před jeho odchodem do civilu v roce 1946 mu byla diagnostikována tuberkulóza, která jej nakonec stála jednu plíci. Po propuštění z armády strávil následujících pět let v lékařské péči kvůli následkům svých zranění a onemocnění z války.  Doss si vzal za ženu Dorothy Schutte, měli spolu jednoho syna, Desmonda Thomase ml. (zvaného Tommy). Dorothy zemřela v roce 1991 při autonehodě. Po dvou letech od její smrti si Desmond vzal jako druhou ženu Frances Duman.  Desmond měl z války těžké zdravotní postižení a pracoval na své malé farmě v Georgii. Trávil mnoho času přednášením o zkušenostech z války a sloužil také ve své církvi ve skautském programu pro děti a mládež.  Doss zemřel v roce 2006 v kruhu svých nejbližších ve městě Piedmontu v Alabamě poté, co byl hospitalizován pro dýchací problémy. Ve stejný den zemřel i jiný nositel Medaile cti, David B. Bleak.  Desmond Doss byl pohřben se všemi vojenskými poctami na Národním hřbitově v Tennessee. Při slavnostním pohřbu vezl jeho rakev přikrytou americkou vlajkou koňský povoz. Americká armáda vyslala na pohřeb mimo jiné formaci vojenských vrtulníků k provedení čestného přeletu nad hrobem.

V kultuře.

"" je celovečerní film založený na jeho životě a službě v americké armádě. Režíroval ho Mel Gibson a Desmonda Dosse hraje Andrew Garfield.  "The Conscientious Objector" je oceňovaný dokumentární film o jeho životě z roku 2004.  Příběh Desmonda Dosse je také náplní knihy z roku 1967 "The Unlikeliest Hero".  18. února 1959 se Doss objevil na kanále NBC v televizní show Ralpha Edwardse "This Is Your Life".

Desmond Thomas Doss (7. února 1919 – 23. března 2006) byl během druhé světové války desátník Armády Spojených států a vojenský zdravotník. Kvůli své víře se odmítal dotknout zbraně. Přesto však jako medik zachránil více než 75 lidských životů a stal se válečným hrdinou. Za své hrdinství v bitvě o Okinawu obdržel jako první a jediný odpírač plné vojenské služby za druhé světové války nejvyšší americké vojenské vyznamenání, Medaili cti.

Desmond Thomas Doss (February 7, 1919 – March 23, 2006) was a United States Army corporal who served as a combat medic with an infantry company in World War II. He was twice awarded the Bronze Star Medal for actions in Guam and the Philippines. Doss further distinguished himself in the Battle of Okinawa by saving 75 men, becoming the only conscientious objector to receive the Medal of Honor for his actions during the war. His life has been the subject of books, the documentary "The Conscientious Objector", and the 2016 film "Hacksaw Ridge".


Klubová kariéra.

Během ročníku 2016/17 se připojil k prvnímu mančaftu, byť zpočátku rovněž nastupoval za dorost. Jeho premiérové utkání za Leverkusen se odehrálo dne 15. října 2016 proti Werderu Brémy. Během 16. kola proti 1. FC Köln (1-1) a 20. kola proti Eintrachtu Frankfurt (3-0) si připsal po jedné asistenci. Začátkem dubna si připsal gól a gólovou asistenci během remízového zápasu s VfL Wolfsburg (3-3). V 60. minutě přišel na hřiště za Admira Mehmediho, nahrál na branku Kevina Vollanda na 2-0, v závěru zápasu v 89. minutě pak srovnal na 3-3, poté co se třemi góly zaskvěl útočník soupeře Mario Gómez. V závěru ročníku si ještě připsal další dva góly.  Během druhé sezóny za seniorský tým Bayeru Leverkusen si zahrál ve 30 ligových utkáních, ve kterých vstřelil tři góly. Během 9. kola na hřišti Borussie Mönchengladbach zařídil tři přihrávky na gól při vítězství 5-1. První ligovou branku tuto sezónu si připsal v 15. kole na hřišti VfB Stuttgart, který Bayer vyhrál 2-0. Havertz se gólově prosadil ve 21. minutě, druhý gól přidal v závěru Lars Bender.  Třetí sezónu ve dresu Leverkusenu zahájil v základní sestavě, Leverkusen ale podlehl Mönchengladbachu venku 0-2.

Reprezentační kariéra.

V listopadu 2014 debutoval za německou reprezentaci do 16 let. Bylo to během přátelského utkání s reprezentací ČR, které se hrálo v Praze a které Němci vyhráli 3-1. Havertz hrál od začátku utkání do 57. minuty, kdy jej vystřídal Tom Baack. V zápase Havertz inkasoval žlutou kartu.  V roce 2016 se zúčastnil ME hráčů do 17 let, které pořádal Ázerbájdžán.

Individuální úspěchy.

Fritz-Walter-Medaille, cena pro nejlepší mladé hráče ročníku

Kai Havertz (* 11. června 1999, Cáchy) je německý fotbalista hrající na postu záložníka za německý celek Bayer 04 Leverkusen.

Kai Havertz (born 11 June 1999) is a German professional footballer who plays as an attacking midfielder or right winger for Bayer Leverkusen and the German national team.


Herní režimy.

osu!

Hlavní herní režim osu! (někdy nazýván osu!standard) je možné hrát pomocí klávesnice a myši nebo grafického tabletu. Většina hráčů využívá kombinaci myši k ovládání kurzoru a klávesnici ke klikání na herní objekty (nejčastěji kombinace tlačítek Y a X). Ke hraní lze také použít dotyková obrazovka. Cílem hry je úspěšně dohrát beatmapu tím, že hráč správně zasáhne dostatečné množství herních objektů tak, aby udržel klesající hodnotu zdraví nad 0.  Beatmapy standardního režimu se skládají ze základních herních objektů – hit circle (kruh), slider (posuvník) a spinner (kolotoč). Načasování udává tzv. approach circle (kruh přiblížení), který se postupně změnšuje a při doteku s herním objektem slouží jako signalizace pro hráče, který v tento okamžik musí kliknout.  Každý z herních objektů má svá vlastní kritéria pro úspěšný zásah. U kruhu hraje roli pouze správně načasované kliknutí. Posuvník se skládá ze dvou kruhů propojených cestou, po které musí hráč pohybovat kurzorem z bodu A do bodu B ve správném časovém úseku. Některé posuvníky obsahují tzv. reverse arrow (zpětnou šipku), která značí, že hráč musí projít cestu posuvníku zpět z bodu B do bodu A. Spinner je velký kruh uprostřed obrazovky, pro jehož správné zahrání musí hráč točit kurzorem kolem jeho osy a splnit určitý počet otáček (při vyšším počtu otáček hra uděluje bonusové body).

osu!mania.

osu!mania je režim inspirovaný hrou Beatmania IIDX, kterou byl ovlivněn samotný vývojář. Režim připomíná hru na klavír. Hráč kliká na klávesy do rytmu přilétajících not, jejichž počet je různý – od 4 po 9 kláves. Počet kláves může být též manuálně upraven pomocí herních modifikátorů (od 1 po 9 kláves). osu!mania se nejčastěji hraje pomocí klávesnice, ale lze použít i taneční podložky známé z herní série Stepmania.

osu!taiko.

Režim osu!taiko je inspirovaný japonskou videohrou Taiko No Tatsujin od společnosti Namco. Herní mechanika je založena na reálních taiko bubnech, na které hráč bubnuje do rytmu přilétajících koleček, které značí typ bubnu, který má hráč použít. Bubny se dělí na červené a modré a je jich celkem 8 typů – katsu, don, velký katsu, velký don, drum roll a denden. Velký katsu a don přičítají dvojnásobek bodů a aktivují se stisknutím dvou správných kláves najednou. Drum rolly se hrají nepřetržitým klikáním libovolných kláves a dendeny střídavým klikáním červených a modrých bubnů.

osu!catch.

osu!catch (také Catch the Beat, nebo osu!fruit) je režim inspirovaný skrytým režimem hry Beatmania, ve kterém 2 hráči chytají objekty padající seshora dolů. Hráč pomocí šipek ovládá postavu, která nad hlavou drží tác a chytá padající ovoce do rytmu skladby. osu! verze se odlišuje hlavně v tom, že je pro jednoho hráče a tím, že její obtížnost je kompenzována technikou "dashování" která hráči umožňuje rychlý přesun po obrazovce.

Beatmapy.

Herní úrovně v osu! jsou nazývány beatmapy. Beatmapa obsahuje skladbu a do jejího rytmu rozmístěné objekty tvořící "překážkovou dráhu", které se hráč snaží zasáhnout. Beatmapy jsou tvořené komunitou přes editor, který je přístupný v herním klientu, nebo jsou automaticky konvertovány z beatmap standardního režimu na režimy osu!mania, osu!taiko a osu!catch (ne opačně). Dělí se na hodnocené (schválené mapy s tabulkovým hodnocením) a nehodnocené (mapy, které čekají na schválení, nebo nejsou určeny k hodnocenému hraní).  Beatmapy většinou obsahují několik obtížností označených počtem hvězdiček. Čím vyšší počet hvězdiček, tím bývá mapa náročnější. Každá obtížnost má také svůj slovní název – nejčastěji Easy, Hard, Normal, Insane a Expert (obtížnost může pojmenovat i sám její autor). Obtížnost beatmapy záleží na počtu herních objektů a rychlosti jejich kombinací, délce skladby, rychlosti skladby (BPM), velikosti herních objektů (circle size – CS) a rychlosti od zobrazení a zmizení herního objektu (approach rate – AR). Průběh beatmapy může být upraven pomocí herních modifikátorů.

Herní modifikátory.

osu! obsahuje celkem 18 modifikátorů, které mění dynamiku mapy ulehčením nebo ztížením jejího průběhu. Modifikátory mají přímý vliv na výsledné skóre – zlehčující módy skóre snižují, ztěžující módy skóre zvyšují a některé módy skóre nepočítají.

Hodnocení.

Každá dohraná beatmapa se hodnotí podle celkového výsledného skóre, procentuální úspěšnosti, počtu nezasažených objektů a velikosti comba – počtu herních objektů zasažených za sebou bez přerušení. osu! uděluje celkem 8 hodnocení: nejhorší D (červené), C (fialové), B (modré), A (zelené), S (zlaté), S+ (stříbrné), SS (zlaté), až nejlepší (stříbrné) SS+. Například SS+ může obdržet hráč pouze při 100% úspěšnosti a aplikovaným herním modifikátorem, ale na C stačí jen přes 60% správných zásahů.  Čím lepší skóre na těžší beatmapě hráč dostane, tím více roste jeho hodnocení výkonu (performance points – PP), které ho posouvá v žebříčku hráčů.

Kompetitivní scéna.

Do roku 2019 bylo uspořádáno celkem 33 světových pohárů osu! World Cup, které probíhají ve formě 4v4 – čtyři hráči ze stejné země proti dalším čtyřem z jiné země. Ročně osu! pořádá 5 turnajů, z nichž každý je dedikován jinému hernímu režimu (osu!mania turnaje se dělí na 4 klávesové a 7 klávesové). Existují také neoficiální turnaje pořádané komunitou. Hráči se utkávají o ceny v podobě peněžní odměny, předplatného osu!supporter a speciálních výhod.

Kolaborace s umělci.

Tým vývojářů se snaží do osu! přinést novou originální hudbu kolaboracemi s umělci (featured artists), kteří poskytnou své skladby pro volné použití, nebo vytvoří exkluzivní hudbu dostupnou pouze ve hře. Použití těchto skladeb zabraňuje potyčkám ohledně autorských práv a dává šanci zajímavým umělcům prezentovat svoji tvorbu.

osu!supporter.

Jelikož je osu! kompletně free to play, vydělává si na svůj provoz prodejem předplatného po jehož zakoupení dostane hráč převážně možnosti kosmetických změn profilu, ale i užitečné funkce jako automatické stahování map přímo v herním klientu, nebo filtry třídění map.

osu!laser.

Nový open-source osu! klient, který je momentálně ve vývoji a v budoucnu nahradí stávající klient. Zpřístupnění kódu hry dovolí komunitě například vytvářet nové herní režimy a rozšíření. Průběžné testovací verze jsou k dispozici ke stažení.

osu! je free to play open source hudební videohra vytvořená a vyvíjená Deanem (peppy) Herbertem v jazyce C#.NET Framework. Herní mechaniky osu! jsou inspirovány komerčními herními tituly jako Osu! Tatakae! Ouendan, Elite Beat Agents, Taiko no Tatsujin, Beatmania IIDX, O2Jam, nebo DJMax. Hra poprvé vyšla v roce 2007 pro Microsoft Windows a za dobu své existence se rozšířila takřka na všechny moderní platformy včetně mobilních zařízení. osu! má rostoucí fanouškovskou základnu s kompetitivní scénou po celém světě a pořádá své vlastní turnaje.

osu! is a rhythm game primarily developed, published and created by Dean "peppy" Herbert. Originally released for Microsoft Windows on September 16, 2007, the game has also been ported to macOS, Linux, Android and IOS. Its gameplay is based on titles including "Osu! Tatakae! Ouendan", "Taiko no Tatsujin", "Beatmania IIDX", "Elite Beat Agents", "O2Jam", StepMania, and "DJMax". The game has an active esports community, and is also sometimes recommended by professional players of other games to practice or warm up.


Životopis.

Narodila se 6. března 1754 v Praze jako Josepha Hambacher; v Praze prožila celý svůj život. Její otec byl zámožný lékárník, Anton Adalbert Hambacher (či "Hampacher"), její matka, Maria Domenica Colomba, pocházela ze Salcburku, byla dcerou jeho starosty Ignatze von Weisera a Josefína po něm dědila. Lékárna jejího otce se nacházela v domě čp. 16a/I "U bílého jednorožce" na nároží Platnéřské ulice a Mikulášského náměstí. Po otcově smrti se rodina přestěhovala do nedalekého domu „U černého slunce“ na Mikulášském náměstí.  V mládí studovala hudbu společně s Františkem Xaverem Duškem; 21. října 1776 měli svatbu. F. X. Dušek v té době již dosáhl mezinárodního uznání jako učitel hudby a byl vítaným hostem v hudebních salónech. V roce 1784 společně zakoupili v Košířích usedlost s vilou Bertramka, která tehdy ležela za pražskými hradbami. Sem si pak Duškovi zvali často své přátele a pořádali hudební setkání se slavnými lidmi.  Během své dlouhé a úspěšné kariéry operní pěvkyně vystoupila na koncertech v mnoha evropských městech – Praze, Vídni, Salcburku, Drážďanech, Výmaru, Berlíně, Varšavě, či Lipsku, kde roku 1796 jako první zazpívala Beethovenovu dramatickou árii "Ah, perfido!", opus 65. Nikdy nepřijala stálé angažmá a zůstala tak nezávislou zpěvačkou.  Po smrti svého manžela roku 1799 se stáhla z veřejného života. Prodala vilu Bertramku a žila v Praze, kde si z finančních důvodů najímala stále menší byty. Zemřela v chudobě roku 1824.

Dušková a Mozart.

Josefína Dušková se s Mozartem seznámila roku 1777 při návštěvě Salzburku, odkud pocházela její matka, jež zde měla příbuzné. Mozart pro ni tenkrát složil recitativ a árii "Ah, lo previdi," KV 272.  Mozart ji roku 1786 také doprovázel na soukromém koncertě před Vídeňským dvorem, krátce po úspěšném uvedení opery "Figarova svatba". Ta byla v následujícím roce provedena i v Praze; řada milovníků hudby, snad i manželé Duškovi, při té příležitosti Mozarta pozvali do Prahy. Sešli se při jeho vystoupení v koncertním sále Clam-Gallasova paláce na Starém Městě.  Mozart se do Prahy roku 1787 vrátil ještě jednou, aby zde dokončil a v premiéře uvedl operu "Don Giovanni". Tehdy navštívil Duškovy na Bertramce. Je pravděpodobné, že je tam navštívil i v září roku 1791, kdy dokončoval operu "La clemenza di Tito".

Skladba "Bella mia fiamma, addio".

Během svojí návštěvy roku 1787 Mozart složil koncertní árii "Bella mia fiamma, addio" ("Sbohem, můj krásný plameni", KV 528, datovanou 3. listopadu 1787) na neznámý text.  O okolnostech jejího vzniku existuje historka přisuzovaná Mozartovu synovi Karlu Thomasovi.  K příběhu se váže komentář Bernarda Wilsona: "Zdá se, že árie samotná toto vyprávění potvrzuje. Slova "Quest' affano, questo passo – terribile per me" (mm. 27-34) doprovázejí závratnou spleť chromatických melodií umělecky konstruovaných tak, aby otestovaly zpěvaččin smysl pro intonaci a její interpretační schopnosti. Paní Dušková zjevně přestála ono "passo terribile", neboť na originálu skladby je její jméno napsané Mozartovou rukou.  Roku 1789 Dušková tuto árii a další vokální díla zpívala na Mozartových koncertech v Drážďanech a Lipsku při jeho turné po Německu.

Ocenění.

Současníci oceňovali hlas Duškové pro jeho rozsah a pružnost. Její obdivovatelé jí přezdívali "česká Gabrielli" po slavné italské koloraturní pěvkyni Catterině Gabrielli. Slovník "Grove Dictionary" o ní napsal : "Byla oceňována pro svůj zvučný hlas, jeho rozsah a pružnost, pro svou muzikálnost a vynikající interpretaci jak bravurních árií tak recitativů."

Josefína Dušková (německy Josepha Duschek, také Josepha Duschkova) (6. března 1754, Praha – 8. ledna 1824, Praha) byla vynikající česká sopránová operní pěvkyně klasického období. Byla přítelkyní Wolfganga Amadea Mozarta, jenž pro ni složil několik pěveckých skladeb.

Josepha Duschek (1754–1824) was an outstanding soprano of the Classical era. She was a friend of Wolfgang Amadeus Mozart, who wrote a few works for her to sing.


Děj.

Dva spolužáci z vysoké školy, profesor James Priss - uznávaný vědec a držitel 2 Nobelových cen za fyziku a Edward Bloom - inženýr a konstruktér vynálezů, které pracují na principu Prissových teorií se vzájemně popichují přes tisk. Zatímco Bloom je jeden z nejbohatších lidí na světě díky svým patentům, Priss sklízí uznání ve vědeckých kruzích. Oba si čas od času najdou chvíli na kulečníkovou partii. Každý z nich je jiná osobnost, Bloom je živelný, netrpělivý a cílevědomý, Priss pomalý, přemýšlivý, rozvážný.  Ambiciózní Bloom hodlá postavit přístroj vytvářející antigravitační pole, což je podle Prisse nemožné. Oba si vyměňují přes novináře zdvořilé, ale ironické invektivy. Bloomovi se však přístroj skutečně podaří postavit a na jeho prezentaci pozve mimo novinářů i profesora Prisse, jenž stále zůstává skeptickým. Hodlá svůj triumf vyšperkovat a tak vyzve Jamese Prisse, aby provedl kulečníkový šťouch. Koule se dle jeho propočtů má vznést do vzduchu. Bliss se chopí tága a šťouchne. Stane se něco neočekávaného, koule po přechodu do antigravitačního pole vystřelí rychlostí světla do vesmíru, přičemž projde hrudníkem Edwarda Blooma. Ten je na místě mrtev.  Po čase navštíví novinář profesora Prisse, který se stal mezitím předním vědcem v Bloomově společnosti. Priss uznává, že měl Bloom pravdu a vysvětluje, co se z fyzikálního hlediska na prezentaci událo. Novinář jej začne podezřívat, že dopředu věděl, co se s koulí stane a schválně ji zahrál tak, aby vystřelila Bloomovým směrem, což z něj činí vraha.

Prolog.

V předmluvě ke sbírce "Sny robotů" Isaac Asimov uvádí, že povídka obsahuje námět, který nemá patřičný vědecký základ. I kdyby hypoteticky koule vstoupila do nějakého prostoru (v tomto případě antigravitační pole), kde okamžitě nabude rychlosti světla, neudálo by se to tak, jak je to podáno v příběhu. Jelikož má kulečníková koule konečný tvar, část by vstoupila do prostoru jako první. Ta by se musela odtrhnout a získat rychlost světla, koule by se tak postupně rozpadala na atomy či menší částice s tím, jak by se postupně vnořovala do onoho prostoru. V povídce však zůstane pohromadě a vystřelí pryč jako neporušený celek, který získá rychlost světla naráz.

Česká vydání.

Česky vyšla povídka v následujících sbírkách nebo antologiích:  Pod názvem Kulečníková koule:

Kulečníková koule ( „The Billiard Ball“) je vědeckofantastická povídka spisovatele Isaaca Asimova, která vyšla poprvé v březnu 1967 v časopise "If: Worlds of Science Fiction". Byla následně zařazena do povídkových sbírek, např. "Asimov's Mysteries" (1968), "The Best of Isaac Asimov" (1973), "Robot Dreams" (1986) a "The Complete Stories, Vol. 2". Česky vyšla např. ve sbírce "Sny robotů" (1996). Tématem povídky, která je příkladem autorova „pozdního stylu“, je vynález antigravitace a zároveň funkčního perpetua mobile.

"The Billiard Ball" is a science fiction short story by American author Isaac Asimov, written in September 1966 and first published in the March 1967 issue of "If". It appeared in Asimov's 1968 collection "Asimov's Mysteries", in his 1973 collection "The Best of Isaac Asimov", in his 1986 collection "Robot Dreams" and in "The Complete Stories, Vol. 2".


Děj.

Michael Mason (Richard Madden) je americký kapesní zloděj žijící v Paříži, který se náhle ocitne v hledáčku CIA, když se mu shodou okolností podaří ukrást tašku s výbušninou. Sean Briar (Idris Elba) je agent, který řeší jeho případ a záhy zjišťuje, že Mason je jen náhodná malá ryba v mnohem větším a nebezpečnějším rybníce. A právě Michaelovy mimořádné zlodějské schopnosti mu přijdou vhod při proniknutí do pozadí rozsáhlého zločinného spolčení. K tomu ovšem musí porušit své příkazy, oba se stávají terči a musí spojit své síly k překonání společného nepřítele.

Uvedení a přijetí.

Společnost Studio Canal uvedla film do britských kin 22. dubna 2016. Původně měl být ve Velké Británii už od února a v Německu od března téhož roku, jeho premiéru však o dva měsíce odsunuly teroristické útoky v Paříži v listopadu 2015, při nichž zemřelo 130 lidí.  Premiérové uvedení ve Francii bylo naplánováno na předvečer výročí dobytí Bastily, tedy 13. července 2016. Kvůli útoku v jihofrancouzském Nice 14. července 2016, při kterém bylo jedním útočníkem zabito více než 80 obětí během oslav Dne Bastily, však Studio Canal stálo ve Francii veškeré reklamy a digitální poutače. Rozhodnutí o promítání snímku, který byl v té době nasazen do 230 kinosálů, původně ponechalo na provozovatelích kin, později však film z úcty k obětem a jejich rodinám stáhlo úplně.  V době francouzské premiéry ještě nebylo stanoveno datum promítání ve Spojených státech amerických ani v Česku, zatímco již film proběhl kiny v Austrálii, Singapuru či na Filipínách.

Den dobytí Bastily (v anglickém originále Bastille Day) je americko-francouzský akční film z roku 2016. Režisér James Watkins jej natočil podle scénáře Andrewa Baldwina s Idrisem Elbou a Richardem Maddenem v hlavních rolích. Ti představují bývalého agenta CIA a zručného zlodějíčka na protiteroristické misi ve Francii.

Bastille Day (released as The Take in North America and on international home release) is a 2016 action thriller film directed and co-written by James Watkins. It is a Luxembourgian, French and American venture produced by Anonymous Content, Vendôme Pictures, TF1 Films Production and StudioCanal. The film stars Idris Elba, Richard Madden, Charlotte Le Bon, Eriq Ebouaney and José Garcia. The film was released in the United Kingdom on 22 April 2016 and 13 July 2016 in France, and on 18 November 2016 in the United States.


Životopis.

Kovpak se narodil 7. června 1887 v obci Kotelva na Ukrajině v chudé rolnické rodině. Prožil nelehké dětství. V deseti letech jej rodiče poslali pracovat do místního obchodu s potravinami, kde musel dělat nejtěžší práce. V roce 1905 nastoupil k vojenské službě v carské armádě. Po jejím ukončení pracoval v Saratově v říčním přístavu a tramvajové vozovně jako dělník.  Po vypuknutí první světové války v červenci 1914 byl znovu povolán do armády. V roce 1915 získal první Svatojiřský kříž (IV. třída). Osobně mu jej udělil sám car Mikuláš II.. V roce 1916 byl přiřazen ke 186. Aslandužskému pěšímu pluku, se kterým se zúčastnil Brusilovovy ofenzívy. Byl nasazen jako průzkumník a prokázal hrdinství, za které byl vyznamenán Svatojiřským křížem (III. třída) a Svatojiřskou medailí (III. třída a IV. třída).  Po převratu v Rusku se v roce 1919 přidal k bolševikům a vstoupil do KSR(b). Během občanské války vedl partyzánské oddíly na Ukrajině proti německým a rakousko-uherským okupačním vojskům a poté i proti Bělogvardějcům.  Po válce se stal předsedou oblastního sovětu v městě Putyvl. Během stalinských čistek v komunistické straně hrozilo Kovpakovi zatčení, ale byl včas varován. Utekl a musel se nějaký čas skrývat. Bezprostředně po okupaci Ukrajiny Němci za druhé světové války Kovpak odešel do lesů u Putyvlu a stal se velitelem místních partyzánů. Kovpakův oddíl postupně rostl do velkých rozměrů a díky materiální podpoře ze Sovětského svazu se mohl pouštět do odvážnějších akcí. Šlo především o tzv. Stalinský výpad (1942 – 1943) a později Karpatský výpad (1943). Kovpak byl velmi respektovaným velitelem. Partyzánský velitel Dmitrij Medvěděv uvádí, že Kovpakovi partyzáni připomínali spíše pravidelnou armádu než odbojáře, jelikož ve výzbroji měli kromě pušek, granátů a samopalů i těžké kulomety, minomety, protitankové pušky a děla.  Kovpakovci prováděli řadu diverzních akcí a bojovali nejen s Němci a jejich spojenci ale i s (protikomunistickou) Ukrajinskou povstaleckou armádou, která byla důležitým faktorem zejména na západě Ukrajiny. 31. srpna 1942 odjel Kovpak do Moskvy, kde jej osobně přivítal Stalin a Vorošilov a spolu s dalšími partyzánskými veliteli se účastnil zasedání o dalším postupu. Během Karpatského výpadu se divize dostala v horách do těžké situace: partyzáni přišli o děla, Kovpak byl raněn a letecky transportován do Moskvy a padl komisař Rudněv (existují i spekulace, že jej nechal Kovpak zavraždit), divize jako celek byla rozprášena a partyzáni se museli v menších skupinkách probíjet z obklíčení. Za své zásluhy během partyzánských bojů byl Kovpak v dubnu 1943 povýšen do hodnosti generálmajora.  Po skončení války působil jako člen Nejvyššího soudu Ukrajinské SSR a Místopředseda Nejvyššího sovětu Sovětského svazu na Ukrajině. Kromě zastávání důležitých funkcí v komunistickém vedení Ukrajiny se věnoval literatuře a sepisoval své zážitky z války. V Československu vyšla v roce 1951 jedna z jeho knih s názvem „"Pochod partyzánů"“, kde jsou v duchu tehdejší doby podrobně popisovány partyzánské boje a řada těžko uvěřitelných úspěchů.  Zemřel 11. prosince 1967 ve věku 80 let. Pohřben byl v Kyjevě. Na jeho památku byly po něm pojmenovány ulice v Putyvlu, Sevastopolu, Charkově nebo v Nižném Novgorodě, střední škola číslo 111 v Kyjevě a vybudováno několik památníků. Na Ukrajině je (přinejmenším do roku 2012) oficiálně považován za národního hrdinu.

Sovětská vyznamenání.

Zlatá hvězda hrdiny Sovětského svazu

Sydir Artěmovyč Kovpak (ukrajinsky: ', rusky: ', 7. června / 26. května podle juliánského kalendáře 1887 – 11. prosince 1967) byl jeden z nejvýznamnějších velitelů sovětských partyzánů během druhé světové války, důležitý člen komunistické strany na Ukrajině a dvojnásobný Hrdina Sovětského svazu.

Sydir Artemovych Kovpak (;, ), (June 7, 1887December 11, 1967) was one of the partisan leaders of the Soviet partisans in Ukraine during the World War II.


Klubová kariéra.

Jeho prvním klubem byl tým z jeho rodiště v Jeumontu, kde svou kariéru započal také slavný francouzský útočník Jean-Pierre Papin, pozdější útočník Bayernu Mnichov. V 9 letech se stal součástí akademie klubu Lille, kam ze svého rodiště čtyřikrát do týdne dojížděl.  Pavard se propracoval do základní sestavy Lille OSC v 18 letech, když 31. ledna 2015 nastoupil do zápasu na hřišti Nantes, přičemž za Lille si zahrál také český bek David Rozehnal. Během dvou sezón nastoupil celkově do 21 utkání.  Na konci srpna 2016 přestoupil do Německa do Stuttgartu, který právě sestoupil do 2. Bundesligy. Stal se nejdražším příchodem do týmu toho léta s přestupovou částkou 5 milionů eur. Za Stuttgart debutoval 3. října 2016 doma během klání s SpVgg Greuther Fürth, který "Švábové" vyhráli poměrem 4-0. Pavard zahrál na pozici středního obránce, centrem přihrál na první branku Carlosovi Manému a sám vstřelil třetí gól. V 15. kole si připsal další asistenci, když přihrál na první branku proti FC Erzgebirge Aue. Stuttgart venku zvítězil vysoko 4-0. Na konci sezóny se tým radoval z postupu zpět mezi elitní bundesligové týmy.

Reprezentační kariéra.

Začátkem listopadu 2017 byl překvapivě nominován trenérem Didierem Deschampsem na přátelské zápasy s Walesem a Německem. Debutoval v utkání s Walesem, když v poločase přišel na hřiště, střídajíc Christophe Jalleta, Francie vyhrála 2-0. I proti Němcům si zahrál, a to poslední třetinu remízového utkání (2-2), přičemž opět střídal Jalleta. Byl nominován také na březnové přátelské zápasy s Kolumbií a Ruskem. Ačkoliv proti Kolumbii (2-3) si nezahrál, proti Rusku odehrál celý zápas a byl tak u výhry 3-1.  Před světovým šampionátem v Rusku si opět zahrál během přátelských zápasů pravého krajního obránce – pár minut proti Irsku (Francie vyhrála 2-0), celý zápas proti Itálii (3-1) a čtvrt hodiny proti USA (1-1), kde asistoval góluKylianu Mbappému.  Pavard se na mistrovství dostal – opět jako pravý krajní bek – do základní jedenáctky, byl tak u vítězství nad Austrálií (2-1) a nad Peru (1-0). Poslední skupinový zápas s Dánskem si nezahrál, Francie měla postup jistý a šetřila své opory. Pavard své místo v základu nepustil až do konce turnaje, postupně odehrál zápasy s Argentinou (4-3), Uruguayí (2-0), Belgií (1-0) a Chorvatskem, které Francie ve finále přehrála 4-2. Jeho branka proti Argentině se stala nejhezčím gólem šampionátu.

Benjamin Pavard (*28. březen 1996) je francouzský fotbalista, který hraje na pozici obránce za německý klub FC Bayern Mnichov. V roce 2018 se stal s národním mužstvem Francie vítězem MS.

Benjamin Jacques Marcel Pavard (; born 28 March 1996) is a French professional footballer who plays as a defender for Bayern Munich and the France national team. Although usually deployed as a centre-back, he is also capable of playing as a right-back.


Historie.

Banka vznikla jako startup ve spolupráci ve Vídni narozených Valentina Stalfa a Maximiliana Tayenthalse s firmou Papayer GmbH. Službu banka spustila v roce 2015 v Německu a Rakousku, později ji rozšířila do Řecka, Španělska, Francie, Irska a Itálie. Od roku 2017 působí na Slovensku.  V červenci 2016 se s nevolí zákazníků setkalo rozhodnutí banky zrušit několik stovek účtů, ze kterých se vybíralo příliš často. Brzy poté byly původně neomezené výběry zdarma omezeny na pouze 3–5 měsíčně. V listopadu téhož roku pak banka klienty požádala, aby své účty pod novým číslem IBAN převedli do infrastruktury N26 a původní účty Wirecard byly zrušeny.  V červenci 2019 měla banka 3,5 miliónu zákazníků.

Produkty.

Největším rozdílem v poskytování služeb oproti ostatním bankám je, že nemá žádné kamenné pobočky a vše probíhá prostřednictvím mobilního bankovnictví. Přes telefon je možné zřízení účtu, řízení transakcí, nastavení účtu a platební karty a podobně. Mobilní aplikaci lze používat v operačním systému Android a iOS. V případě ztráty platební karty je možné ji okamžitě zablokovat přes aplikaci bez nutnosti kontaktování zaměstnanců banky. Platební karta je od společnosti MasterCard a 1 kus je k účtu zdarma. V balíčku zdarma je také 5 výběrů z jakéhokoliv bankomatu v Evropě, více než 5 výběrů je zpoplatněných a výše poplatku se liší od výšky objemu výběru peněz. V případě platby bankovní karty jsou všechny transakce zdarma.

N26 v Česku.

Účet u N26 si můžete otevřít i pokud bydlíte v České republice. Ne však oficiální cestou. Jde o to, že N26 nedoručuje karty do České republiky. Můžete si však nechat kartu zaslat do některé z podporovaných zemí např. ke známému, nebo pokud budete nějakou dobu v jedné z těchto zemí.

N26 je německá internetová banka, která se do července 2016 jmenovala Number 26. Sídlí v Berlíně a služby poskytuje v celé eurozóně s výjimkou Litvy, Lotyšska, Kypru a Malty. Než získala vlastní bankovní licenci, spolupracovala s německou bankou Wirecard Bank AG. Výhodou je, že vklady občanů EU jsou chráněny stejně jako v běžné bance.

N26 (known as "Number 26" until July 2016) is a German neobank, headquartered in Berlin, Germany. N26 currently offers its services throughout various member states of the Single Euro Payments Area (SEPA) and in the US. The UK operations have been suspended in April 2020 due to the Brexit process uncertainties.


Historie.

Koncept "„Vision S”" se objevil v březnu 2016 na autosalonu v Ženevě. Konečné SUV se představilo 29. září 2016 na autosalonu v Paříži a první vozy byly zákazníkům dodány v únoru 2017. Cena vozu se v Česku pohybuje mezi 670 000 až 1,2 milionu korun. O Škodu Kodiaq je obrovský zájem, čekací lhůty se mohly u nejžádanějších motorizací vyšplhat až na šest měsíců.  Ještě před oficiálním zveřejněním ceny tuto hodnotili zástupci jednotlivých závodů koncernu Volkswagen jako příliš nízkou.<ref name="ekonomika.idnes.cz/skoda-seat-ceny-aut-kodiaq-095-/eko-doprava"></ref> Na nízkou cenu si stěžoval především Seat, se kterým si Škoda částečně konkuruje.

Název.

Automobil nese název "Kodiaq" podle největšího žijícího poddruhu medvěda hnědého, medvěda kodiaka. Psaná podoba tohoto jména je odvozena z jazyka původních obyvatel z kmene Alutiiqů. V prosinci 2015 si Škoda nechala jméno oficiálně zaregistrovat, a to přímo v kategorii SUV vozů. Jméno firma oficiálně potvrdila v květnu 2016. Původně se spekulovalo zejména nad názvy "Snowman" (z angl. sněhulák) a "Polar", které však již dříve označil někdejší šéf Škody Vahland za mediální spekulace.

Ohlasy.

Top Gear ocenil Škodu Kodiaq titulem „Nejlepší automobil pro velké rodiny” již na konci roku 2016. Kodiaq také získal titul Auto roku 2017 v České republice, Polsku a Bulharsku, SUV roku v Číně a Francii a auto roku s pohonem všech kol v Německu. Je vítězem hodnocení německého časopisu Auto Test za rok 2017 a vítěz auto roku 2017 britských magazínů Auto Express a What Car?. Získal rovněž cenu Red Dot Design Award za rok 2017.

Prodeje.

Škoda Kodiaq se začala objevovat ve statistikách prodejů od září 2016, nicméně největší zájem o ni byl dosud zaznamenán v květnu roku 2017, kdy se prodalo přes 700 kusů a celkově byl Kodiaq šestým nejprodávanějším vozem v ČR. V červenci 2017 se také poprvé stal nejprodávanějším SUV české automobilky, poprvé se totiž umístil před končící Škodou Yeti. V květnu 2018 to bylo nejprodávanější SUV v ČR před Škoda Karoq a Dacia Duster.

Motorizace.

Kodiaq se na českém trhu nabízí se čtyřmi motorizacemi. Základní motorizací je motor 1.4 TSI ACT 110 kW, který se může pojit s automatickou převodovkou DSG, nebo s pohonem všech kol 4x4. Další benzínovou motorizací je 2,0 TSI naladěný na 132 kW, který se pojí výhradě s pohonem všech kol a sedmistupňovou automatickou převodovkou DSG. Vznětové motorizace zastupují motory 2,0 TDI/110 kW, který může být spojen s manuální převodovkou a pohonem všech kol 4x4, automatickou převodovkou DSG a pohonem všech kol 4x4, nebo pouze s pohonem předních kol a sedmistupňovým automatem DSG.  Motor 2,0 TDI/140 kW se pojí výhradně s automatickou převodovkou DSG. V zahraničí je v nabídce benzínový motor 1,4 TSI/92 kW, který se ovšem dodává bez systému deaktivace poloviny válců ACT.

Scout, Sportline, RS a GT.

Nové varianty "Kodiaq Scout" a "Kodiaq Sportline" byly představeny na Ženevském autosalonu v březnu 2017. Výška Kodiaq Scoutu se zvýšila z 187 mm na 194 mm a došlo ke změnám v konstrukci. Mezi ně patří přední a zadní ochrana spodku nárazníkem a stříbrná zrcátka. Scout přichází v provedení 4x4 s jedním turbo benzínovým motorem TSi a dvěma turbo dieselovými motory TDi. Kodiaq Sportline přináší nové provedení více do sportovního stylu, některé části jsou vyráběny v černé barvě, mají sportovní sedadla, kožený volant, velká hliníková kola a pedály jsou vyrobeny z hliníku.  "Kodiaq RS" ("vRS" ve Spojeném království) byl představen na Pařížském autosalonu v říjnu 2018. Jednalo se o nejrychlejší Kodiaq a nejdražší Škodu, cena se mohla vyšplhat až na 1,5 mil. Kč. Využívá nejvýkonnější vznětový motor Škodovky, čtyřválcový 2,0 Bi-TDI 4x4 produkuje nejvyšší výkon 176 kW a maximální točivý moment 500 Nm. Kodiak RS má modernizovaný design, 20palcová hliníková kola mají 17palcové červeně lakované brzdové třmeny, virtuální kokpit, vyhřívaná přední sportovní sedadla, LED světlomety, z kůže a karbonové kůže jsou vyrobeny sportovní čalouněné sedačky, volant, prah dveří a nástupní lišty dveří. Kodiaq RS vytvořil nový rychlostní rekord v Nürburgringu pro jakékoliv sedmimístné SUV. Od roku 2019 používá automobily Kodiaq vRS i britská policie.  Nový vůz "Kodiaq GT" je první Škoda od osmdesátých let ve variantě kupé. Kodiaq GT byl představený na autosalonu v Kantonu 16. listopadu 2018. Určený je jen pro Čínu a je k dispozici se dvěma 2.0 l benzinovými motory (137 kW a 162 kW).

Prototyp Mountiaq.

Offroadový dvoudveřový prototyp pick-upu postavený na základech SUV Kodiaq (jediný kus na světě) navrhli a konstruují studenti ze Středního odborného učiliště Škoda Auto. Je nalakovaný ve speciální barvě oranžová Sunset (navržené studenty), má výkonný naviják a sedmnáctipalcová kola Rockstar se speciálním vzorkem. Pro lepší průchodnost terénem žáci výrazně zvedli světlou výšku o deset centimetrů, díky instalaci větších kol s vyššími bočnicemi. Pod kapotou bude dvoulitrový přeplňovaný benzinový motor o výkonu 140 kilowattů. Ložná plocha bude osvětlená a světelná rampa bude po vzoru offroadových speciálů i na střeše.

Škoda Kodiaq je druhé SUV značky Škoda. Je větší než SUV Karoq. Začal se vyrábět v roce 2016. Základem je platforma VW Group MQB, sdílená také s nejnovější generací Volkswagen Tiguan a SEAT Tarraco. Je však větší než Tiguan a je to první sedmimístná Škoda. Disponuje širokou výbavou, například Wi-Fi, systémem monitorování okolí vozu, asistentem couvání a prediktivní ochranou chodců.

The Škoda Kodiaq is a mid-size crossover SUV (J-segment) manufactured by the Czech automaker Škoda Auto. The car is larger than Škoda Kamiq and Škoda Karoq. The vehicle is based on VW Group's modular MQB platform, shared with a new generation of Volkswagen Tiguan Allspace and the SEAT Tarraco, however the Kodiaq is longer than Tiguan, and comes in a seven seat version. The Škoda Kodiaq RS is the brand's flagship model.


Richard Grenville, 2. vévoda z Buckinghamu a Chandosu

Richard Temple-Nugent-Brydges-Chandos-Grenville, 2nd Duke of Buckingham and Chandos

Mládí a politická kariéra.

Narodil se v rodovém sídle Stowe House jako jediný syn 1. vévody z Buckinghamu a Chandosu, jeho druhé křestní jméno Plantagenet odkazuje na původ jeho matky Anne Brydges (1779–1836) v někdejší královské rodině. Jako dědic svého otce užíval postupně se vzestupem rodové hierarchie několik jmen, od narození byl označován jako vikomt Cobham, od roku 1813 užíval titul hraběte Temple a jako dědic vévody nakonec vystupoval pod jménem markýze z Chandosu (1822–1839). Starobylý titul lorda Kinlosse spojený se skotským peerstvím zdědil po matce v roce 1836. Studoval v Oxfordu a v letech 1818–1839 byl za stranu toryů poslancem Dolní sněmovny za hrabství Buckinghamshire, v parlamentních debatách proslul obhajobou tzv. obilních zákonů.  Po otci zdědil v roce 1839 titul vévody z Buckinghamu a Chandosu a přešel do Sněmovny lordů, zároveň zastával řadu čestných hodností v hrabství Buckinghamshire, kde se nacházely hlavní rodové statky. Do vlády Roberta Peela byl přizván ve funkci lorda strážce tajné pečeti (1841–1842), zároveň se stal členem Tajné rady (1842). Pro nesouhlas s vládní politikou kabinet opustil po necelém půlroce v únoru 1842, téhož roku ale obdržel Podvazkový řád.

Rodinný bankrot.

Snažil se rozšiřovat rodový majetek, nové statky ovšem nakupoval na dluh, zároveň se nevzdával nákladného stylu života, finančně náročná byla i údržba několika honosných rodových sídel. Proslul také svým vysokým sociálním cítěním a působením v charitě, takže na venkově byl velmi oblíben. Díky všem těmto faktorům ale jeho zadlužení přesáhlo výši půldruhého miliónu liber a v roce 1847 před věřiteli uprchl na kontinent. V roce 1848 přišla značná část rodového majetku do aukce, prodáno bylo jedno z rodových sídel "Avington Park" (Hampshire), na úhradu dluhů padly rozsáhlé pozemky v sedmi anglických hrabstvích a v Irsku. Vydražena byla i část hodnotných uměleckých sbírek (některá umělecká díla dnes vlastní muzea v USA), mimo jiné bylo v aukční síni prodáno i přes 20 000 lahví vína ze sklepů zámku Stowe House. Po návratu do Anglie žil v ústraní, ale v padesátých letech 19. století využil bohatý rodinný archiv a tiskem vydal četné dokumenty důležité pro anglické dějiny 18. století.

Rodina.

V roce 1819 se oženil se skotskou šlechtičnou Mary Campbell (1795–1862), dcerou 1. markýze z Breadalbane, která se s ním rozvedla v roce 1850 po vyhlášení rodinného bankrotu. Měli spolu dvě děti, syn Richard (1823–1889) byl třetím a posledním vévodou z Buckinghamu a Chandosu. Dcera Anne (1825–1879) se provdala za Williama Gore-Langtona a jejich potomstvo poté převzalo část šlechtické titulatury rodu Grenvillů.

Richard Plantagenet Grenville, 2. vévoda z Buckinghamu a Chandosu (respektive "Richard Plantagenet Temple-Nugent-Brydges-Chandos-Grenville") ("Richard Plantagenet Temple-Nugent-Brydges-Chandos-Grenville, 2 Duke of Buckingham and Chandos, 5 Earl Temple, 6 Viscount Cobham, 9 Lord Kinloss") (11. února 1797 Stowe House, Buckinghamshire, Anglie – 29. července 1861 Londýn) byl britský politik z významného rodu Grenvillů. Byl dlouholetým poslancem Dolní sněmovny za stranu toryů, jako peer byl krátce členem vlády. Patřil k nejbohatší britské šlechtě, ale kvůli obrovskému zadlužení musel v roce 1848 vyhlásit bankrot, v jehož důsledku rodina přišla o většinu pozemkového majetku i uměleckých sbírek.

Richard Plantagenet Temple-Nugent-Brydges-Chandos-Grenville, 2nd Duke of Buckingham and Chandos, (11 February 1797 – 29 July 1861), styled Viscount Cobham from birth until 1813, Earl Temple between 1813 and 1822 and Marquess of Chandos between 1822 and 1839, was a British Tory politician. He served as Lord Privy Seal between 1841 and 1842.


Život.

Graham navštěvoval školu Ringmer Community College, ze které byl vyloučen a poté se zapsal na Uckfield Community Technology College. Je ženatý a má syna Reubena (2017).

Hudební kariéra.

2000–2010.

Když se Graham přestěhoval do Brightonu, tak jej kamarád Gi3mo přizval do zakládané kapely Rum Committee, kde si vymyslel pseudonym Rag 'N' Bonez. Potom začal hrát v Slip-jam B, kde se setkal lidmi, kteří mu pomohli nastartovat hudební kariéru. V příštích pár letech doprovázeli hip hop umělce Pharoahe Monch a KRS-One na koncertech v Brighton Concorde 2 a vydali vlastní album "Boozetown" u Bandcamp.

2011–2015.

V roce 2011 Graham začal spolupracovat s anglickým hip-hop vydavatelstvím High Focus. Krátce poté Graham začal spolupracovat s nahrávacím producentem Markem Crewem, který v té době pracoval s Bastille na debutovém albu Bad Blood. V roce 2013 Graham podepsal smlouvu s Warner Chappell, která mu umožnila pokračovat v hudební kariéře na plný úvazek.  V roce 2014, ve spolupráci s Markem Crewem, Graham vydal EP "Wolves" prostřednictvím Best Laid Plans Records, který obsahoval devět skladeb s hosty včetně rappera Vince Staples, Stig Of The Dump a Kate Tempest.  V roce 2015 vydal Disfigured EP, hlavní skladba "Bitter End" byla hrána na BBC Radio 1 Xtra a přidána do playlistu "In New Music We Trust" BBC Radio 1.

2016–současnost.

Svůj první singl "Human" vydal v červenci 2016 u Columbia Records. Dostal se na první místa v oficiálních žebříčcích v Rakousku, Německu, Belgii a Švýcarsku.  Píseň "Human" byla použita jako hlavní píseň v Amazon Prime serii "Oasis". Píseň byla také použita v oficiálním traileru pro EA, videohry BioWare "" a také pro trailer k filmu "Děkuji za vaše služby (2017)."  Dne 10. února 2017 vydal první debutové album "Human." Album otevírá píseň "Human", obsahuje singl "Skin" a další. Český hudební web iREPORT počin pochválil, autor recenze však zpěvákovi vytkl absenci překvapivosti a rafinovanosti v aranžích. Album Hunam vyhrálo BBC Music Awards za Britské album 2017, a Graham byl nominován na Umělce roku.  Později spolupracoval s Gorillaz na songu The Apprentice a také na písni Broken People pro soundtrack filmu Bright. V lednu 2019 se Graham a Calvin Harris drželi na druhém místě žebříčku UK Singles Chart se společným songem Giant po dobu pěti týdnů.

Rag'n'Bone Man, vlastním jménem Rory Charles Graham (* 29. ledna 1985, Uckfield, East Sussex, Anglie) je britský zpěvák, který se proslavil v roce 2016 se svou písní Human.

Rory Charles Graham (born 29 January 1985), better known as Rag'n'Bone Man, is an English singer and songwriter. He is known for his deep baritone voice. His first hit single, "Human", was released in 2016, and his debut album of the same name was released in 2017. At the 2017 Brit Awards, he was named British Breakthrough Act and received the Critics' Choice Award.


Kariéra.

Atletiko Madrid/Rayo.

V mládežnickém věku prošel 3 kluby, poté se přestěhoval do Madridu, kde nastupoval za C tým Atletika Madrid. V létě roku 2009 přestoupil do Raya Vallecana.

Karpaty Lvov/Dynamo Kiev.

17. ledna 2011 přestoupil do Karpaty Lvov jako volný hráč. První gól v dresu Lvovu dal v ukrajinské Premier league 17. července proti FC Chornomorets Odesa a pomohl tak ke konečné remíze 1-1. Svůj První hattrick za Lvov dal 4. listopadu 2012 proti FC Kryvbas Kryvyi Rih. V roce 2013 odešel na půlroční hostování do Dynama Kiev. Vůbec se mu nevydařilo, a tak on sám ho označil za noční můru.

PAOK FC/Deportivo.

5. července 2013 přestoupil za 700 000€ do týmu řecké Superligy PAOK FC, podepsal smlouvu na 3 roky. První soutěžní gól dal proti Skoda Xanthi FC a přispěl tak k domácí výhře 3-0. Další gól přidal 24. listopadu v derby severního Řecka proti Aris Thessaloniki FC, když vyhráli 3-1.  18. července 2014 se vrátil do Španělska odešel na roční hostování s výkupní klauzulí do svého rodného města, do týmu Deportivo de La Coruña. První gól dal 19. října 2014 ve svém debutu v La Lize proti Valencii CF. V následujícím zápase střídal už v 15. minutě díky zranění kolena. Na trávníky se vrátil v lednu 2015, když odehrál 12 minut proti Barceloně. 23. května proti stejnému soupeři na Camp Nou zachránil Deportivo vyrovnávajícím gólem na 2-2 od možného sestupu do druhé nejvyšší španělské ligy.  23. července 2015 ve svém prvním soutěžním zápase po návratu do POAKu vstřelil první gól druhého předkola Ligy Mistrů UEFA proti NK Lokomotiva Záhřeb.  12. srpna 2015 podepsal smlouvu na čtyři roky s Deportivem. 12. prosince vstřelil 11. gó z 15 zápasů a pomohl k remíze proti Barceloně. Lucas Perez zatím jeho nejúspěšnější sezónu zakončil s 17 góly a znovu pomohl Deportivu k záchraně v La Lize.

Arsenal FC.

30. srpna byl potvrzen jeho přestup do londýnského Arsenalu za 17.1 milionu liber. Debut v Premier League si odbyl 10. září proti Southamptonu. O deset dní později vstřelil svůj první gól v EFL cupu proti Nottinghamu Forrest. První hattrick v dresu Arsenalu vstřelil za 39 minut proti Basileji v Lize Mistrů UEFA, přispěl k výhře 4-1. 3. ledna 2017 vstřelil svůj premiérový gól v Premier League proti Bournemouthu a pomohl tak k remíze 3-3.

West Ham United.

Španělský útočník přestupující z Arsenalu FC 9.8.2018 za 4 400 000€.

Lucas Pérez Martinéz (* 10. října 1988 A Coruña) je španělský fotbalový útočník, od srpna roku 2018 hráč West Ham United.

Lucas Pérez Martínez (, born 10 September 1988) is a Spanish professional footballer who plays as a forward for Deportivo Alavés.


Předehra.

Aboukir, Cressy a Hogue, byly v roce 1914 součástí takzvaného „Jižního svazu“, který poskytoval podporu torpédoborcům z Harwiche, kterým velel kontradmirál Arthur Christian ze svého vlajkového křižníku Euryalus. Samotné lodě, spolu s dalšími loděmi třídy Cressy, byly jmenovány sedmou křižníkovou eskadrou, které velel kontradmirál Henry Campbell. Lodě ve skutečnosti vůbec nebyly způsobilé boje, byly zastaralé, neohrabané a příliš dlouhé (navíc většinu námořníků tvořili kadeti z Královské akademie v Darmouthu). Lodě spolu s torpédoborci hlídkovaly u nizozemských břehů, na takzvaných „širokých čtrnáctkách“, kde se masivně vyskytovaly německé ponorky, nikdo ale nevěděl, co by měly v dané oblasti dělat (ani jejich velitel Campbell). Dne 17. září 1914 lodě vypluly na obvyklou hlídkovou plavbu, ovšem bez krytí torpédoborců, které údajně nemohly kvůli mlze vyplout. Kontradmirál Christian na Euryalusu prohlásil, že má málo uhlí (ve skutečnosti ho měl o 200 tun víc než Aboukir) a poškozenou anténu, načež se plnou parou vzdálil k anglickým břehům. Velitel 7. křížníkové eskadry, Henry Campbell, však taky nechtěl nést za lodě odpovědnost a vzdálil se s křižníkem Bacchant na opravu do Chathamu. Velení převzal kapitán John Drummond, velitel křižníku Aboukir. Zatímco eskadra hlídkovala, v Loch Ewe se konala schůzka, kde byl přítomen první lord admirality Winston Churchill, náčelník válečného štábu Doveton Sturdee a komodoři Reginald Tyrwhitth a Roger Keyes. Shodli se na tom, že hlídkování pancéřových křižníků v oblasti s velkým výskytem nepřátelských ponorek je nebezpečné a lodě musí být ihned odvolány. I přes zprávy a doporučení, které byly poté odeslány, se nic nedělo a křižníky i nadále hlídkovaly na Doggerské mělčině.

Bitva.

22. září 1914 v šest hodin zahlédla německá ponorka U-9 pod velením kapitánporučíka Otty Weddigena vedoucí loď britské formace, Aboukir. Drummond v té chvíli ještě spal a hlídky žádné nebezpečí neregistrovaly. Loď však byla absolutně nepřipravena na útok. Námořníci nebyli na svých pozicích, děla nebyla nabitá a bedny s municí byly otevřeny, jen pro případ vážného nebezpečí. V 06:20 vypálila německá ponorka jedno torpédo, které zasáhlo loď do prostoru mezi první a druhou kotelnou. Loď se začala rychle potápět. Drummond okamžitě nařídil kapitánovi Nicholsonovi na Hogue, aby se přiblížil a pomáhal se záchranou trosečníků, protože většina záchranných člunů byla pod vodou a parní jeřáb selhal, takže nebylo možné spustit jednu parní pinasu. Naneštěstí byla druhá parní pinasa omylem ponechána v Chathamu. Loď se 700 namořníky rychle klesala ke dnu. Kapitán Nicholson sice nechtěl svou loď dostat do hrozícího nebezpečí v podobě německé ponorky, neměl ale na vybranou. Nechal signalizovat kapitánovi Johnsovi na Cressy ať dává větší pozor na ponorky a zachovává si odstup. Hogue se přiblížil k Aboukiru, zastavil stroje, a zahájil záchranné práce. V 06:55 Weddigen nechal vypálit dvě torpéda, která zasáhla skladiště střeliva. Hogue explodoval a začal klesat ke dnu vedle Aboukiru, který byl už téměř pod vodou. Kapitán Johnson na Cressy se po chvíli rozhodování (mohl plout do Anglie a zachránit loď, nebo jít na pomoc trosečníkům) přiblížil k potopeným lodím. Jeho loď však málem najela na desítky trosečníků, a proto rozkázal zastavit stroje. V 07:17 vypálily zadní torpédomety ponorky další dvě torpéda, která poničila pancíř lodi a voda se začala hrnout do kotelen. Během několika dalších minut klesla Cressy ke svým dvěma sesterským lodím. Trosečníci neměli záchranné vesty a pomoc od torpédoborců byla 60 kilometrů daleko. Námořníky nakonec zachránili nizozemští a britští rybáři, i přesto však zahynulo 1459 (zachráněných bylo jen 400).

Soud.

Admiralita byla zděšena a lid pobouřen. Soud, který nebyl vůbec objektivní, nechal odsoudit všechny tři kapitány potopených lodí, kdežto Campbell, Christian, Winston Churchill a Louis z Battenburgu (tehdejší vrchní velitel britského námořnictva) zůstali bez postihu a unikli tak kritice veřejnosti. U-9 pokračovala v úspěšné kariéře a o dva týdny později potopila křižník HMS "Hawke", se kterým kleslo ke dnu 400 námořníků.

Potopení křižníků Aboukir, Cressy a Hogue bylo námořní střetnutí mezi pancéřovými křižníky Britského královského námořnictva a ponorkou Německého císařského námořnictva, ke kterému došlo 22. září 1914 v Severním moři v oblasti mezi mělčinou Dogger Bank a nizozemským pobřežím. Německá ponorka U 9 pod velením Otty Weddigena v něm, za pouhou půlhodinu a s použitím pouhých pěti torpéd, potopila trojici britských pancéřových křižníků třídy "Cressy". Potopení lodí bylo šokem pro britskou veřejnost a poškodilo reputaci britského námořnictva, získanou vítěznou první bitvou u Helgolandské zátoky.

The Action of 22 September 1914 was an attack by the German U-boat that took place during the First World War. Three obsolete Royal Navy cruisers of the 7th Cruiser Squadron, manned mainly by reservists and sometimes referred to as the Live Bait Squadron, were sunk by "U-9" while patrolling the southern North Sea.


Životopis.

Dorville byl synem šlechtice a většinu svého mládí strávil na dvoře hraběte z Neuburgu. V roce 1646 vstoupil do jezuitského řádu. Již v době, kdy studoval teologii na Katolické univerzitě v Lovani, navštěvoval přednášky o Číně, které pořádal italský jezuitský misionář Martino Martini. Tyto přednášky v něm probudily silnou touhu stát se misionářem v Číně. Nedlouho poté, co byl v roce 1654 vysvěcen na katolického kněze, Dorville v Římě kontaktoval Martina Martiniho, aby se spolu o několik let později vydali do Číny.  V dubnu roku 1657 se Martini, Dorville a dalších 17 jezuitů (mimo jiné Ferdinand Verbiest) vydali na plavbu z Lisabonu do Macaa. Po náročné a nebezpečné plavbě, během níž několik misionářů přišlo o život, skupinka jezuitů dorazila do Macaa (17. července 1658) a nějaký čas strávila studiem čínského jazyka. Poté se vydali za misijní činností do oblasti Šan-si.  Dorville však byl brzy povolán do Pekingu a pověřen doprovodem Johanna Gruebera na cestu do Říma. Portugalci však nedávno ztratili svůj obchodní monopol a cestování po moři bylo stále více nebezpečné. Dvojice cestovatelů se proto rozhodla zvolit cestu po souši. Peking opustili v doprovodu muslimského tlumočníka 13. dubna 1661 a 13. července vstoupili do Tibetu. V tibetském hlavním městě Lhasa strávili dva měsíce (říjen a listopad). Po celou dobu jejich pochodu Dorville prováděl řadu geografických výzkumů včetně zaměřování zeměpisné šířky a délky v místech, kudy procházeli. Cestovatelé se z Tibetu dále vydali přes Himálaj do Nepálu. Leden 1662 přitom strávili v Káthmándú. Odtud sestoupili do povodí řeky Gangy. Do Indie vstoupili 8. února 1662 a cestou do Ágry, někdejšího hlavního města Mughalské říše, navštívili mimo jiné Patnu a Benáres. Po příchodu do Ágry (31. března) byl Dorville však natolik vyčerpaný a ochuravělý z cestovních útrap, že týden po příchodu do města – 8. dubna 1662 – zemřel.

Albert Dorville, znám též jako Albert Le Comte d’Orville (12. srpna 1621 Brusel, Belgie – 8. května 1662 Ágra, Indie) byl belgický jezuitský misionář v Číně a kartograf.

Albert Dorville, (also known as "Albert Le Comte d’Orville") (12 August 1621 in Brussels, Belgium – 8 April 1662 in Agra, India) was a Belgian Jesuit priest, missionary in China and cartographer.


Životopis.

Kariéra.

Kersti Kaljulaidová v roce 1992 vystudovala biologii na univerzitě v Tartu a v roce 2001 zde získala také titul MBA v oboru management. Ve svém prvním oboru nenašla uplatnění a tak v 90. letech 20. století již jako mladá matka působila jako manažerka pro telekomunikační společnost a potom pro investiční banku. V roce 1999 se dostala k politice.  Mezi lety 1999 a 2002 byla ekonomickou poradkyní premiéra Marta Laara a v roce 2002 se stala jako první žena ředitelkou elektrárny. Při tom se věnovala také publicistice a jako analytička psala o sociálních a ekonomických tématech a o tématech Evropské unie. Mezi lety 2004 a 2016 působila v Evropském účetním dvoře jako estonská zástupkyně.  Dříve byla členkou pravicové konzervativní strany Vlast.

Prezidentka země.

Na konci srpna 2016 proběhla tři hlasování parlamentu ohledně nové hlavy státu, ale žádné nebylo úspěšné. V září tak proběhlo zvláštní voličské grémium, ale ani to neuspělo a proces se tak vrátil do rukou parlamentu, který na začátku října hlasoval znovu.  Ačkoliv při této volbě měla Kaljulaidová protikandidáty, např. nezávislého právníka Allara Jökse, bývalého eurokomisaře Siima Kallase z vládnoucí Reformní strany či bývalou ministryni Mailis Repsovou z opoziční Estonské strany středu, na její podpoře se předem dohodla většina parlamentních stran. Při volbě tak neměla reálného soupeře. Ze 101 poslanců hlasovalo 81 pro a 17 konzervativců proti, přičemž minimum pro zvolení bylo 68 hlasů. Při registraci kandidátů získala dokonce 90 hlasů, včetně všech členů vládní koalice a 23 opozičních poslanců.  Kaljulaidová se oficiálně ujala funkce 9. října 2016 a slavnostní přísahu v parlamentu složila 10. října. Na inauguraci přišla s dosluhujícím prezidentem Toomasem Hendrikem Ilvesem.

Osobní život.

Ze dvou manželství Kaljulaidové vzešly čtyři děti a stala se také babičkou.

Kersti Kaljulaidová ( "Kersti Kaljulaid"; * 30. prosince 1969 Tartu, Estonsko) je estonská politička a od října 2016 prezidentka Estonska, která ve funkci vystřídala Toomase Hendrika Ilvese. Stala se tak první ženou v prezidentském úřadu a ve 46 letech zároveň nejmladší osobou v nejvyšší ústavní funkci země.

Kersti Kaljulaid (; born 30 December 1969) is an Estonian politician who is the fifth and current President of Estonia, in office since 10 October 2016. She is the first female head of state of Estonia since the country declared independence in 1918, as well as the youngest ever President, age 46 at the time of her election.


Děj.

Vražda.

Nasir „Naz“ Khan je americký vysokoškolský student pákistánského původu, žijící v newyorském Queensu v Jackson Heights. Aby nepropásl večírek na Manhattanu, vezme otci bez jeho vědomí taxík, s nímž se ztrácí v centru. Do odstaveného vozu u kraje vozovky nejdříve nasedají dva muži, kterým sdělí že není taxikář. Po chvíli přistupuje atraktivní 22letá Andrea. Po výměně názorů spolu zamíří na břeh s romantickým pohledem na Brooklynský most. Noc okořeněnou drogami a alkoholem zakončí vášnivým sexem v jejím domě. Po probuzení má v úmyslu se s dívkou rozloučit, ale nalézá jen ubodané tělo obklopené krvavou lázní. Později je počet bodných ran stanoven na dvacet dva.  V panice prchá z domu, ale musí se vrátit pro zapomenuté klíčky od vozu. Rozbití skleněné tabulky dveří mu způsobí řeznou ránu na předloktí, kterou později patolog označí za poranění vyvolané čepelí vražedného nože. O několik bloku dále jej zastaví policejní hlídka za odbočení do jednosměrky. Na policejní stanici je pak zatčen pro podezření z vraždy, když mu z kapsy bundy vyndají zkrvavený nůž. Vyšetřování vede detektiv Dennis Box, přezdívaný „něžná svině“, jenž se právě chystá do důchodu.

Obhajoba a vazba.

Na policejním oddělení se v příhodnou chvíli nachází nevýznamný advokát John Stone, řešící malé ryby dopravních přestupků, který cítí šanci na velký případ a nabízí se k obhajobě Naziho. Zkušená advokátka Alison Croweová však jeho rodičům slibuje převzetí kauzy "pro bono", očekávající popularitu z pozornosti médií i její rychlé uzavření. S okresní státní návladní Helen Weissovou připraví dohodu o vině a trestu a obviněnému doporučuje přijetí, protože závažné důkazy by měly porotu přesvědčit. Přímý důkaz přesto chybí. Inkriminovaný noční úsek si však Nazi nevybavuje pro výpadek paměti. Přijetím návrhu by se vyhl riziku doživotního trestu a nabízené 15leté odnětí svobody, se tak zdá být přijatelné. Před soudcem dohodu nejprve přijímá, ale v následném odvyprávění příběhu popisuje ztrátu paměti a neoznačí se za vraha dívky.  Rozjíždí se tak soudní proces, o nějž nemá Croweová zájem a za poplatek od rodiny jej přenechává mladé kolegyni z kanceláře, Chandře Kapoorové. K případu se vrací Stone, sužovaný výsevy svědícího ekzému, jenž začíná s nezkušenou advokátkou spolupracovat. V mezidobí pátral na vlastní pěst.  Naz se prostřednictvím vazby seznamuje s drsným životem za mřížemi. Pod ochranu jej bere vlivný vězeň Freddy Knight, pro něhož je donucen od návštěv pašovat drogy v zažívacím traktu. Kapoorová se s Nazim citově sbližuje, doručuje mu požadovanou dávku drogy, a kamerový systém je zachytí při líbání. Uctivá, a na pohled mírná, Nazova osobnost skrývá i agresivní složku. Svými výbuchy hněvu dovedl dva spolužáky na základní škole do nemocnice; ve vazbě zkope vězně do bezvědomí. Kamarádům také prodával amfetamin Adderall, podle žalobkyně, se ziskem 3 900 %.

Další podezřelí.

Pátráním se daří vystopovat osoby, které mohly mít zájem či profit ze smrti Andrey. Dívka měla konfliktní vztah s nevlastním otcem Donem Taylorem, trenérem ve fitness centru, který se ženil s bohatými ženami staršího věku. Věkový rozdíl mezi ním, a již zesnulé, její matky Evelyn činil dvacet let. Jeho partnerky kontaktovaly policii pro domácí násilí. Andrea se měla vyjádřit, že mu část domu připadne „jen přes její mrtvolu“. Po vraždě se stal jedinou osobou s nárokem na dědictví domu Andrey v hodnotě 10 milionů dolarů.  Detektiv Box při studiu kamerových záznamů odhalil, že dívku před nasednutím do taxi sledoval muž, s nímž měla při východu z metra slovní konflikt. Ztotožněn byl s Rayem Hallem, finančním poradcem matky zavražděné Evelyn, který udržoval s Andreou partnerský poměr. Na záznamu se v danou noc ocitl u domu oběti, od něhož stále vlastnil klíče. Jedná se o gamblera s agresivními sklony, jemuž se nedostávalo financí. Z účtu Andrey byla krátce před vraždou vybrána částka 300 tisíc dolarů. Tyto informace přináší Box žalobkyni Weissové, která se rozhoduje pokračovat v řízení proti Khanovi, protože toho na něj má víc.  Z kamerového záznamu na pumpě Kapoorová vystopuje pohřebáka Daye, jenž se snažil s Andreou, čekající v taxi na čerpací stanici, navázat rozhovor. Po odjezdu dvojice vyjel za nimi, podle vlastních slov jinam; alibi však na zbytek noci nemá. Advokátce sděluje, že typ žen představovaný Andreou zná; jsou to predátorky, které si vyhlédnou muže jako hračku a po použití ji odhodí. Dalším podezřelým je jeden z dvojice mužů, kteří se s Andreou a Nazim střetli před vchodovými dveřmi. I on má násilnou kriminální minulost a druhý z dvojice jeho přítomnost u místa činu vyšetřovalům zatajil.

Rozuzlení.

Soudní proces spěje k finále a v závěrečné řeči Weissová zaváhá, vnitřně nahlodána novými důkazy od Boxe. Po dlouhém jednání se porota v otázce Khanovy viny nepřiklání ani na jednu stranu, s paritním výsledkem šest pro a šest proti. Jednou z variant je výběr nových porotců a zopakování procesu. Weissová se však vzdává práva na obnovu řízení, což znamená stažení Khanova obvinění, který se dostává na svobodu.  Žalobkyně se v baru schází s Boxem, jenž po odchodu od policie přijal místo v univerzitní ochrance. Má pro něho úkol, dotáhnout případ do konce usvědčením Raye Halla z dívčiny vraždy.

Produkce.

Dne 19. září 2012 bylo oznámeno, že společnost HBO zadala objednávku na pilotní díl minisérie inspirované britským televizním seriálem "Criminal Justice". Hlavními osobami nového projektu se stali herec James Gandolfini, Richard Price, jenž měl napsat scénář a Steven Zaillian jako zvažovaný režisér. HBO však od projektu 12. února 2013 odstoupila. Další změnu plánu oznámila HBO 13. května 2013, když se rozhodla pro realizaci adaptace "Criminal Justice" ve formátu sedmidílné série.  Poté, co Gandolfini zemřel 19. června téhož roku na infarkt myokardu, bylo sděleno, že by projekt měl dále pokračovat na jeho počest. Titulní postavu obhájce po něm převzal Robert De Niro. Pro jeho odřeknutí v důsledku pracovního vytížení připadla role 21. dubna 2014 herci Johnu Turturrovi. Zpráva z 11. března 2016 uvedla, že premiéra pilotního dílu byla naplánována na polovinu téhož roku a seriál ponese název "The Night Of". I přes úmrtí Gandolfiniho zůstal herec uveden v titulcích jako výkonný producent.

Recenze.

Martin Svoboda v recenzi na "Aktuálně.cz" uvedl, že po technické stránce soudní thriller nedoprovází žádný záchvěv chyby a představuje „skvělou syntézu talentu a know-how“. Kvalitně zpracovaný je vhled do úkonů vyšetřovací mašinérie, možným nedostatkem pak omezená „žánrovost“ postav, které očekávanou schématičností naplňují předem stanovaná klišé. Ztrácí se také hranice povědomí délky příběhu, bez zakotvení do dnů, týdnů či měsíců. Přes vnitřní nesourodost vyznívá celek sebejistě a plnohodnotný zážitek podtrhuje výkon Johna Turturra.

Jedna noc (v anglickém originále The Night Of) je americké kriminální drama ve formě osmidílného televizního seriálu, premiérově vysílané od července 2016 na stanici HBO s kladným přijetím recenzentů. Předlohou se stal britský seriál "Criminal Justice" z let 2008–2009, produkovaný BBC. Na scénáři se podíleli Richard Price a Steven Zaillian, jenž se ujal společně s Jamesem Marshem režijního vedení. Na on-line službě HBO on-demand byl pilotní díl zveřejněn již 24. června 2016.

The Night Of is a 2016 American eight-part crime drama television miniseries based on the first season of "Criminal Justice", a 2008 British series. The miniseries was written by Richard Price and Steven Zaillian (based on the original "Criminal Justice" plot by Peter Moffat), and directed by Zaillian and James Marsh. Broadcast on HBO, "The Night Of" premiered on July 10, 2016 to critical acclaim. The first episode premiered on June 24, 2016, via HBO's on-demand services.


Smartphony.

Pixel.

Dne 4. října 2016, během akce #MadeByGoogle, oznámila společnost Google první generaci smartphonů Pixel, Pixel a Pixel XL. Originální operační systém je Android 7.1 Nougat. Oba smartphony dostali v žebříčku DxOMarkMobile 89 bodů. Překonal je až mobil od HTC U11 s 90 body. Obsahují také neomezené úložiště pro snímky Fotky Google. a odemykatelný bootloader.

Pixel 2.

Dne 4. října 2017 byla Googlem oznámena druhá generace smartphonů Pixel, Pixel 2 a Pixel 2 XL. Na trh byly uvedeny 19. října 2017.

Pixel 3.

Pixel 3 byl představen 9. října 2018. Celkem je dostupný ve dvou verzích Pixel 3 a Pixel 3 XL.

Tablety.

Pixel C.

Pixel C byl oznámen společností Google dne 29. září 2015 spolu s telefony Nexus 5X a Nexus 6P. Tablet obsahuje port USB-C a 3,5 mm jack. Byl uveden s operačním systémem Android 6.0.1 Marshmallow. Dne 22. srpna 2016 vydal Google aktualizaci na Android 7.0 Nougat.

Notebooky.

Chromebook Pixel (2013).

21. února 2013 oznámila společnost Google první generaci Chromebook Pixel. Notebook obsahuje dva porty USB 2.0, slot pro kartu SD a čtečku více kare, Mini-DisplayPort a kombinovaný konektor sluchátek a mikrofonu. Některé budoucí verze obsahovaly také podsvícenou klávesnici, "plně klikatelný skleněný trackpad", vestavěné stereofonní reproduktory a dva vestavěné mikrofony.

Chromebook Pixel (2015).

11. března 2015 oznámila společnost Google druhou generaci Chromebook Pixel. Notebook obsahuje dva porty USB-C, dva porty USB 3.0, slot pro kartu SD a kombinovaný konektor sluchátek a mikrofonu. Zařízení je také vybaveno podsvícenou klávesnicí, "multi-dotykovým, klikatelným skleněným trackpadem", vestavěnými stereofonními reproduktory a dvěma vestavěnými mikrofony.  Dne 29. srpna 2016 zrušil Google druhou generaci Chromebook Pixel.

Pixelbook (2017).

Dne 4. října 2017 oznámil Google třetí generací Chromebook Pixel s názvem Google Pixelbook.

Příslušenství.

Google Pixel Buds.

V rámci Google události, která proběhla v říjnu roku 2017, byla uvedena spolu se smartphonem Pixel 2 nová bezdrátová sluchátka. Jsou určena pro elektroniku s operačním systémem Android Marshmallow a vyšším a fungují s Google Assistant. Kromě přehrávání zvuku a volání podporují překlad do 40 jazyků pomocí Google Translate.

Pixelbook Pen.

Spolu s uvedením Pixelbooku v říjnu 2017 oznámila společnost Google Pixelbook Pen, stilus, pomocí kterého se může psát či malovat na Pixelbooku. Má čidla na citlivost tlaku a Google Assistant. Stilus je napájen vyměnitelnou baterií AAAA a jeho cena je 99 dolarů.

Google Pixel je řada spotřební elektroniky od společnosti Google s operačním systémem Android. Zahrnuje smartphony, laptopy, tablety a další příslušenství, které lze koupit na Google Store či v jiném obchodě. První zařízení v řadě Pixel bylo představeno v únoru 2013 a šlo o Chromebook Pixel.

Google Pixel is a brand of consumer electronic devices developed by Google that run either Chrome OS or the Android operating system. The Pixel brand was introduced in February 2013 with the first-generation Chromebook Pixel. The Pixel line includes laptops, tablets, and smartphones, as well as several accessories.


Hosté.

Fórum pravidelně navštěvují prezidenti, premiéři, ministři, evropští komisaři, poslanci, předsedové největších podniků, experti, zástupci samospráv, světa kultury a také novináři. 26. ročníku Ekonomického fóra v roce 2016 se zúčastnilo více než 3000 hostů z 60 zemí – čelných představitelů politického, ekonomického a společenského života z Evropy, Asie a Spojených států.  Zatím se Fóra zúčastnili m.j.:  Valdas Adamkus, José María Aznar, Gordon Bajnai, José Manuel Barroso, Marek Belka, Elmar Brok, Jerzy Buzek, Emil Constantinescu, Massimo D’Alema, Norman Davis, Valdis Dombrovskis, Roland Dumas, Andrzej Duda, Mikuláš Dzurinda, Robert Fico, Vlad Filat, Kolinda Grabar-Kitarović, Alfred Gusenbauer, Dalia Grybauskaitė, Rebecca Harms, Danuta Hübner, Toomas Hendrik Ilves, Ďorge Ivanov, Arsenij Jaceňuk, Viktor Janukovyč, Viktor Juščenko, Jarosław Kaczyński, Ewa Kopacz, Aleksander Kwaśniewski, Bronisław Komorowski, Gediminas Kirkilas, Horst Kohler, Milan Kučan, Vytautas Landsbergis, Thomas de Maizière, Stjepan Mesić, Mario Monti, Leszek Miller, Giorgio Napolitano, Viktor Orbán, Andris Piebalgs, Andreas Kaplan, Petro Porošenko, Viviane Reding, Micheil Saakašvili, Jorge Sampaio, László Sólyom, Beata Szydło, Boris Tadić, Donald Tusk, Vaira Vīķe-Freiberga, Lech Wałęsa, José Luis Zapatero

Češi na Ekonomickém fóru.

Krynické konference se zúčastnily také významné osobnosti z České republiky, např.:  Jakub Dürr, Petr Dvořák, Martin Ehl, Jan Fischer, Štefan Füle, Jiří Gruša, Jan Hamáček, Václav Havel, Jan Mládek, Luboš Palata, Karel Schwarzenberg, Bohuslav Sobotka, Cyril Svoboda, Vladimír Špídla, Jaromír Štětina, Mirek Topolánek, Lubomír Zaorálek.

Setkání předsedů vlád zemí V4.

26. ekonomické fórum v Krynici se stalo příležitostí k setkání premiérů státu Visegrádské skupiny: polské premiérky Beaty Szydło, českého premiéra Bohuslava Sobotky, slovenského premiéra Roberta Fica, mad ́arského premiéra Viktora Orbána, a také ukrajinského premiéra Volodymyra Hrojsmana. Během diskuse „Střední a východní Evropa – mluvíme jedním hlasem?“ předsedové vlady hovořili o potenciálu zemí V4, kooperaci v rámci Visegrádské skupiny a budoucnosti Evropské unie. Prodiskutovali rovněž otázky spolupráce s Ukrajinou a připojení státu do EU.

Debaty.

Během Fóra se koná přes 150 debat skladajících se z tematických bloků, které zahrnují klíčové oblasti ekonomiky, m.j.:

Média.

Na Fóru se podílejí zástupci medií z celého světa, relace z debat se objevují v mezinárodních tiskových agenturách, například: Bloomberg, AFP, Reuters nebo TASS a také v nejčtenějších denících, m.j. The Wall Street Journal, Die Welt, Kommersant, Financial Times, Le Figaro či Euronews.

Ekonomické fórum v Krynici je každoroční mezinárodní setkání zástupců ekonomických a politických kruhů regionu střední a východní Evropy, konající se v Krynici-Zdrój od roku 1992 v první polovině září. Tvůrcem události je Zygmunt Berdychowski, a pořadatelem nadace Institut východních studií.

Krynica Economic Forum is an annual international meeting of economic and political elites held in the first half of September at the ski and spa resort of Krynica-Zdrój in southern Poland. The Forum was founded by Zygmunt Berdychowski in 1992 and it is organised by the Foundation Institute for Eastern Studies in Warsaw. Within 25 years of its history the Krynica Economic Forum has evolved from a small conference, with about 100 participants, to one of the biggest and most recognisable meetings of the political and business leaders of Central and Eastern Europe, and is therefore sometimes referred to as the "Eastern Davos".


Historie.

Dordrechtská synoda jednala o realizaci nového překladu Bible na sedmi zasedáních od 19. do 27. listopadu 1618. Na nich se řešily tři důležité otázky:

Směrnice pro překladatelské práce.

Synoda se také obšírně zabývala pravidly jak Bibli překládat. Na osmém zasedání 20. listopadu 1618 byla ustanovena konkrétní pravidla pro překladatelské práce. Překladatelé se museli držet čtyř následujících bodů:

Apokryfní spisy.

Před reformací patřily k Bibli všech křesťanů i spisy, které Hieronymus van Stridon označil jako deuterokanonické. Reformátoři se však dohodli, že Starý zákon bude zahrnovat pouze hebrejskou bibli Tanach. Mimo ni existuje ještě přibližně deset spisů, které se zachovaly prostřednictvím řeckého překladu Starého zákona Septuaginty a latinské Vulgáty. Část jich byla původně napsána v hebrejštině a část v řečtině, k dispozici však máme až na několik výjimek jen části řecké. Synoda rozhodla, že tyto knihy nakonec budou do Státního překladu zařazeny, nicméně na jejich konci bude stát „upozornění pro čtenáře.“ Protestantské církve je postupně přestávaly používat. Jiné církve je však nadále uctívají. Pořadí knih a dělení Septuaginty bylo zachováno, a tak například kniha Rút stojí mezi knihou Soudců a 1. knihou Samuelovou, kniha Pláč po knize Jeremjáš a kniha Daniel po knize Ezechiel.

Překlad Božího jména.

V hebrejské Bibli se Boží jméno označuje čtyřmi písmeny יהוה, latinkou JHVH. Židé toto jméno od konce 3. století př. n. l. přestali vyslovovat; a od té doby není jisté, jak by se toto jméno mělo správně vyslovovat. Na dvanáctém zasedání Synoda rozhodla, že ve Starém zákonu se bude Boží jméno překládat jako HEERE (Hospodin). Na okraji stránky se v knize Genesis 2:4 uvádí:  "„Boží jméno IEHOVAH bylo poprvé zmíněno až stvoření světa a znamená nezávislý/svrchovaný a od věků do věků označuje původ či příčinu existence všech věcí, to jest proč tento název náleží pouze Bohu. Měj to stále na paměti kdykoliv od nynějška uvidíš slovo HEERE (Hospodin) velkými písmeny napsáno (z hebrejštiny pocházející slovo IEHOVA, často zkrácené na IAH).""  Dále vyvstal problém, jak by měl být Bůh oslovován: osobním zájmeny "gij" nebo "du"? Tvar zájmena v druhé osobě jednotného čísla se liší region od regionu a v některých dialektech označuje "gij" množné číslo. To není v souladu s monoteistickým pojetím, že existuje pouze jeden Bůh.  Po tom, co bylo doporučeno, že pro druhou osobu množného čísla se má používat zájmeno "gij lieden", byla těsná většina pro to, aby byl Bůh oslovován zájmenem "gij". To mělo pro nizozemštinu dalekosáhlé následky: zájmeno "du" zmizelo, "gij" se časem změnilo v "jij" a z "gij lieden" ("gijlieden") se stalo "jullie".

Překladatelé.

Synoda jmenovala překladatele na 13. zasedání 26. listopadu 1618. Na překladu Starého zákona měli pracovat Johannes Bogerman, Willem Baudartius a Gerson Bucerus. Překladatelé ovšem museli dělat poznámky na okraj a v nich vysvětlovat, proč se rozhodli pro danou variantu. Pro překlad Nového zákona a apokryfních spisů byli zvoleni Jakobus Rolandus, Herman Faukelius a Petrus Cornelisz. Herman Faukelius a Petrus Cornelisch zemřeli ještě než vůbec mohli na překladu začít. Jejich práci tedy převzali Festus Hommius a Antonius Walaeus. Také byli jmenováni inspektoři, kteří měli za úkol zhotovený překlad kontrolovat.

Význam pro jazyk.

V roce 1637 byla Státní bible dokončena. Výdaje na překlad Bible uhradily Generální stavy, odtud název Státní překlad. Státní bible měla jedinečný vliv na standardizaci nizozemského jazyka, především výběrem slov (mnoha původně německých), používáním různých nových výrazů a rčení a typickým používáním určitých pádů, zejména genitivu. Do překladu byly zahrnuty také gramatické prvky z různých regionálních jazykových variant, např. dolnosasštiny. Státní překlad se navíc zasloužil o jednotný pravopis slov, čímž se z dolnoněmčiny (střední nizozemštiny) postupně stával jednotný jazyk. Státní překlad v mnoha ohledech znamenal počátek nové nizozemštiny, i když se zpočátku zdálo, že vliv na standardizaci nizozemského pravopisu není tak velký. Překladatelé se drželi původních textů, a proto Státní překlad obsahuje mnoho nenizozemsky znějících vět. Na druhou stranu celá řada obratů zdomácněla natolik, že bychom jejich původ v knize knih ani nehledali.

Pobyt v Leidenu.

Jmenovaní překladatelé se sešli se zástupci Synody v Haagu až 22. května 1625. V tu dobu už byli dva ze šesti překladatelů po smrti. Ke zbylým čtyřem (z Leeuwardenu, Zutphenu, Veere a Amsterdamu) byli povoláni Antonius Walaeus (z Waele), mistr theologie v Leidenu, a Festus Hommius (Homminga), predikant a regent Staten-College, internátní školy pro vzdělávání protestantských predikantů, v Leidenu. Zasedání v Haagu se usneslo, že není možné překládat a současně vykonávat běžné práce. Generální stavy proto 18. července 1625 rozhodly, že překladatelé budou bydlet v Leidenu, kde jim bude uhrazeno ubytování (s výjimkou dvou, kteří v Leidenu již bydleli), včetně dalších nákladů, a to po dobu, po kterou budou od příslušných orgánů požadovat uvolnění z práce a proplacení mzdy.  Překladatelé Starého zákona se poprvé sešli v domě Johannese Bogermana na Pieterskerkhof dne 13. listopadu 1626. Překladatelé Nového zákona se scházeli v domě Jacoba Rolanda. Hotové části překladu se tiskly u Jana Claesz. van Dorpa, takže je inspektoři mohli kontrolovat. Překlad Starého zákona byl dokončen v roce 1632. Dne 9. července se v Leidenu sešlo osm inspektorů se dvěma překladateli, aby prodiskutovali obtížné pasáže. To nakonec trvalo 14 měsíců. Stejný scénář se odehrával od 16. listopadu 1634 také ve Walaeově domě na Rapenburg v Leidenu, kde se diskutovalo nad Novým zákonem. Zrevidované texty pak bylo třeba vytisknout.

První leidenský tiskař.

Dne 8. prosince 1634 uzavřelo město Leiden smlouvu s Machteld Aelbrechtsdr., vdovou po Hillebrandu Jacobsz. van Wouwovi, na tisk, vydání a prodej Bible za předpokladu, že překladatelé převedou svá práva na město. Překladatelé Starého zákona tak učinili 10. února 1635. Machteld Aelbrechtsdr. a pozůstalí po Hillebrandovi Jacobsz. van Wouwovi už vlastnili patnáctileté právo na tisk, které jim udělily Generální stavy. Dne 12. února 1635 pak s nimi město Leiden uzavřelo rozšířenou smlouvu na tisk. V roce 1636 byly uzavřeny podobné smlouvy na Nový zákon. Město zaplatilo překladatelům 2500 guldenů. Tisk Bible brzdil nedostatek a vysoká cena papíru a také skutečnost, že mistr tiskař z Amsterdamu přivezl tiskařské vybavení až po tuhé zimě. Tisklo se v domě D’Oliphant na Hooglandse Kerkgracht. Dne 17. září 1637 byl vyhotoven exemplář ve velkém formátu, se zlatými rytinami a vazbou z fialového sametu. Tento výtisk nabídli Waleaus Hommius a Andreas Rivet Generálním stavům.

Zkoumání originálních rukopisů v Leidenu.

Několik let po dokončení překladu odeslaly Generální stavy výtisk, který jim byl v roce 1637 darován, do Leidenu. Tam měl být uložen spolu s původními volnými rukopisy (tzv. autografy), o kterých inspektoři ještě diskutovali. V roce 1639 Generální stavy rozhodly, že místem jejich uložení se má stát Leidenská radnice. Od roku 1641 se tam po dobu tří let sjíždělo dvacet predikantů a dva zástupci Generálních stavů, kteří autografy společně zkoumali. Ubytováni byli v rezidenci De Burcht. Po přivítání starostou města se pak ve slavnostním průvodu vydali na radnici. Volné rukopisy do sebe částečně zapadaly, a proto inspekce v roce 1662 rozhodla, že mají být svázány. Tyto rukopisy zůstaly v Leidenu až do 30. srpna 1800, kdy Zastupitelský orgán Batávské republiky dal svolení, aby byly přeneseny do protestantské církevní společnosti. Autografy se v současnosti nacházejí ve fondu Nederlandse hervormde kerk v Archívu města Utrecht. Truhla, ve které byly uloženy, se nachází v muzeu Catharijneconvent v Utrechtu.

Jazykové úpravy.

Státní překlad prošel od svého vzniku několika různými úpravami. Jazyk a pravopis překladu byl poprvé zrevidován v roce 1762 (v tzv. Jehova-bijbel). Přesto bylo až do počátku devatenáctého století zcela běžné vydávat Státní překlad v původním pravopisu ze sedmnáctého století. První opravdu zmodernizovaný překlad (Starý a Nový zákon) vyšel až v roce 1834. Byl upraven podle tehdy používaného pravopisu Matthijse Siegenbeeka zásluhou Henrica Catse a Wessela Alberta van Hengela. Toto vydání znamenalo konec vydávání Bible v pravopisu sedmnáctého století.

Edice Jongbloed.

V roce 1888 vyšla edice, kterou zrevidovala komise teologů. Tuto verzi původně vydalo nakladatelství Proost en Brand, později, mimo jiné, i nakladatelství Jongbloed. Právě tato edice, známá jako "Jongbloededitie", se stala jednou z nejužívanějších verzí Státního překladu.

Státní překlad 1977.

V roce 1977 vydala společnost Nederlands Bijbelgenootschap verzi Státního překladu, v níž byl především modernizován pravopis. Revizi provedla komise pod vedením pastora C. A. Tukkera (odtud také pojmenování Tukkervertaling). V této edici se však nejednalo o úplné přepracování, nýbrž pouze o mírné úpravy, především jazykovědného rázu, při nichž měl být rovnou modernizován i pravopis. Současně bylo také potřeba tuto edici porovnat se druhým opraveným vydáním Státního překladu (tzv. Ravesteyneditie z roku 1657) a reflektovat pravopisné změny, k nimž v průběhu let došlo. Skutečnou popularitu si tato edice nikdy nezískala.

Revidované vydání.

Revidované vydání Státního překladu, zkráceně HSV, obsahuje text původního Státního překladu z roku 1637, který byl upraven do podoby jazyka, jenž se více přibližuje současné nizozemštině; v žádném případě se tedy nejedná o nový překlad. Kompletní revizi Státního překladu zahájila v červnu 2002 organizace Stichting Herziene Statenvertaling, kterou k tomu účelu založily církve Nederlandse Hervormde Kerk a Christelijke Gereformeerde Kerken. Revize byla dokončena v průběhu roku 2010. Nizozemskému publiku byla oficiálně představena 4. prosince 2010 v Dordrechtu, vlámskému publiku pak 11. prosince 2010.

Digitalizace Státního překladu.

Kompletní digitalizace textu Státního překlada proběhla v letech 2007-2008. Na přepisu textů, včetně korektur, pracoval tým 135 dobrovolníků pod vedením Nicoline van der Sijsové. Jednalo se celkem o 2 590 583 slov, z nichž 931 309 pochází přímo z biblických textů, 1 317 155 z glos a zbytek z předmluv k různým biblickým knihám. Webové stránky digitalizovaného Státního překladu byly oficiálně uvedeny do provozu 22. května 2008 profesorem Fritsem van Oostromem.

Státní překlad Bible je první oficiální nizozemský překlad Bible přímo z původních hebrejských, aramejských a řeckých textů. Pověření k překladu bylo vydáno v roce 1618 na Dordrechtské synodě; náklady měly uhradit Generální stavy.

The Statenvertaling (, "States Translation") or Statenbijbel ("States Bible") was the first translation of the Bible from the original Hebrew, Aramaic and Greek languages into Dutch, ordered by the Synod of Dordrecht 1618 and financed by government of the Protestant Dutch Republic and first published in 1637.


Klubová kariéra.

AC Sparta Praha.

Svoji fotbalovou kariéru začal v pražské Spartě. V sezoně 2013/2014 nastřílel v starším dorostu Sparty 22 gólů ve 29 zápasech a přes juniorské mužstvo a rezervu se propracoval do prvního týmu. V 1. české lize debutoval 3. května 2014 ve 27. kole proti FK Teplice (prohra Sparty 1:3), když v 84. minutě vystřídal Josefa Hušbauera. V sezóně 2013/14 slavil se Spartou Praha zisk ligového titulu již ve 27. kole 4. května 2014. 17. května 2014 získal se Spartou double po výhře 8:7 v penaltovém rozstřelu ve finále Poháru České pošty proti Viktorii Plzeň, i když ve finálovém duelu nenastoupil. Nastoupil v prvním utkání semifinále proti FK Baumit Jablonec 16. dubna 2014 (porážka 1:3).  V evropských pohárech debutoval 18. září 2014 v prvním utkání základní skupiny I Evropské ligy 2014/15 proti italskému týmu SSC Neapol (porážka 1:3).

Bohemians 1905 (hostování).

V červnu 2015 odešel na hostování do Bohemians 1905. V sezóně 2015/16 Synot ligy nastoupil k 27 zápasům a vstřelil v nich 8 gólů.

Sampdoria Janov.

2016/2017.

V červenci 2016 se zrealizoval za 4 miliony eur jeho přestup ze Sparty do italského prvoligového klubu Sampdoria Janov. Premiérový gól v Serii A vstřelil 26. října 2016 v utkání proti Juventusu (porážka 1:4). V Itálii se během prvního půlroku dobře uvedl a začaly se o něj zajímat další celky Serie A. V červnu 2017 byl blízko přestupu do Juventusu Turín, neprošel však zdravotními testy. Dalším zájemcem byl Inter Milán, o hráče se zajímaly i kluby AS Řím, Paris Saint-Germain FC, AS Monaco, Borussia Dortmund a SSC Neapol.

2017/2018 – Hostování v AS Řím.

Koncem srpna 2017 se Sampdoria dohodla s jiným italským prvoligovým klubem AS Řím na prodeji hráče. Nejprve odešel za 5 milionů eur na roční hostování, které se poté změnilo díky povinné opci v přestup za dalších 33 milionů eur (celkem 38 milionů eur, cca 988 milionů Kč). Tím se Schick stal nejdražší posilou AS Řím v historii (překonal přestupový rekord 36 milionů eur Argentince Gabriela Batistuty z roku 2000) a po Pavlu Nedvědovi druhým nejdražším českým fotbalistou.

AS Řím.

2018/2019.

První gól sezony vstřelil 11. listopadu proti svému bývalému klubu Sampdorii. Během podzimní části se AS zranil hlavní ofenzivní hráč Edin Džeko a Patrik Schick tak dostával více příležitostí, odehrál i 5 zápasů základní části Ligy mistrů, proti Realu Madrid a Plzni dokonce v základní sestavě. Povedené utkání zažil Schick 26. prosince proti Sassuolu. Na začátku utkání zařídil pro AS Řím penaltu, kterou vzápětí proměnil Perotti a ve 23. minutě sám zvyšoval na 2:0. Schick si málem vstřelil vlastní gól, ale míč o necelý milimetr nepřešel celým objemem přes brankovou čáru. V osmifinálovém utkání Coppa Italia sestřelil dvěma góly třetiligový Virtus Entella.

2019/2020 – Hostování v RB Leipzig.

Nový trenér AS Řím Paulo Fonseca příliš se Schickem nepočítal, začalo se tedy mluvit o Schickově hostování. Největšími zájemci byli anglický Newcastle nebo německé celky Borussia Dortmund a RB Leipzig. Schick nakonec odešel na roční hostování do RB Leipzig, s možností uplatnění opce v případě postupu Lipska do Ligy mistrů. Vinou zranění debut odehrál až 5. října proti Leverkusenu, hrál závěrečných 27 minut. Následovala reprezentační pauza, během které se ovšem Schick opět zranil. Po zranění se vrátil do formy, až do přerušení soutěže nastřílel v 15 zápasech celkem 7 gólů a byl třetím nejlepším střelcem Lipska po Sabitzerovi (8) a suverénním Wernerovi (21). Kvůli přerušení soutěže z důvodu pandemie koronaviru ale není jisté, zda Lipsko uplatní výkupní klauzuli v Schickově smlouvě. Podle italského deníku "Gazzetta dello Sport" Lipsko začalo s Římem jednat ohledně Schickovy ceny, která má být ve výši 29 milionů eur, německý celek doufá ve snížení ceny na 20 milionů.

Reprezentační kariéra.

Schick prošel mládežnickými reprezentacemi ČR od kategorie U16. S 10 vstřelenými góly se stal králem střelců v kvalifikaci na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2017. Trenér Vítězslav Lavička jej v červnu 2017 zařadil do 23členné nominace na evropský šampionát v Polsku. Český tým obsadil se třemi body 4. místo v základní skupině C.  V A-mužstvu Česka debutoval pod trenérem Pavlem Vrbou 27. května 2016 v přípravném utkání na EURO 2016 v rakouském Kufsteinu proti reprezentaci Malty (výhra 6:0). Nastoupil na hřiště v 66. minutě a při svém debutu vstřelil gól.

Osobní život.

Jeho starší sestra Kristýna Schicková (* 1996) je modelka, v roce 2013 byla finalistkou České miss.

Patrik Schick [patrik šik] (* 24. ledna 1996, Praha) je český fotbalový útočník a reprezentant, od léta 2019 je na hostování v německém klubu RB Leipzig. Za rok 2016 zvítězil v české anketě Fotbalista roku v kategorii Talent roku.

Patrik Schick (born 24 January 1996) is a Czech professional footballer who plays as a forward for German club RB Leipzig, on loan from Italian club Roma, and the Czech Republic national team.