Profesní kariéra.

Narodila se a vyrostla ve městě Roseville asi 30 kilometrů severovýchodně od Detroitu.  V průběhu roku 2010 se objevila v několika epizodních rolích televizních seriálů "Kriminálka Las Vegas" (21. díl 10. řady „Ztráty a nálezy“, role: Julie), "Těžký časy RJ Bergera" (3. díl 1. řady „The Berger Cometh“, role: Renee), "" ( „Tvrdě vydřené peníze“, role: Natalie) a "Kriminálka New York" (3. díl 7. řady „Damned If You Do“, role: Jules Rodayová).  V prosinci 2009 bylo ohlášeno její obsazení do jedné z hlavních rolí chystaného seriálu "Vlčí mládě" ("Teen Wolf"). Seriál vychází ze stejnojmenného filmu z roku 1985 (česky uváděného též jako "Školák vlkodlak") s Michaelem J. Foxem v hlavní roli. Pilotní díl seriálu tehdy připravoval tvůrce Jeff Davis pro televizi MTV a následně jej rozšířil ve 12dílnou sérii, kterou MTV nasadila do vysílání od června 2011. Po jejím úspěchu seriál pokračoval i v dalších sezónách. Reedová zde ztvárnila Allison Argentovou, mladou středoškolačku, která se opětovaně zamilovala do svého spolužáka, lakrosového hráče a čerstvého vlkodlaka Scotta McCalla (v podání Tylera Poseyho). Před koncem 3. sezóny však ze seriálu odešla a tvůrci nechali její postavu zemřít. V týdeníku "Entertainment" k tomu uvedla, že už chtěla jít dál k jiným rolím, neboť ve svých 29 letech zde hrála 17letou dívku.  Jejímu dalšímu působení už dominovalo účinkování ve filmech. Už v lednu 2010 byla obsazena do sci-fi thrilleru "Skyline" režisérské sourozenecké dvojice Grega a Colina Strausových, který byl před koncem téhož roku uveden do kin. Menší roli si zahrála po boku Ryana Goslinga a Stevea Carella v romantické komedii "Bláznivá, zatracená láska" ("Crazy, Stupid, Love", 2011).

Crystal Reed, (* 6. února 1985 Roseville, Michigan, USA) je americká herečka, známá zejména ztvárněním postavy Allison Argentové v televizním seriálu "Vlčí mládě," Sofie Falcone v seriálu "Gotham" a Abby Arcane v seriálu "Bažináč".

Crystal Marie Reed (born February 6, 1985) is an American actress. She came to prominence for portraying Allison Argent in the series "Teen Wolf" from 2011 to 2014. Reed departed from the series after the third season, but made a guest appearance in the fifth season as Allison's ancestor Marie-Jeanne Valet.


Životopis.

Hetzel se narodil roku 1814 v Chartres, po vystudování práv v Strasbourgu se stal nejprve společníkem nakladatele Paulina a roku 1837 založil své vlastní nakladatelství. Stal se hlavním vydavatel Honoré de Balzaca, jehož "Lidskou komedii" začal vydávat roku 1841.  Hetzel byl známý svými republikánskými názory. Zúčastnil se únorové revoluce v roce 1848, stal se ředitelem ministerstva zahraniční a hlavním tajemníkem prozatímní vlády. Roku 1851 byl vypovězen do Belgie a žil do roku 1859 v Bruselu, kde pokračoval ve vydávání knih především Victora Huga. Když se režim ve Francii poněkud zliberalizoval, vrátil se do Paříže, vydal pohádky Charlese Perraulta překrásně ilustrované Gustavem Doré, vydával díla Charlese Baudelaira, Émila Zoly a také filozofické spisy anarchisty Pierra-Josepha Proudhona. Do běžné nakladatelské praxe zavedl vydávání nádherně vypravených dětských knih pro vánoční trh. Jeho ideou bylo vydat cyklus románů, který by ""shrnul všechny znalosti zeměpisné, geologické, fyzikální, astronomické, tak jak je shromáždila moderní věda, čímž by se zpracovaly barvitým a poutavým způsobem... dějiny světa“". Tento jeho plán se mu podařilo uskutečnit po seznámení s Julesem Vernem, který pro něho vytvořil více než šedesátisvazkový cyklus dobrodružných a vědeckofantastických románů, pro něž Hetzel vymyslel souhrnný název "Podivuhodné cesty" ("Les Voyages extraordinaires").  Vernovy knihy byly nejprve publikovány v Hetzelově časopise a pak následovalo okamžitě knižní vydání, nejlépe ke konci roku, aby kniha mohla být koupena jako vánoční dárek pro starší děti, a to ve třech různých úpravách: jedno bylo levné bez ilustrací, další v malém formátu s několika ilustracemi a třetí ve velkém bohatě ilustrovaném formátu.  Hetzel měl nesporně velký vliv na Vernovu tvorbu. Nejprve odmítl vydat jeho ještě ne příliš zralé dílo "Cesta pozpátku do Anglie a Skotska" z roku 1860 s odůvodněním, že román "„ještě nedosáhl úrovně vědeckého románu, který hodlá vydávat“". S vydáním dalšího Vernova dobrodružného románu "Pět neděl v balóně" však slavil roku 1863 tak obrovský nakladatelský úspěch, že nabídl autorovi exkluzivní smlouvu na dvacet let, v níž se Verne zavázal napsat dva svazky ročně. Hetzel odmítl rovněž roku 1871 Vernovi vydat poměrně slabý román "Strýček Robinson" s tím, aby jej přepracoval, čímž jej inspiroval k napsání jedné z jeho nejlepších knih, "Tajuplného ostrova".  Hetzelovo rozhodnutí nevydat roku 1863 Vernův vědeckofantastický román "Paříž ve dvacátém století" pro jeho přílišný pesimismus a pro vizi budoucnosti, která by pro čtenáře byla neuvěřitelná, se zdá z dnešního hlediska ne příliš správným rozhodnutím, zvláště když se mnohé Vernovy předpovědi dosti přesně vyplnily. Je ovšem otázkou, zda by tehdejší čtenáři knihu opravdu přijali.  Pierre-Jules Hetzel zemřel roku 1886 v Monte Carlu. Po jeho smrti vedl nakladatelství jeho syn a roku 1914 jej koupilo dnes nejvýznamnější francouzské nakladatelství Hachette Livre.

Literární dílo.

Pierre-Jules Hetzel napsal pod pseudonymem P. J. Stahl několik ve své době poměrně oblíbených knih pro mládež, z nichž jsou nejznámější:  Nejvýznamnější knihou spojenou se jménem Stahl je však sborník bajek s názvem "Obrazy ze soukromého i veřejného života zvířat" (1842, "Scenes de la vie privée et publique des animaux"), který pod jeho vedením napsali přední francouzští spisovatelé své doby, například Honoré de Balzac, Alfred de Musset, George Sandová, Jules Janin a další, a do kterého také sám přispěl. Jde o velkolepou satiru na soudobé poměry ve Francii. Forma bajky, dovolující spojení charakteru zvířete s určitým lidským typem, satirické soudy autorů ještě vyhrotila. Vedle posměšků na kult Napoleonův, narážek na zahraniční politiku, vedle zesměšňování šovinismu tu nacházíme ostré, na tehdejší dobu překvapivě útočné posměšky na poměry ve vědě, lékařství, soudnictví, literatuře i ve společenském životě. Knihu doprovází více než 300 původních ilustrací vynikajícího francouzského kreslíře a karikaturisty Grandvilla. Česky kniha vyšla roku 1956 v překladu Radovana Krátkého v SNKLHU, Praha.

Pierre-Jules Hetzel (15. ledna 1814, Chartres – 17. března 1886, Monte Carlo) byl francouzský vydavatel proslulý především vydáváním bohatě ilustrovaných svazků "Podivuhodných cest" spisovatele Julese Verna, které jsou dodnes vysoce ceněny sběrateli po celém světě. Hetzel byl také hlavní vydavatel Victora Huga a dalších francouzských spisovatelů a také spisovatel knih pro mládež (pod pseudonymem P. J. Stahl).

Pierre-Jules Hetzel (January 15, 1814 – March 17, 1886) was a French editor and publisher. He is best known for his extraordinarily lavishly illustrated editions of Jules Verne's novels highly prized by collectors today.


Prezentace.

Komplikace.

Riziko závažných komplikací při operaci páteřní fúze u kyfózy se odhaduje na 5 %, což je podobné rizikům chirurgického zákroku při skolióze. Mezi možné komplikace patří zánět měkkých tkání nebo hluboké zánětlivé procesy, poruchy dýchání, krvácení a poranění nervů. Podle nejnovějších důkazů může být skutečná míra komplikací podstatně vyšší. Dokonce i z těch pacientů, kteří netrpí závažnými komplikacemi, jich 5 % vyžaduje reoperaci do pěti let po zákroku a obecně není jasné, co lze od operace páteře očekávat v dlouhodobém horizontu. S ohledem na to, že znaky a symptomy deformace páteře nemohou být změněny chirurgickým zákrokem, chirurgický zákrok zůstává kosmetickou indikací. Kosmetické účinky chirurgického zákroku nejsou bohužel stabilní.

Diagnóza.

Klasifikace.

Rozlišujeme několik druhů kyfózy (v závorce kódy ICD-10):

Třídění.

Kyfóza může být klasifikována dle závažnosti podle Cobbova úhlu. Lze také měřit "sagitální rovnováhu". Sagitální rovnováha je horizontální vzdálenost mezi středem C7 a horním okrajem koncové destičky S1 na laterálním rentgenovém snímku. Posun více než 2,5 anteriorně nebo posteriorně se považuje za abnormální.

Léčba.

Diagnóza kyfózy se obvykle provádí pozorováním a měřením. Idiopatické příčiny, jako například vertebrální klín nebo jiné abnormality, mohou být potvrzeny rentgenovým zářením. Osteoporóza, jako další možná příčina kyfózy, může být potvrzena skenováním kostní hustoty. Posturální hrudní kyfóza může být často léčena reedukací držení těla a soustředěnými posilovacími cvičeními. Idiopatickou kyfózu hrudníku způsobenou vertebrálním klínem, zlomeninami nebo vertebrálními abnormalitami je obtížnější zvládnout, protože správné držení těla nemusí být možné vzhledem ke strukturálním změnám obratlů. Děti, které nedokončily svůj růst, mohou s dlouhodobým cvičením vykazovat dlouhodobá zlepšení. Cvičení mohou být předepsána ke zmírnění nepohodlí spojeného s nataženými zádovými svaly. Různá místa podporovaná gravitací nebo jemná trakce mohou minimalizovat bolest spojenou s nárazem nervového kořene. Chirurgický zákrok může být doporučován pro těžkou idiopatickou kyfózu.

Korzet.

Tělesné výztuhy vykazovaly přínos v randomizované kontrolované studii.  Milwaukee ortéza je jedna konkrétní ortéza těla, která je často používána k léčbě kyfózy v USA. Moderní CAD / CAM braces se používají v Evropě k léčbě různých typů kyfózy. Ty se mnohem nosí mnohem snáze a mají lepší korekci v podpěrách, než je uvedeno u ortézy Milwaukee. Protože existují různé křivky (hrudní, thoracolumbar a bederní), používají se různé typy ortézy s různými výhodami a nevýhodami.

Fyzikální terapie.

V Německu je standardní léčbou jak Scheuermannovy choroby, tak bederní kyfózy Schrothova metoda, systém fyzikální terapie skoliózy a příbuzných deformit páteře. Při ní je třeba ležet na zádech, umisťovat polštář pod lopatkovou oblast a následně natahovat krční páteř.

Chirurgická operace.

Chirurgická léčba může být použita v závažných případech. U pacientů s progresivní kyfotickou deformitou způsobenou kolapsem obratle může postup zvaný kyfoplastika zastavit deformitu a zmírnit bolest. Kyfoplastika je minimálně invazivní postup, který vyžaduje pouze malý otvor v kůži. Hlavním cílem je dosáhnout toho, aby se poškozený obratel vrátil co nejvíce ke své původní výšce.

Kyfóza (z řeckého κυφός "kyfos", hrb) je mimořádně velké konvexní zakřivení páteře (směrem ven, dozadu) v hrudní a křížové části. Abnormální konkávní (směrem dovnitř) "lordotické" zakřivení krční a bederní oblasti páteře se nazývá lordóza. Kyfóza může být důsledkem jiné degenerativní nemoci plotének; vývojové abnormality, nejčastěji Scheuermannovy choroby; osteoporózy s kompresními zlomeninami obratle; mnohočetného myelomu nebo zranění (traumat).

Kyphosis is an abnormally excessive convex curvature of the spine as it occurs in the thoracic and sacral regions. Abnormal inward concave "lordotic" curving of the cervical and lumbar regions of the spine is called lordosis. It can result from degenerative disc disease; developmental abnormalities, most commonly Scheuermann's disease; osteoporosis with compression fractures of the vertebra; multiple myeloma; or trauma. A normal thoracic spine extends from the 1st thoracic to the 12th thoracic vertebra and should have a slight kyphotic angle, ranging from 20° to 45°. When the "roundness" of the upper spine increases past 45° it is called kyphosis or "hyperkyphosis". Scheuermann's kyphosis is the most classic form of hyperkyphosis and is the result of wedged vertebrae that develop during adolescence. The cause is not currently known and the condition appears to be multifactorial and is seen more frequently in males than females.


Charakteristika.

Dub marylandský je opadavý strom dorůstající výšky asi 6 až 15 metrů. Koruna je kulovitá, s nepravidelným okrajem. Borka je tlustá, téměř černá, rozpukaná na nepravidelné až hranaté bloky. Vnitřní borka je oranžová. Letorosty jsou v prvním roce plstnaté, ve druhém popelavě hnědé a lysé, asi 2 až 4 mm tlusté. Vrcholové pupeny jsou kuželovité až úzce vejčité, 5 až 10 mm dlouhé, v průřezu zřetelně pětihranné, hnědavě chlupaté. Listy jsou obvejčité až obkosníkovité, v horní části se 3 až 5 mělkými laloky, s 7 až 20 cm dlouhou a stejně širokou čepelí, na bázi srdčité až zaoblené, na vrcholu špičaté až tupé. Na okraji listu je 3 až 10 vrcholků zakončených osinkami. Listy jsou na líci tmavě zelené, lysé a lesklé, na rubu zvláště podél žilnatiny rezavě chlupaté, šupinaté nebo pýřité. Řapíky jsou 5 až 20 mm dlouhé, řídce až hustě chlupaté. Žaludy dozrávají druhým rokem, vyrůstají po 1 až 2, jsou široce vejcovité až eliptické, 12 až 20 mm dlouhé a 10 až 18 mm široké, často žíhané, asi z 1/3 až 1/2 kryté kuželovitou číškou. Číška je na vnitřní straně chlupatá, na vnějším povrchu pýřitá.

Rozšíření.

Dub marylandský je rozšířen ve východních a jihovýchodních oblastech USA. Roste na chudých mělkých půdách bez vápníku na mýtinách, pustých místech a záplavových územích, na narušených stanovištích, suťoviskách a suchých hřbetech kopců v nadmořských výškách do 900 metrů. Je to pomalu rostoucí dřevina. V západní části areálu se vyskytují stromy menšího vzrůstu s listy 5 až 7 cm dlouhými a na rubu v paždí žilek šedě plstnatými. Bývají rozlišovány jako "Quercus marilandica" var. "ashei".  V oblastech společného výskytu se dub marylandský kříží s jinými duby ze sekce "Lobatae", zejména s dubem srpovitým ("Q. falcata"), dubem cesmínolistým ("Q. ilicifolia"), dubem celokrajným ("Q. imbricaria"), dubem vrbolistým ("Q. phellos"), dubem černým ("Q. nigra"), dubem sametovým ("Q. velutina") a druhy "Q. buckleyi" a "Q. incana".

Význam.

Dub marylandský je v Česku zřídka pěstován jako parková dřevina. Byl zaveden do Evropy v roce 1739. Je uváděn ze sbírek Pražské botanické zahrady v Tróji, z Arboreta Žampach, z pražské Stromovky a Arboreta Kostelec nad Černými lesy.

Dub marylandský ("Quercus marilandica") je nevysoký opadavý strom, pocházející z východních a jihovýchodních oblastí USA. V Česku je vzácně pěstován jako parková dřevina.

Quercus marilandica, the blackjack oak, is a small oak, one of the red oak group "Quercus" sect. "Lobatae". It is native to the eastern and central United States, from Long Island to Florida, west as far as Texas, Oklahoma, and Nebraska. There are reports of a few isolated populations in southern Michigan, but these appear to represent introductions.


Jméno.

Včela se vědecky jmenuje "Megachile pluto" a české jméno dosud nemá, nicméně rod "Megachile" patří mezi tzv. včely čalounice. Místní domorodci včelu nazývají „raja ofu“ neboli „král včel“.

Pozorování v přírodě.

Včelu "Megachile pluto" objevil Brit Alfred Russel Wallace roku 1858 na indonéském ostrově Bacan. Poté ji spatřila až britská vědecká expedice v roce 1981. Na třech indonéských ostrovech ji tehdy studoval Američan Adam Messer. Následně se ji pokusilo najít několik dalších vědeckých expedic, ale kvůli jejímu skrytému způsobu života se jim to nepodařilo a tak už se vědci začali domnívat, že definitivně vyhynula. Nicméně v únoru roku 2019 se podařilo najít mezinárodnímu týmu samici na indonéských Severních Molukách.

Popis.

"Megachile pluto" je největším známým druhem včely. Samice dosahují délky těla 38 až 39 milimetrů a rozpětí křídel 63 milimetrů. Samci jsou menší, bývají dlouzí okolo 23 milimetrů. Na hlavě má včela výrazně prodloužená kusadla. Je porostlá lesklým hnědým až černým chmýřím, na zadečku má příčný bílý pruh.

Způsob života.

Vzhledem k nepočetné populaci a skrytému způsobu životu je život tohoto druhu málo zmapován. Včela je endemitem, obývajícím nížinné lesy ostrovů Bacan, Halmahera a Tidore. Živí se pylem. Velké čelisti jí slouží ke sběru pryskyřice dvojkřídláčovitých stromů. Pryskyřici mísí s dřevěnými vlákny a vytváří směs, z níž si staví hnízda (buňky a tunely). Do hnízda naklade vajíčko a k němu umístí kuličku tvořenou směsí pylu a nektaru. Hnízda mohou obsahovat několik až mnoho desítek komůrek. Úroveň sociálního chování včel není známa. Obvykle jich žije několik pospolu, ale navzájem si nevypomáhají. Včely obývají vnitřek termitišť stromového druhu "Microcerotermes amboinensis," nicméně jejich komůrky se s tunely termitů neprotínají. Důvod, proč včely žijí v termitištích, není znám. Zřejmě se v nich může nacházet vhodné mikroklima, vyloučit se rovněž nedá ochrana před predátory a parazity.

Megachile pluto je druh včely žijící na souostroví Moluky. Objevil ho roku 1859 při své cestě po Indonésii Alfred Russel Wallace, proto bývá v angličtině nazýván také "Wallace's giant bee" (Wallaceova obří včela). Pak včela nebyla dlouho pozorována a soudilo se, že vyhynula, až roku 1981 podal americký entomolog Adam Messer zprávu o setkání s tímto druhem. Mezinárodní svaz ochrany přírody ji hodnotí jako zranitelný druh.

Megachile pluto, also known as Wallace's giant bee or raja ofu/rotu ofu ("king/queen of the bees" in Indonesian), is a very large Indonesian resin bee. It is the largest known living bee species. It was believed to be extinct until several specimens were discovered in 1981. There were no further confirmed sightings until two were collected and sold on eBay in 2018. A live female was found and filmed for the first time in 2019.


Historie.

V počátcích cestoval August Strauss s oběma svými syny, mezi nimi i s Engelbertem (*1908), po celém Německu. Obchodovali s košťaty a kartáči, které se vyráběly ve Spessartu – v Besen-Kasselu.  Po válce pokračoval kolem roku 1948 Engelbert Strauss v obchodní tradici své rodiny a založil stejnojmenný podnik. Do sortimentu zahrnul výrobky pro bezpečnost práce. Prvními výrobky byly rukavice, které ještě i dnes hrají hlavní roli v sortimentu společnosti. V 60. letech byla společnost změněna na zásilkový obchod. S katalogovým zasilatelstvím započal podnik v roce 1973. Sortiment se postupně rozšiřoval o části oděvů a obuv. V areálu v Biebergemündu u Frankfurtu nad Mohanem byla v roce 1994 na 40 000 m2 postavena nová firma s logistikou, v roce 2000 byla rozšířena a v roce 2005 zdvojnásobena. V roce 2008 byl podnik znovu rozšířen.  V roce 2015 vznikla v místě společnosti v Biebergemündu na ploše přibližně 50 000 m2 nová hlavní prodejna společnosti a také podnikový kampus s mnoha kancelářemi a prostory pro školení a další vzdělávání. Podnik v roce 2017 staví nové centrum služeb a logistiky. Rozšířena má být zejména nabídka individuálního firemního vybavení s takzvanou CI-Factory ve Schlüchternu.

Vedení společnosti.

Rodinný podnik dnes společně vede třetí a čtvrtá generace. Engelbertův syn Norbert Strauss se svými dvěma syny Steffenem a Henningem Straussem jsou jednateli firmy. Společnost má 1 200 zaměstnanců.

Sídla firmy.

Od začátku 90. let má společnost své hlavní sídlo v Biebergemündu u Frankfurtu nad Mohanem. V roce 1996 společnost engelbert strauss expandovala a otevřela první dceřinou společnost v Linci/Rakousko. Po založení druhé dceřiné společnosti v Anglii v roce 2002 následovaly další v Nizozemsku, Belgii, Švýcarsku, České republice, Švédsku a v Dánsku.

Ocenění.

Společnost Engelbert Strauss byla oceněna jako „nejlepší celonárodní zaměstnavatel roku 2017“ v kategorii „oděvy, obuv a sportovní vybavení“ středních podniků v Německu. Navíc firma již podruhé získala ocenění pro „nejoblíbenější rodinný podnik“. V roce 2015 získala společnost německé ocenění za logistiku, v roce 2016 evropské ocenění za logistiku.

Sortiment.

Hlavním sortimentem jsou pracovní oděvy, reflexní oděvy, pracovní obuv, rukavice a další osobní ochranné prostředky, průmyslové potřeby, nástroje a kancelářské zboží. Již 30 let nabízí engelbert strauss vlastní úpravu textilu, mimo jiné technikou výšivky, tisku nebo laserovou technikou. Fotoprodukce celého sortimentu a spoty vznikají v Los Angeles.

Výroba.

Aktuálně se vyrábí po celém světě ve 27 zemích – jak v Evropě, tak i v Asii a Africe. Velká část výrobků se vyrábí v partnerských závodech v Asii. Některé z tamních výrobních závodů vyrábí jen pro společnost.

Prodej.

Společnost má čtyři vlastní specializované obchody, takzvané workwearstores. V roce 2010 vznikl první obchod v Hockenheimu (Baden-Württemberg), v roce 2012 následoval Bergkirchen (Bavorsko), v roce 2014 hlavní prodejna v Biebergemündu (Hesensko) a na podzim roku 2016 další workwearstore v Oberhausenu (Severní Porýní – Vestfálsko).

Engelbert Strauss GmbH & Co. KG se sídlem v Biebergemündu u Frankfurtu nad Mohanem je německý výrobce pracovních oděvů, pracovní obuvi a osobních ochranných prostředků, zásilkový obchod a maloobchod.

Engelbert Strauss GmbH & Co. KG, which is based in Biebergemünd, Hesse, Germany is a German brand manufacturer, mail order company and retailer that sells workwear, safety footwear and personal protective equipment.


Používané varianty jména.

Leo Birinski – příjmení po matce – zhruba od roku 1908 až do smrti jeho občanské i umělecké jméno. Leo Gottesmann – příjmení po otci – nejméně do roku 1906 je používal jako občanské jméno.  Různé pravopisné a jazykové varianty: Leo G. Birinski, Leo Birinsky, Lev G. Birinski, Lav Birinski, Birinszki Leó, Lev Birinszkij, Leon Birinski atd. V českém prostředí je znám pod poruštěným jménem Lev Birinskij. To patrně souvisí s marketingovou a vlasteneckou mystifikací pražského Národního divadla k české premiéře jeho hry "Mumraj" roku 1912. Tato satira na ruské poměry, napsaná německy židovským autorem žijícím ve Vídni, by patrně byla v českém Národním divadle neprůchodná, proto byl Birinski prohlášen za židovského autora píšícího rusky a jeho příjmení dostalo ruskou koncovku. Formulace „Rusky napsal Lev Birinskij“ na zdejší divadelní ceduli vstoupila do českých dějin divadla a jen velice obtížně se vyvracela, takže ještě na konci 20. století zde byl Birinski uváděn jako ruský autor.

Biografie.

Varianty místa a data narození.

Jeho původ je dost nejasný a existuje asi osm, někdy zcela protichůdných, verzí místa a data jeho narození. Podle českých pramenů se narodil roku 1885 v Kyjevě na Ukrajině. Podle německých a rakouských pramenů a podle "Velké židovské národní biografie", vydané v Czernowitz, se Birinski narodil v Bukovině – buď přímo v hlavním městě Czernowitz nebo v městečku Storozynetz, a to roku 1880 nebo 1884. Podle amerického filmového slovníku to bylo roku 1882 někde v Rusku. Jednoznačnou odpověď nedávají ani Birinského dobové osobní dokumenty. Ve vídeňských přihláškách k pobytu (zachovalo se jich 18 z let 1904 – 1921) zpočátku uváděl jako datum narození červenec 1884 a jako rodiště střídavě haličská městečka Borszczów nebo Skała. Dne 12. prosince 1914 Birinski náhle změnil identitu a až do definitivního odjezdu z Vídně uváděl jako datum narození 8. červen 1884 a jako rodiště městečko Lisjanka v Rusku (190 km jižně od Kyjeva, dnes Ukrajina). Při příjezdu do USA se imigračním úředníkům prokázal nikaragujským pasem a jako místo narození uvedl přístav Bluefields v Nikaragui. Který z těchto údajů je pravdivý, dnes nelze s jistotou určit, některé z nich však lze vyloučit. Židovské matriky z Czernowitz a z Borszczowa se zachovaly dodnes a podle nich se v těchto obcích prostě nenarodil. Nikaragujská identita vypadá exoticky, ale není věrohodná – roku 1921 odjel z Vídně do Berlína jakožto ukrajinský občan (což lze doložit). Nikaragujské doklady si zřejmě nějakým způsobem opatřil v Německu; jakým, to by byla jen spekulace. Podle rodinných souvislostí se jako Birinského nejpravděpodobnější rodiště jeví Lisjanka. Jeho otec Hersch (Hermann) Gottesmann pocházel z Borszczowa a byl obchodním zástupcem (v přihláškách k pobytu uváděl povolání „Agent“). Roku 1877 se v obci Počapincy (10 km od Lisjanky) oženil s Čarnou Birinskou (nebo Berinskou), dcerou pachtýře z Lisjanky. A v Lisjance se také narodil roku 1889 Leův mladší bratr Mordko. Tamější dobové matriky byly zničeny, takže tato hypotéza zůstane navždy nepotvrzená. Pokud se týče data narození, musíme věřit tomu, jež v souvislosti s Lisjankou uváděl on sám: 8. června 1884 (není však jasné, zda podle juliánského nebo gregoriánského kalendáře).  O důvodech náhlé změny jeho identity roku 1914 můžeme jen spekulovat. Pro život v Rakousku-Uhersku bylo určitě jednodušší vystupovat jako rakouský občan haličského původu – o tom zřejmě rakouské úřady přesvědčil, možná i díky haličskému původu otce Hermanna. Po vypuknutí první světové války mu však mohlo hrozit povolání do armády a začalo být výhodnější přiznat původ z Lisjanky. Tím se z něj stal občan nepřátelského státu s povoleným trvalým pobytem ve Vídni. Jde ovšem jen o hypotézu.  Osudy rodiny Gottesmannových v prvních letech jeho života můžeme odvozovat jen z nepřímých indicií. Z místa narození jeho mladšího bratra Mordka (1889) lze soudit, že rodina nejméně do konce 80. let zřejmě žila v Lisjance. Někdy před rokem 1900 se patrně přestěhovala do Czernowitz, kde se 1. ledna 1900 narodila jeho nejmladší sestra Hanna (Anna).

Vídeňské období.

Údaj o jeho příchodu do Vídně existuje ve dvou verzích. Podle dobového životopisu, uváděného českými prameny, se to stalo roku 1901. Podle přihlášek k pobytu bratra Mordka přesídlila rodina z Czernowitz do Vídně až v červenci 1904. A tyto údaje se zdají pravděpodobnější. Birinski později (roku 1940 při sčítání lidu v USA) uvedl, že absolvoval tři roky vysoké školy. Pokud je to pravda, musel před tím vystudovat gymnázium. A to by podle ruského modelu (např. v Kyjevě) ukončil asi roku 1902, podle rakouského modelu (např. v Czernowitz) asi roku 1903. Podle dostupných pramenů se zdá, že do Vídně přišel až po absolvování střední školy. Leo se zde přihlásil pod jménem Gottesmann a jako místo narození uvedl Borszczów v Haliči (otcovu rodnou a domovskou obec). Toto příjmení po otci používal nejméně do roku 1906. Nejstarší dokument, v němž se již prezentoval jménem po matce, tedy jako Birinski, je dopis odeslaný z Vídně roku 1908. Tomuto příjmení zůstal věrný až do smrti, pod ním také publikoval, občas ještě v pravopisné variantě Birinsky. Ve Vídni pracoval jako knihkupecký příručí (Handelskommi). Jeho stopa dočasně zmizela na konci roku 1906, kdy ještě pod jménem po otci odjel z Vídně „domů“ (můžeme se dohadovat, zda do Haliče či na Ukrajinu a zda právě v tomto období někde tam nestudoval na vysoké škole). Ve Vídni se znovu prokazatelně objevil v roce 1908, již jako Birinski. Rychle pronikl do tamních uměleckých kruhů, spřátelil se s významnými herci Hugem Thimigem a Josefem Kainzem, kteří mu pomáhali v začátcích jeho umělecké dráhy. Začal překládat a později se věnoval i vlastní dramatické tvorbě. Pro Kainze v posledním období jeho života zřejmě pracoval jako osobní tajemník a pečoval o něj i během jeho fatální nemoci až do Kainzovy smrti v září 1910. Podle přihlášek k pobytu Birinski v té době občas pobýval v Berlíně a v Mnichově, kde patrně navazoval další umělecké kontakty.  Z vídeňského období pocházejí jeho tři divadelní hry. Tragédie "Der Moloch" byla uvedena v lednu 1910 ve Vídni a ještě v témže roce vydána tiskem, nejprve na pokračování v berlínském měsíčníku Ost und West, posléze pak ve Vídni a v Berlíně dvakrát knižně. Prokazatelně byla uvedena i v Německu a dále v chorvatském a slovinském překladu. Do češtiny byla sice přeložena hned v roce 1910 Vincencem Červinkou, ale z uvedení pražským Národním divadlem nakonec z trochu záhadných důvodů sešlo. O tragédii "Raskolnikoff" podle Dostojevského "Zločinu a trestu" se sice rovněž psalo již v roce 1910, ale vydána byla asi až v roce 1912 v Mnichově, a to ve formě rozmnoženého strojopisu. Poprvé byla inscenována v dubnu 1913 v Geře (ve Vídni ji uvedli až roku 1917). Některé prameny ji přesto označují za prvotinu. Mimo autorovu domovinu byla v té době uvedena patrně pouze v Německu, Chorvatsku a ve Slovinsku. Český překlad vytvořila roku 2007 podle původního vydání Kateřina Bohadlová, v roce 2009 se uskutečnila česká premiéra. Nejúspěšnější hrou tohoto období se stala komedie – podle samotného autora tragikomedie – "Narrentanz". Uvedena byla 28. září 1912 současně v deseti městech. Vzápětí byla hra v Mnichově vydána knižně. Následovalo množství dalších inscenací v celé německojazyčné oblasti, v listopadu byla hra uvedena dokonce v německém divadle v New Yorku. Řadu překladů zahájilo české uvedení pod názvem "Mumraj" 1. října 1912 v pražském Národním divadle (překlad Vincenc Červinka), a to za účasti autora. Kromě češtiny lze prokázat existenci dobových překladů do polštiny, slovinštiny, maďarštiny, dánštiny, nizozemštiny a francouzštiny. Tisk se zmiňoval ještě o překladu do angličtiny, a dokonce do japonštiny – jejich existenci ani případné inscenace se však zatím prokázat nepodařilo. Kromě těchto tří her je Birinski podepsán ještě pod úpravou Nestroyovy frašky "Nur Ruhe!", která byla uvedena v lednu 1914 ve Vídni a obratem tamtéž vydána knižně (jediný dostupný výtisk vlastní Knihovna Kongresu ve Washingtonu). Oprávněnost uvádění Birinského jako spoluautora však zejména vídeňský kritik a satirik Karl Kraus nemilosrdně odmítl.  V březnu 1920 proběhla vídeňským tiskem zpráva o jeho sebevraždě a rozšířila se rychle i do zahraničí. Později se zjistilo, že šlo o fámu, která vznikla záměnou Birinského s jeho mladším jmenovcem (a snad také příbuzným z Haliče) Leonem Gottesmannem. Objevila se nějaká dementi, leč nebyla zřejmě dost důrazná, takže pro většinu encyklopedií Birinského život tehdy skončil. Díky tomu se jeho osobnost rozdělila na dvě slovníková hesla: Birinski – divadelník roku 1920 „zemřel“ a Birinski – filmař se ve 20. letech „z neznáma vynořil“. Skutečný Birinski však v dubnu 1921 definitivně opustil Vídeň a přesídlil do Berlína. A z Vídně odjížděl jako ukrajinský občan.

Německé období.

V Německu se patrně oženil s pianistkou židovského původu Felicií Aschkenasovou, narozenou zřejmě roku 1902 ve Varšavě. Pracoval již téměř výlučně pro film, napsal celou řadu scénářů, a dokonce spolupracoval s Paulem Lenim na režii známého filmu "Das Wachsfigurenkabinett" (1923 – 1924). Jeho prvním doloženým dílem z této doby byl scénář pro film "Tragödie der Liebe" (režie Joe May, 1922); podle některých pramenů šlo o první promítaný film, v němž si malou roli zahrála Marlene Dietrich. Během německého období se prokazatelně podílel na 13 filmových scénářích, některé z nich daly vzniknout významným filmům: "Varieté" (režie E. A. Dupont, 1925) nebo filmy Gennara Righelliho. Pro Righelliho měl psát scénář i k nerealizovanému projektu "Winnetou", kde měl titulní roli hrát Wilhelm Dieterle. Během berlínského pobytu napsal divadelní hru "Der heilige Teufel (Rasputin)", jež patrně nebyla nikdy uvedena a jejíž německý text se nepodařilo najít. Existuje pouze v pozdější anglické verzi, nalezené v USA.

Americké období.

Roku 1927 odešel do Spojených států. Podle imigračních seznamů přicestoval 16. září lodí RMS Berengaria společnosti Cunard Line, na niž nastoupil v Cherbourgu, do newyorského přístavu Ellis Island. Při vstupu do země se ze záhadných důvodů prokázal nikaragujským pasem (tedy i tamním občanstvím), v němž měl dokonce zapsáno jako místo svého narození nikaragujské město Bluefields a své první jméno ve tvaru „Leon“. Oficiálně přijel navštívit svého známého Simona Suttu (obchodník s kůžemi z Moskvy, který žil na Manhattanu). Pobyt, původně plánovaný na 6 měsíců, se protáhl až do jeho smrti, tedy na 24 let. Jeho manželka Felicia v doprovodu své matky přicestovala 28. října 1929 rovněž na Ellis Island, také s nikaragujským pasem a také na návštěvu Simona Sutty. O necelý měsíc později podala u vrchního soudu v Los Angeles žalobu o rozvod kvůli „manželovu krutému jednání“. Z pozdějších dokumentů vyplývá, že k rozvodu nakonec nedošlo. Podle imigračních seznamů opustil Birinski americký kontinent jen jednou, když roku 1936 navštívil asi na týden Havaj. Při návratu uvedl, že je rozvedený, židovskou národnost nahradil ruskou, jen nikaragujskému občanství zůstal věrný. A ze stejného pramene známe i jeho tehdejší trvalé bydliště: Hollywood, 3110 Hollyridge Drive. Dne 9. března 1937 odevzdal úřadům v Los Angeles tzv. Declaration of intention (prohlášení o záměru získat občanství USA), v níž kromě nikaragujské příslušnosti uvedl, že na území USA vstoupil s tímto cílem 7. května 1932 autem z Mexika. Při sčítání lidu roku 1940 uvedl nikaragujský původ, rodinný stav: ženatý, vzdělání: tři roky vysoké školy a povolání scenáristy ve filmovém studiu. S manželkou Felicií se zřejmě nerozvedl, ale nežili spolu. Felicia měla koncem 40. let trvalé bydliště prokazatelně v Buenos Aires v Argentině. A to je skoro vše, co je o Birinského americkém pobytu doloženo písemně; žádné významnější informace se nenašly ani v knihovně při Academy of Motion Picture Arts and Sciences, přestože „he worked on some major films“. Přestože ve všech úředních dokumentech, nalezených v USA, Birinski uváděl nikaragujský původ, pravděpodobnější je, že se narodil v ukrajinské Lisjance. Tuto verzi totiž podporují starší prameny a o Birinského původu z Ruska psal v nekrologu i jeho dobrý známý Paul Frank.  V USA pokračoval v práci autora filmových námětů, scenáristy a příležitostného režiséra. Prokazatelně se tam podílel na dvanácti scénářích a na osmi nerealizovaných projektech, u několika dalších filmů je jeho podíl nejistý. Jeho prvním americkým dílem se ihned zřejmě stala režie filmu "Das große Glück", což byla německojazyčná verze filmu "A Ship Comes In" z roku 1928. Další dva projekty, na nichž se podílel, se realizace nedočkaly. V pozůstalosti po Glorii Swanson se zachovaly různé verze scénáře pro nedokončený film "Queen Kelly". Jednu z verzí scénáře vytvořil mezi březnem a dubnem 1929 právě on sám. Druhým nerealizovaným projektem měl být film "The Bargain in the Kremlin", jehož scénář s „revolučním příběhem“ měl psát pro režiséra Paula Leniho. Některé z filmů patřily podle hollywoodské terminologie mezi tzv. „velké“: na příklad "Mata Hari" s Gretou Garbo nebo Mamoulianovy filmy "The Song of Songs" (s Marlene Dietrich) a "The Gay Desperado". V roce 1936 byl jeden film podle jeho scénáře natočen i ve Francii. On sám si ještě jednou vyzkoušel i filmovou režii v romanci "Flirtation" z roku 1934. Koncem roku 1936 proběhla tiskem zpráva, že MPAA v zájmu dobrých vztahů s Velkou Británií podle Haysova kodexu zastavuje práci na filmu "I Gave My Wife to the King" o aféře bývalého britského krále Edwarda VIII. a paní Wallis Simpsonové. S námětem jako první přišel právě Birinski. Posledním známým filmem podle Birinského námětu byla špionážní komedie "The Lady Has Plans" z roku 1942 s Paulette Goddard.  Dva z jeho filmů se staly předlohou pro stejnojmenné rozhlasové hry: roku 1937 to byl "The Song of Songs" a roku 1943 "The Lady Has Plans". Obě hry byly vysílány v síti CBS (Columbia) v rámci cyklu The Lux Radio Theatre a dodnes se v soukromé sbírce zachovaly jejich nahrávky.  Ve Spojených státech se věnoval i psaní divadelních her. V září 1932 si zaregistroval práva na hru "The Last Czarina", což zřejmě byla první anglická verze hry "Der heilige Teufel (Rasputin)", kterou si přivezl z Německa. Její pozdější verze s názvem "The Holy Devil (Rasputin)" se našla v pozůstalosti po novináři a spisovateli Hermanu Bernsteinovi (zemřel v srpnu 1935), který v textu provedl několik především jazykových úprav. Tato hra téměř jistě nebyla nikdy ani inscenována, ani vydána tiskem. Po celou první polovinu 30. let se v newyorském tisku objevovaly zmínky o dalších a dalších chystaných inscenacích Birinského her – pod rozmanitými názvy se však zřejmě skrýval pouze různě přepracovaný a do kulis španělské občanské války přesazený "Mumraj". K realizaci skoro jistě ani v jednom případě nedošlo. V lednu 1935 byla v broadwayském divadle Imperial Theatre uvedena jeho hra "Nowhere Bound" o lidech deportovaných z USA. Na repertoáru se udržela měsíc, bylo odehráno celkem 15 představení. On sám zde působil zároveň jako spoluproducent inscenace. V září 1944 pak následovala hra "The Day Will Come", uvedená v jiném broadwayském divadle National Theatre (dnes Nederlander Theater). Její děj se odehrával v Rusku během druhé světové války, klíčovou situací bylo setkání Adolfa Hitlera s Bludným Židem v opuštěné ruské vesnici. Odehráno bylo cca 20 představení. Kromě toho existují ještě zmínky o hrách "Clouds over the Continent" z roku 1937 nebo "Melodrama in D Minor" z roku 1943, jejich jevištní realizaci nebo vydání tiskem se však nepodařilo prokázat. Texty těchto her zatím nebyly nalezeny.  Poslední stopa po něm a jeho díle tedy pochází z roku 1944. Následujících sedm let jeho života je opět zahaleno mlhou. Podle dochovaného úmrtního listu Leo Birinski zemřel dne 23. října 1951 ve více méně chudinské nemocnici Lincoln Hospital v Bronxu. Úmrtní list poněkud atypicky neobsahuje téměř žádné údaje o zemřelém – pouze informaci, že mu bylo 50 let. Podle všech zjištění mu však v okamžiku smrti muselo být 67 let. A tak i ten poslední úřední dokument o jeho životě zakonzervoval záhadu či omyl zcela v duchu celého jeho životopisu. Pravděpodobně zemřel v bídě a zřejmě zcela osamělý (bez známých dědiců a bez kontaktů s příbuznými). Byl pohřben na newyorském městském hřbitově Potter ́s Field na ostrově Hart Island v hromadném hrobu („plot 45, section 2, no. 14“). Paul Frank v nekrologu, otištěném v prosinci 1951 v newyorském německojazyčném týdeníku Aufbau, píše, že Birinski zemřel na mozkovou mrtvici ve věku 69 let, a potvrzuje, že poslední období života strávil v bídě. Tento nekrolog se zřejmě stal zdrojem informací pro „Doylův slovník“. Roku 2009 se podařilo najít Birinského příbuzné, žijící v Izraeli a v USA.

Dílo.

Rozhlasové hry.

Nahrávky dvou rozhlasových her se dodnes zachovaly v soukromé sbírce.

Leo Birinski (patrně 8. června 1884 Lisjanka, Ukrajina, Ruské impérium – 23. října 1951 Bronx, New York City, USA) byl dramatik, filmový scenárista a režisér židovského původu. Působil v Rakousku, Německu a v USA. Jako dramatik dosáhl největší popularity v Evropě v letech 1910 – 1917, pak byl postupně zapomenut. Od 20. do 40. let 20. století pracoval především jako scenárista pro film, nejprve německý, později americký. V USA se však vrátil i k psaní divadelních her. Psal německy, později v USA anglicky.

Leo Birinski (June 8, 1884 – October 23, 1951) was a playwright, screenwriter and director. He worked in Austria-Hungary, Germany and in the United States. As a playwright in Europe he gained his biggest popularity in 1910 – 1917, then he was forgotten. From the 1920s to 1940s he worked mainly as a screenwriter, first in Germany, later in the United States, to which he emigrated in September 1927. In the United States he returned to writing the stage plays. He was writing in German and later on in the United States, in English. Until recently, only a minimal amount of information about his life was available. In addition there were many legends and rumours concerning Birinski's person, some of them even spread by himself. For example, the false report of his "suicide" in 1920 even found its way from the newspaper obituaries into encyclopedias.


Historie.

Hrad se nachází na strategicky důležitém místě poblíž ústí řeky Shiel do zátoky Moidart. Archeologické nálezy z této lokality svědčí o osídlení z doby železné a později též o přítomnosti Vikingů. Základní stavební prvky hradu jsou shodné s podobnou architekturou v daném regionu, budovanou ve 13. století. Jádro pevnosti bylo vybudováno na pětibokém půdorysu. Další části hradu pak byly přistavěny ve století patnáctém a sedmnáctém. V minulosti patřil hrad do majetku rodu MacDonaldů z Clanaraldu. Poslední majitel Allan z Clanaraldu nechal hrad zapálit, když odjížděl v roce 1715 bojovat po boku Jakobitů, aby jeho majetek nepadl za oběť nepřátelům. Allan, zvaný též Allan z Moidartu, v bitvě u Sheriffmuiru padl. Od té doby je hrad ruinou, již v roce 1748 byl popsán jako pustý.  V následujícím období hrad zůstal ve vlastnictví pánů z Clanaraldu, v průběhu 20. století několikrát změnil majitele. K zásadnímu obratu došlo po roce 1996, kdy byl hrad nabídnut k prodeji za 100 000 liber. Původně jej měla v úmyslu koupit státní agentura Historické Skotsko ("Historic Scotland"), ta však odstoupila od koupě kvůli zájmu jednoho místního sdružení. Nakonec ale v roce 1997 zříceninu koupila společnost Anta Estates za 300 000 liber. Ukázalo se však, že tato společnost chce hrad zcela přestavět pro účely bydlení, včetně zastřešení, vybudování přístupové cesty, přípojek elektřiny a další infrastruktury. Tento záměr nebyl státními orgány schválen, následovaly roky sporů a diskusí ve snaze dospět k dohodě s majiteli hradu.

Současnost.

Hradní zřícenina je kvůli havarijnímu stavu v současné době nepřístupná veřejnosti, avšak vstup na ostrůvek a prohlídka exteriéru hradu jsou povoleny.

Pověst o černé žábě.

V 17. století se stal majitelem hradu John z Clanaraldu, v pořadí již dvanáctý pán na Tioramu. Údajně to byl velice krutý a zlý člověk. Pověst vypráví, že když jeho zlé skutky přesáhly jakoukoli mez, jednoho dne se v jeho pokoji na hradě objevila velká, černá, odporně vyhlížející žába. Hradní pán se jí nemohl zbavit, zkoušel dokonce před ní prchnout na moře, ale netvor jej pronásledoval i tam. Ďábelská žába tak zůstala ve společnosti Johna z Clanaraldu až do konce jeho dnů.

Tioram (anglicky "Castle Tioram," ve skotské gaelštině "Caisteal Tioram", což v překladu znamená "suchý hrad") je zřícenina hradu, nacházející se na severu Spojeného království v oblasti Skotské vysočiny (Highlands), asi 80 kilometrů západně od Fort Williamu, centra historického regionu Lochaber. Pozůstatky stavby se tyčí na přílivovém ostrově Eilean Tioram (v překladu "suchý ostrov") v hloubi mořského zálivu Loch Moidart.

Castle Tioram () (, meaning "dry castle") is a ruined castle that sits on the tidal island Eilean Tioram in Loch Moidart, Lochaber, Highland, Scotland. It is located west of Acharacle, approximately from Fort William. Though hidden from the sea, the castle controls access to Loch Shiel. It is also known to the locals as "Dorlin Castle". The castle is a scheduled monument.


Úvod do situace.

Roku 1301 vymřela v Uhersku dynastie Arpádovců. O uherský trůn začali bojovat neapolští Anjouovci, Přemyslovci, později Wittelsbachové. V prvních letech bojů o uherský trůn (1301–1305) byl soupeřem Karla Roberta z Anjou Přemyslovec Václav (v Uhersku Ladislav V.), syn českého krále Václava II. Po jeho odchodu se soupeřem Karla Roberta až do roku 1308 stal bavorský vévoda Ota III., ale ani ten se v Uhrách nedokázal prosadit. Největší podporu nakonec získal Karel Robert. Země však byla po letech neustálých bojů ovládaná jednotlivými velmoži, kteří střídavou podporou uchazečů o trůn sledovali své vlastní zájmy. Vznikla tak území, na nichž tito oligarchové téměř neomezeně vládli. Na území dnešního Slovenska byli takovými oligarchy Matúš Čák Trenčanský, který ovládal západní a část středního Slovenska, Omodejové vedeni palatinem Omodejem Abou, kteří ovládali severovýchod Uherska. Mezi územím Matúše Čáka a Omodejů se ještě nacházelo panství zemského soudce Štefana Ákoše a Ratoldů (magistr Demeter a jeho synovec magistr Dônč).  Karel Robert, který byl 27. listopadu 1308 na pešťském sněmu zvolen králem a 27. srpen a 1310 byl v Stoličném Bělehradě korunován svatoštěpánskou korunou na krále (předchozí korunovace v letech 1301 a 1309 nebyly provedeny podle uherského zvykového práva), byl rozhodnut proti velmožům zasáhnout. Již v roce 1310 se dostal do konfliktu s Matúšem Čákem, jehož zbavil funkce palatina. Matúš však titul používal dál a v létě 1311 zaútočil na budínský hrad, sídlo panovníka, vyplenil královské a arcibiskupské majetky. Král na podzim odpověděl útokem na Matoušovo území, ale neuspěl.

Předehra bitvy.

V té době vrcholil spor mezi Omodeji a městem Košice. Omodeje Abu, který již roku 1304 přešel ze strany Václava-Ladislava na stranu Karla Roberta a získal pro něj právě město Košice, 5. září 1311 v jedné potyčce zabili košičtí měšťané. Omodejovi synové žádali soud a pomoc od krále. Karel Robert byl však rozhodnut tuto situaci využít ve svůj prospěch. 3. října 1311 byl vynesen rozsudek, na jehož základě se Omodejové měli vzdát nároků na Košice, králi museli vrátit Abovskou a Zemplínskou župu, důlní město Gelnica, Spišský hrad a další královské hrady. Museli se podřídit králi a bez jeho povolení nesměli stavět další hrady. Omodejovci rozsudek přijali jen formálně. Navázali spojenectví s Matúšem Čákem a chystali úplatu. V březnu 1312 vyplenili okolí královského města Blatný Potok. Král se vydal s vojskem proti Omodejům, kteří se stáhli na Šarišský hrad. 10. dubna 1312 ho začal obléhat, část posádky se po několika týdnech vzdala, ale velitel hradu magistr Demeter se nevzdal. Koncem května se král s vojskem stáhl ze Šariše na Spiš, protože se dozvěděl o vojsku, které vyslal Matúš Čák na pomoc Omodejům. Šlo o oddíl 1 700 obrněných žoldáků, který vedl Aba Sličný (Pěkný, nazývaný také Velký). Král zatím na Spiši doplnil své vojsko o bojovníky z řad spišských kopiníků a spišských Němců.

Bitva.

Začátkem června vojsko Omodejů, doplněné o oddíl Aby Sličného, vyrazilo ke Košicím, které začalo obléhat. Vedla je k tomu pomsta za smrt otce, jakož i to, že Košice byly královskému vojsku slabším soupeřem. Karel Robert proto urychleně vyrazil podél horního toku Hornádu svému strategickému spojenci na pomoc. Omodejové přerušili obléhání a postupovali proti králi. V pátek 15. června 1312 se nakonec setkala obě vojska u vesnice Rozhanovce nedaleko Košic. Král zaujal nevýhodné postavení v údolí řeky Torysy, zatímco jeho protivníci se rozvinuli na úpatí kopce. Magistr Demeter, který velel čelnímu oddílu omodejských vojsk, zaútočil na střed královského vojska. Situace krále byla kritická. Vše nasvědčovalo tomu, že král padne nebo padne do zajetí. Omodejové začali posilovat střed bojové sestavy, čímž však došlo k oslabení křídel. Tehdy proti levému křídlu Omodejů vyrazili rytíři řádu johanitů (v té době v Uhrách co se týká výzbroje a disciplíny nejlepší vojáci), kteří toto křídlo smetli a usnadnili středu bojové sestavy. Králi navíc přišel na pomoc i oddíl Košičanů, který napadl jedno z křídel. Zanedlouho padl magistr Demeter i Aba Sličný, což způsobilo útěk oddílu Matúše Čáka. Protiútok Karla pod praporem johanitů (královský praporečník Gurke padl v první části bitvy) následně rozhodl o osudu bitvy. Do bitvy zasáhly od jihu i vojska Košičanů a spišských Sasů, čímž byl dokonán zmatek v řadách omodejských vojsk, která začala ustupovat.

Výsledek a důsledky.

V bitvě, které se zúčastnilo asi 10 000 bojovníků, utrpělo větší ztráty sice královské vojsko, ale ztráty Omodejů byly citelnější. Kromě velitelů Demetera a Aby Pěkného padli i Omodejovi synové Mikuláš a David, jakož i množství jiných členů omodejovského klanu.  Šlo prý o největší rytířskou bitvu od dob tatarského vpádu v roce (1241). Po bitvě Karel Robert z Anjou zkonfiskoval rozsáhlé majetky Omodejů a jejich nejvěrnějších stoupenců a část z nich daroval svým nejvěrnějším stoupencům. Bitva ukončila dlouholetou faktickou vládu Abovců na východním Slovensku a předznamenala i konec faktické vlády Matúše Čáka Trenčanského ve zbytku Slovenska.

Bitva u Rozhanovců se odehrála v pátek 15. června 1312 u Rozhanovců nedaleko Košic mezi vojskem uherského krále Karla Roberta z Anjou, posíleným o vojska spišských Sasů, rytířů Řádu johanitů a vojenské oddíly města Košic, a vojsky Omodejů (syny nebohého palatina Omodeje Aby), doplněnými o oddíly Matúše Čáka Trenčanského.

The Battle of Rozgony or Battle of Rozhanovce was fought between King Charles I of Hungary and the family of Palatine Amade Aba on 15 June 1312, on the Rozgony (today Rozhanovce) field. "Chronicon Pictum" described it as the "most cruel battle since the Mongol invasion of Europe". Despite many casualties on the King's side, his decisive victory brought an end to the Aba family's rule over the eastern Kingdom of Hungary, weakened his major domestic opponent Máté Csák III, and ultimately secured power for Charles I of Hungary.


Život.

Valdemarovým otcem byl dánský princ Knut Lavard, syn Erika I. Valdemarova otce dal zřejmě zavraždit Magnus Nilsson těsně předtím, než se Valdemar narodil. Jeho matka Ingeborg Kyjevská syna pojmenovala po svém dědovi, kyjevském knížeti Vladimírovi II.  V roce 1146, když bylo Valdemarovi patnáct let, král Erik III. Dánský abdikoval a rozpoutala se občanská válka. O trůn se ucházeli Sven III., syn Erika II., a Knut V., syn Magnuse Nilssona. Valdemar nejdříve podporoval Svena, poté ale vytvořil alianci s Knutem, který ho zvolil za svého spoluvládce. Tato válka trvala zhruba deset let a Valdemar se během ní (od roku 1152) stal šlesvickým vévodou.  V roce 1157 se trojice dohodla, že si zemi rozdělí mezi sebou. Sven III. pořádal slavnost pro Knuta, Valdemara a biskupa Absalona, během které se jich chtěl všech zbavit. Podařilo se mu zbavit se Knuta, Absalon a Valdemar unikli. Valdemar se vrátil do Jutska, kam Sven rychle vedl invazi. Valdemar ho bitvě u Grathe Hede porazil a Sven byl na útěku zřejmě rolníky zabit. Valdemar tak přežil další dva uchazeče o trůn a stal se jediným dánským králem.  V roce 1158 byl Absalon zvolen biskupem z Roskilde a Valdemar z něj udělal svého nejbližšího rádce. Roku 1168 dobyl pohanský ostrov Rujána a jeho středisko Arkona bylo z podnětu dánského arcibiskupa Absalona zničeno. Socha boha Svantovíta byla rozsekána a spálena před zraky slovanských obyvatel. Na celém ostrově byla provedena násilná christianizace.  Valdemar se velmi angažoval v procesu kanonizace svého otce, což se mu roku 1169 za papeže Alexandra III. zdařilo. Zemřel o dvanáct let později a byl uložen k poslednímu odpočinku v klášteře Ringsted. Ovdovělá Sofie se podruhé vdala za durynského lantkraběte Ludvíka a na dánský trůn usedl Valdemarův syn Knut.

Potomstvo.

Valdemarovou manželkou byla Sofie z Novgorodu (asi 1141–1198). Jejich dětmi byli:

Valdemar I. Veliký (14. leden 1131 – 12. květen 1182, Vordingborg) byl původně vévoda šlesvický, od roku 1154 kníže jutský a od roku 1157 dánský král, první představitel královské dynastie Valdemarů, jež v letech 1157–1241 dovedla Dánsko k výraznému politickému a hospodářskému rozmachu.

Valdemar I of Denmark (14 January 1131 – 12 May 1182), also known as Valdemar the Great (), was King of Denmark from 1146 until his death in 1182. The reign of King Valdemar I saw the rise of Denmark, which reached its zenith under his second son, and successor, King Valdemar II of Denmark.


Zařazení třetihor a stratigrafie.

Název pochází z označení „"Monti tertiarii"“, které poprvé použil r. 1759 Giovanni Arduino pro málo zpevněné souvrství severoitalských Alp. Jako geologické období byly třetihory popsány až v 19. století. Český název terciéru - třetihory, odkazuje na předchozí období druhohor. Ve skutečnosti ale druhohory ("mezozoikum") jsou názvem pro geologickou éru, což je velmi dlouhé období, v případě druhohor trvající celých 180 milionů let, ohraničené dvěma katastrofickými událostmi, zatímco třetihory ("terciér") jsou v současnosti spíše neformální časová jednotka spadající do éry s názvem "kenozoikum". Výrazu třetihory ("terciér") se však v populárně-vědecké i odborné literatuře stále užívá, jelikož je již zažitý mezi odborníky i laickou veřejností.

Geologie a klima.

Kontinenty se v průběhu terciéru postupně dostávaly do dnešní polohy. Rozevíral se Atlantský oceán, čímž se Amerika vzdalovala od ostatních kontinentů. Naopak se uzavíral oceán Tethys, z něhož do dnešních dnů zůstalo zachováno Středozemní a Černé moře. Africká tektonická deska se pohybovala k severu, díky čemuž došlo k další fázi Alpinského vrásnění. Započal výzdvih Himálaje. Antarktida se oddělila od Austrálie a doputovala do oblasti jižního pólu a v průběhu eocénu se působením studených mořských proudů, jež jí od té doby obklopují, začala zaledňovat.  Terciérní klima se vyznačovalo sériemi teplých a chladnějších výkyvů se sklonem k postupnému ochlazování, s tím souvisel i postupný pokles mořské hladiny a celkové vysušování klimatu. O ledové doby jak je známe z pozdějších čtvrtohor, však ještě zdaleka nešlo. Na počátku neogénu též definitivně ustoupilo moře z prostoru dnešního Česka. Poslední dva zaznamenané studené klimatické výkyvy z pliocénu lze již považovat za počátek čtvrtohorního cyklu glaciálů a interglaciálů.

Život.

Na rozhraní druhohor a třetihor došlo pravděpodobně ke katastrofické události, kvůli které vymřelo velké množství živočišných i rostlinných druhů.  Řada druhů dříve dominantní skupiny dinosaurů a dalších plazů buď vymřela, nebo se výrazně snížila jejich druhová diverzita a uvolnil se tak prostor k bouřlivému rozvoji savců a ptáků. Mezi známé třetihorní tvory patří velcí "hrůzoptáci" (čeleď Phorusrhacidae), dále pak mohutná uintatéria a brontotéria, chobotnatci deinotéria a mnoho dalších savců. Ve spodním miocénu se objevili první hominidé, ze kterých se postupně vyvinuli předkové dnešního člověka.

Terciér (třetihory) je označení pro geologické období patřící do éry kenozoika. Jeho počátek před 66 miliony let je spojen s velkým vymíráním druhů (např. amonitů a velkých plazů), na jeho konci 2,58 milionů let před dneškem došlo k razantnímu globálnímu ochlazení. V roce 2004 "Mezinárodní komise pro stratigrafii" pojem terciér zrušila, v roce 2005 byl však opět povolen, ale jen jako neformální označení období spojující periody, které na sebe navazují: paleogén a neogén.

Tertiary ( ) is a widely used, but obsolete term for the geologic period from 66 million to 2.6 million years ago. The period began with the demise of the non-avian dinosaurs in the Cretaceous–Paleogene extinction event, at the start of the Cenozoic Era, and extended to the beginning of the Quaternary glaciation at the end of the Pliocene Epoch. The time span covered by the Tertiary has no exact equivalent in the current geologic time system, but it is essentially the merged Paleogene and Neogene periods, which are informally called the Lower Tertiary and the Upper Tertiary, respectively.


Životopis.

Před válkou.

Čang Ťing- chuej se narodil roku 1871 v Tchaj-anu, jihozápadně od Mukdenu, dnešní provincie Liao-ning. Po vypuknutí první čínsko-japonské války a v poměrně nízkém se připojil k banditům pod velením čínského vojenského vůdce Čang Čuo-lina, který pracoval pro Japonce již v období rusko-japonské války. Po pádu dynastie Čching byly tyto jednotky přijaty do nově vznikající armády republiky. V té době se stal Čang velitelem 27. Pěší brigády tzv. Pej-jangské armády, která byla po smrti Jüan Š'-kchaje roku 1916 rozdělena mezi různé vzájemně znepřátelené frakce. V té době také Čang opustil Čang Čuo-lina a přidal se k jeho rivalovi Wu Pchej-fuovi, ale později přešel zpátky. Ten ho jmenoval ministrem války v Čínské Republice, kde Čang Čuo-lin v pozici nahradil Jüan Š'-kchaje. Jako ministr války působil od května 1926 do černa 1927. V letech 1928-1929 byl ve stejné vládě ministrem podnikání. V té době byl také guvernérem v Charbinu a ředitelem Čínské dálněvýchodní železnice. Po smrti Čang Čuo-lina se však nepohodl s jeho nástupcem Čang Süe-liangem. Roku 1929 se na celonárodní konferenci v Nankingu setkal s Čankajškem.

Kariéra v Mandžukuu.

Roku 1932 se stal Čang ministrem obrany v Mandžukuu. I přes námitky císaře Pchu Iho nahradil v roce 1935 Čeng Siao-süa na postu předsedy vlády. Jako ten hrál bezvadně roli loutky a ve všem vyhovoval Japoncům. Zatímco Japonci řídili všechny aspekty všedního dne v Mandžukuu, ministerský předseda trávil svůj čas přepisováním Buddhistických textů. Pouze jednou se vyslovil při rozhodnutí japonské okupační správy - při nuceném prodeji pozemků japonským kolonistům. Roku 1943 zastupoval Mandžukuo na Velké východoasijské konferenci svolané Japonci v Tokiu.  Roku 1943 o něm časopis Time publikoval falešnou zprávu, podle které měl otrávit celou svoji rodinu a svého Japonského poradce a pak sám spáchat sebevraždu. Čang ale zastával svůj úřad až do sovětské invaze roku 1945.

Po válce.

Roku 1945 byl zajat sověty a až do roku 1950 vězněn na Sibiři. Poté byl předán do ČLR. Zemřel o 14 let později na zástavu srdce.

Čang Ťing-chuej (zjednodušená čínština: 张景惠; tradiční čínština: 張景惠; pinyin: Zhāng Jǐnghuì ; Wade–Giles: Chang Ching-hui); 1871 – 1. listopad 1959) byl čínský generál a politik působící v 1. polovině 20. století, zvláště v období Éry Militaristů v Číně a druhé světové války, kdy spolupracoval s Japonci a byl v druhým ministerským předsedou státu Mandžukuo.

Zhang Jinghui (Chang Ching-hui; ; Hepburn: "Chō Keikei"); (1871 – 1 November 1959) was a Chinese general and politician during the Warlord era. He is noted for his role in the Japanese puppet regime of Manchukuo in which he served as its second and final Prime Minister.


Život.

Robinson byl nejstarší ze 4 dětí Johna Robinsona, učitele na škole v Ludlowě, a jeho ženy Elizy. Do svých 13 let studoval na Horatio Russell Academy v Ludlowě. Po roce, kdy studoval kresbu u Richarda Penwarneho, byl dán do učení ludlowskému knihkupci a tiskaři – Richardu Jonesovi.  Zatím co studoval výtvarné umění začala se vyvíjet jeho kariéra prodejce knih. V roce 1850 pracoval pro knihkupce Benjamina Manda z Bromsgrove, posléze v roce 1851 pro Whittaker & Co se sídlem v Londýně.  Roku 1852 vystavoval v Královské akademii umění olejové malby pod názvem "„On the Teme Near Ludlow“."  Ve stejném roce začal fotografovat. O pět let později se setkal s fotografem Hughem Welchem Diamondem a rozhodl se intenzivněji věnovat tomuto uměleckému směru. V roce 1855 otevřel v Leamingtonských lázních ateliér, v němž prodával portréty. O Diamondovi se později zmiňoval jako o „otci fotografie“.  O 4 roky později se oženil se Seline Grieves, dcerou lékárníka Johna Edwarda Grievese.  Ve věku 34 let, roku 1864, byl Robinson nucen vzdát se svého ateliéru, mimo jiné z důvodu jeho špatného zdravotního stavu, na nějž měly vliv jedovaté fotografické chemikálie. Přestěhoval se do Londýna, kde se věnoval teoretické stránce fotografie, psal vlivné eseje "„Pictorial Effect in Photography, Being Hints on Composition and Chiaroscuro for Photographers“" publikované v roce 1868. V této době se zlepšil i jeho zdravotní stav natolik, že si otevřel nový ateliér v Tunbridge Wells společně s Nelsonem Kingem Cherrillem. V roce 1870 se stal viceprezidentem "Fotografické společnosti".  Společenství s Cherrillem se rozpadlo v roce 1875, Robinson však pokračoval ve svém podnikání až do penze v roce 1888. Následné vnitřní rozepře s "Fotografickou společností" vedly k Robinsonově rezignaci. Ještě téhož roku 1891 se stal členem konkurenční společnosti "Linked Ring", ve které byl aktivní do roku 1900. Také byl členem uměleckého spolku Photographic Convention of the United Kingdom a v roce 1896 byl zvolen jeho prezidentem. Za své celoživotní dílo byl zvolen čestným členem "Královské fotografické společnosti".  Henry Peach Robinson zemřel na začátku roku 1901 a byl pohřben v Tunbridge Wells.

Dílo.

Fotografická tvorba.

Dle svých dopisů byl ovlivněn obrazy J. M. W. Turnera. Byl stoupencem pre-raphaelistů a byl ovlivněn estetickým pohledem Johna Ruskina. Ve své pre-raphaelistické fázi se pokoušel o realizaci momentů časové významnosti ve středověkém prostředí. Ke svým fotografickým kompozicím dělal nejdříve kreslené náčrtky. Podle nich fotografoval postavy, které vystřihoval a lepil na vhodné pozadí. Celek pak znovu fotografoval.  Robinson patřil k průkopníkům a teoretikům piktorialismu – výtvarné fotografie. Jeho první a také nejvíce oblíbená kompozice "„Fading away“" (česky "„Odcházení“") byla populární a zároveň módně morbidní. Zobrazuje umírající dívku obklopenou příbuznými. Jedná se o montáž 5 snímků, kterou se autor snažil co nejvíce přiblížit malířskému obrazu. Realisticky působící scéna, umocněná fotografickou technikou, byla velmi dojímavá v souladu s autorovým záměrem. U diváků, kteří v ní nepoznali fikci, vyvolávala pohoršení.  Koncem osmdesátých let Robinson od fotomontáže upustil. Uchyloval se k ní pouze tehdy, pokud záměr nebylo možné realizovat jediným snímkem.

Publikace.

Robinson byl autorem řady textů, v nichž propagoval fotografii jako uměleckou formu, přičemž na konci 19. století byly jeho knihy široce využívaným fotografickým referenčním materiálem.

Odkazy.

Literatura.

Ten pak čerpal z knihy Ellen Handy, "Robinson, Henry Peach (1830–1901)", "Oxford Dictionary of National Biography", Oxford University Press, 2004

Henry Peach Robinson (9. července 1830, Ludlow, Shropshire - 21. února 1901, Turnbridge Wells, Kent) byl anglický piktorialistický fotograf známý svými kombinovanými tisky – spojováním četných negativů do jednotlivých obrazů, předchůdce fotomontáže. Důrazně se zapojoval do současných debat ve fotografickém tisku a především o legitimitě "umělecké fotografie", zejména o spojení více samostnatných obrazů do jednoho velkého celku.

Henry Peach Robinson (9 July 1830, Ludlow, Shropshire – 21 February 1901, Royal Tunbridge Wells, Kent) was an English pictorialist photographer best known for his pioneering combination printing - joining multiple negatives or prints to form a single image; an early example of photomontage. He joined vigorously in contemporary debates in the photographic press and associations about the legitimacy of 'art photography' and in particular the combining of separate images into one.


V římských službách.

První zmínka o Commiovi je z roku 57 př. n. l., kdy Julius Caesar zvítězil nad Belgy na řece Sambre, kde ho Caesar jmenoval vůdcem Atrebatů, protože byl ohromen jeho odvahou a věřil v jeho věrnost Římanům. V roce 55 př. n. l. Julius Caesar plánoval první expedici do Británie a tak poslal Commia přes Lamanšský průliv s příkazy navštívit co nejvíce tamějších kmenů a přesvědčit je, aby přijali římskou ochranu. Tato Commiova mise ihned skončila, protože byl zajat při přistání v Británii a uvězněn místními kmeny. Propuštěn byl až poté, co se v Británii objevil Julius Caesar a úspěšně odrazil první útoky na pobřeží. V následujícím roce se do Británie s Caesarem znovu vrátil a vyjednal mírovou dohodu s Cassivellaunem. Po druhé výpravě do Británie se Commius vrátil do Galie. Následně si v deltě Rýna Caesar podmanil kmen Menapiů a Commia pověřil velením jezdectva v této oblasti. Za svou loajalitu byl odměněn tím, že mu byly přiděleny pozemky kmene Morinů a tyto pozemky byly osvobozeny od daní.

V galských službách.

Během zimy 53-52 př. n. l se Commius připojil ke galskému povstání vedeným Vercigetorigem. Tu zimu v Galii velel římský vojevůdce Titus Labienus, zatímco Julius Caesar pobýval v severní Itálii. Podle Caesara Titus Labienus zjistil, že se Commius spiknul proti Césarovi a tak se rozhodl ho zajmout. Římský vojevůdce Gaius Volusenus a skupina centurionů byla vyslána na schůzku s Commiem. Jejich plánem bylo Commia zavraždit tak, aby to vypadalo jako tragická nehoda. Tento plán selhal, protože Commia spolubojovníci zachránili, přesto Commius utrpěl těžké zranění. Commius se od této chvíle stal nepřítelem Římanů.  Commius je dále zmíněn v bitvě o Alesii, kde se spolu s Eporedorigem Viridomarem a Vergasillaunem snažil pomoci Vercingetorigovi z obležení, když s galskými kmeny napadli římské obležení z vnější strany. Po prohrané bitvě u Alesie se vrátil na sever a připojil se ke kmeni Bellovaků se kterými se chtěl postavit proti Caesarovi, ale nedostatečný počet bojovníků ho donutil odejít do Germánie, kde chtěl najít další spojence. Když se vrátil s 500 bojovníky, byl vůdce Bellovaků zabit a Bellovakové se vzdali Římanům a tak uprchl zpět do Germánie. Nedlouho poté se vrátil do Galie v čele skupiny bojovníků, s nimiž se snažil vést partyzánskou kampaň proti Římanům. Nejbližší římský velitel Marcus Antonius poslal kavalerii, která měla za úkol ho zajmout. Po řadě drobných střetů s Římany utrpěl Commius porážku v bitvě, v níž Římané zabili velké množství jeho stoupenců. Tato porážka přesvědčila Commia, že další odpor je zbytečný a poslal zprávu Marcovi Antoniovi, kterému nabídl, že odejde tam, kam bude poslán, tak aby nepřišel do kontaktu s Římany. Antonius tyto návrhy přijal.

Král Británie.

Pravděpodobně v roce 50 př. n. l. odešel do Británie, kde důkazy na mincích naznačují, že se stal králem v oblasti jižně od řeky Temže, která zahrnovala dnešní Hampshire a Sussex. Důkazy na mincích také naznačují, že jeho tři synové také vládli oblasti jižní Británie.

Commius (1. století př. n. l. Galie - 1. století př. n. l. Británie) byl galským vůdcem kmene Atrebatů, který během galských válek podporoval Julia Caesara a jeho římské legie v Galii, do doby než se přidal v bitvě u Alesie na stranu galského povstání vedeného Vercingetorigem.

Commius (Commios, Comius, Comnios) was a king of the Belgic nation of the Atrebates, initially in Gaul, then in Britain, in the 1st century BC.


Stavba.

Třída se skládá ze dvou jednotek pojmenovaných "Foudre" a "Siroco". První byla dodána v roce 1990 a druhá v roce 1998. Obě postavila loděnice DCN v Brestu.  Jednotky třídy "Durance":

Konstrukce.

Na přídi je hlavní nástavba, za ní se nachází letové paluby pro vrtulníky, pod nimiž je rozměrný palubní dok, který může být využit též pro uskladnění těžké techniky. Posádku lodi tvoří 210 námořníků a 470 vojáků s nákladem. V nouzi se může krátkodobě nalodit až 1600 osob. Na palubě se nachází nemocnice se dvěma operačními sály a 47 lůžky.  Palubní dok má délku 122 metrů, šířku 13,5 metru a výšku 7,7 metru. Může z něj operovat deset středních výsadkových člunů LCM či kombinace jeden LSM a čtyři LCM. Vejde se do něj také hlídkový člun třídy "P400". Transportní vrtulníky operují z hlavní letové paluby ve středu lodi a z pomocné letové paluby v prostoru nad palubním dokem. Jsou na nich vyznačena celkem tři přistávací místa. V palubním hangáru mohou být uskladněny dva vrtulníky Aérospatiale SA 321 Super Frelon či čtyři Eurocopter AS332 Super Puma.  Na palubě se nachází dvě dvojitá odpalovací zařízení SIMBAD pro protiletadlové řízené střely krátkého dosahu Mistral s dosahem 5 km. Ty loď chrání proti letadlům a protilodním střelám. Hlavňovou výzbroj tvoří tři 30mm kanóny OTO Melara o délce hlavně 70 ráží.  Pohonný systém tvoří dva diesely SEMT-Pielstick 16 PC2.5V 400. Nejvyšší rychlost je 21 uzlů. Dosah je 11 000 námořních mil při ekonomické rychlosti 15 uzlů.

Zahraniční uživatelé.

Chilské námořnictvo v říjnu 2011 získalo výsadkovou loď "Foudre", kterou ve službě nahradila "Dixmunde", třetí jednotka třídy "Mistral". Do Valparaísa loď dorazila v březnu 2012. Hodnota kontraktu dosáhla 80 milionů amerických dolarů. Chilské námořnictvo tak zaplnilo mezeru ve svých schopnostech, vzniklou vyřazením tankové výsadkové lodě "Valdivia" (LST 93) patřící k americké třídě "Newport". V Chile loď slouží pod názvem "Sargento Aldea" (LSDH-91).  Druhá jednotka "Siroco" byla francouzským námořnictvem vyřazena v červenci 2015. U stále poměrně nového plavidla se vyskytlo několik zájemců, včetně Chile, které již provozovalo její sesterskou loď. Vážným zájemcem se stalo portugalské námořnictvo, ukázalo se však, že "Siroco" není kompatibilní s tamními vrtulníky EH101 Merlin. Dalším zájemcem se stalo brazilské námořnictvo, které plavidlo testovalo v prosinci 2014 a využívá vrtulníky, které z třídy "Foudre" operovat mohou. V září 2015 bylo potvrzeno zakoupení plavidla Brazílií. Výsadková loď vstoupila do služby 4. dubna 2016 pod jménem "Bahia" (G40).

Třída Foudre je třída dokových výsadkových lodí francouzského námořnictva. Jejich francouzské označení je TCD – "Transport de chalands de débarquement". K jejich hlavním úkolům patří výsadek pěchoty a obrněné techniky na nepřipravené pobřeží, logistická podpora námořních sil a plnění humanitárních misí. Lodě jsou vybaveny pro nasazení a podporu plně vybaveného mechanizovaného praporu sil rychlé reakce o síle 35 důstojníků a 435 vojáků s 1000 tunami nákladu. Výsadek je prováděn pomocí vyloďovacích člunů a vrtulníků.

The "Foudre"-class landing platform dock was a class of landing platform docks designed and used by the French Navy. The vessels have operated from 1990 until the present. In 2011 "Foudre" was sold to the Chilean Navy. "Siroco" was sold to the Brazilian Navy in 2015.


Cesta k nezávislosti.

V roce 1397 se Island společně s Norskem dostal pod nadvládu Dánska a poté následovalo dlouhé období hospodářského úpadku. Až v roce 1874 byla dosažena autonomie. V roce 1814 se po Kielském míru rozpadlo Dánsko-Norsko; Island i když původně norská država (stejně jako Grónsko a Faerské ostrovy), zůstal v područí Dánska. V roce 1874 konečně přiznalo Dánsko Islandu ústavu a domácí vládu, čímž získal vnitřní autonomii.  Osamostatňování Islandu pokračovalo v roce 1918 vytvořením společné dánsko-islandské komise, která se po dvou týdnech shodla na úplné autonomii pro Island. A tak po schválení dánským a islandským parlamentem byl přijat návrh, pro nějž se v referendu vyslovila většina (90%) obyvatel Islandu. Přijetím tohoto návrhu se stal 1. prosince 1918 Island suverénním a samostatným státem, oslavy ale zhatila krutá zima. Island měl s Dánskem společného krále, a tudíž s ním byl v personální unii. Dánsko se až do odvolání staralo o obranu islandských vod a vyplatilo Islanďanům 2 miliony korun do fondu na Islandu a v Dánsku, jelikož s nezávislostí byly zrušeny dánské příspěvky. Na islandskou žádost také mohlo Dánsko zastupovat Island v zahraničí. Smlouva o personální unii byla platná do roku 1940 a po uplynutí mohl kterýkoli z obou států požádat o úpravu nebo, pokud k revizi do tří let od roku 1940 nedošlo, mohl jakýkoli z obou států smlouvu jednostranně vypovědět.

Island za druhé světové války.

Obyvatelé Islandu žili podle zákona o unii z roku 1918 v neutrální zemi bez armády a svou neutralitu si hodlali udržet. Pro válečné období byla utvořena tzv. válečná a také regentská rada (jelikož král Kristián X. žil v Němci obsazeném Dánsku). Vláda ani po okupaci Dánska nepřijala britskou nabídku ochrany. Proto Britové ze strachu, aby Němci neobsadili Island, podnikli bleskovou operaci "Fork" a 10. května 1940 Island obsadili. Roku 1941 převzaly obranu Islandu od Britů zatím neutrální Spojené státy americké. Na to přistoupili Islanďané s podmínkou vyklizení Islandu ihned po skončení války a respektování suverenity Islandu. USA na Islandu vybudovaly především letiště u města Keflavík a rozmístily na ostrově radarové stanice. Díky Američanům se rapidně snížila nezaměstnanost. V době nejvyššího stavu měly USA na Islandu 47 000 vojáků.

Vyhlášení republiky.

Už od začátku 30. let někteří lidé byli pro zrušení personální unie s Dánskem. I obrana islandských vod již po obsazení Dánska Německem nebyla možná. Proto od roku 1942 probíhaly přípravy na změnu státního zřízení. Smlouva o unii s Dánskem byla vypověditelná roku 1944. Na žádost dánských velvyslanců a Američanů byl až roku 1944 Altingem schválen návrh zrušení unie s Dánskem a vyhlášeno celonárodní referendum, kterého se zúčastnilo 98% voličů, 97% z nich dalo hlas ke zrušení unie a 95% jich dalo hlas republice. 17. června 1944 byl Island vyhlášen republikou a byla zrušena personální unie s Dánskem. Alting zvolil za 1. prezidenta Sveinna Björnssona. Král Kristián X. poslal k tomuto dni telegram, v němž vyjádřil politování nad tím, že se s ním islandský lid rozchází za těchto poměrů, ale popřál mu vše nejlepší. Změna ústavy spočívala převážně v nahrazení slova "král" slovem "prezident".  Po válce odešly do jara 1947 všechny cizí vojenské jednotky, ale v tu samou dobu bylo obnoveno jednání s USA o předání letiště v Keflavíku a možnosti mezipřistání amerických letadel, z čehož Islandu plynuly peníze. Island stále zůstával neutrální a bez armády. Roku 1949 bylo Islandu nabídnuto členství v NATO a vláda nabídku přijala, ovšem pod podmínkou, že v době míru nebudou na Islandu rozmístěna cizí vojska. V roce 1951 již vláda podepsala dohodu o obraně s USA a v Keflavíku přistálo prvních 15 letadel s americkými vojáky.  V rámci Marshallova plánu získal Island v letech 1948 až 1960 kolem 70 milionu dolarů. Od roku 1971 byly z Dánska postupně navráceny islandské rukopisy.

Islandské království (islandsky "Konungsríkið Ísland", dánsky "Kongeriget Island") byl předchůdce dnešní republiky Island, v letech 1918 až 1944. Jednalo se o nezávislý stát v personální unii s Dánským královstvím. Jediným islandským králem po celou existenci byl dánský král Kristián X.

The Kingdom of Iceland (; ) was a sovereign and independent country with a constitutional and hereditary monarchy that was established by the Act of Union with Denmark signed on 1 December 1918. It lasted until 17 June 1944 when a national referendum established the Republic of Iceland in its place.


Život.

Sestra Zdenka se narodila jako desátá z jedenácti dětí rolníka Pavola Schelinga a jeho ženy Zuzany, rozené Pánikové. Při křtu 27. prosince 1916 obdržela jméno Cecília. Rodiči byla od malička vychovávána v katolické víře. Základní vzdělání získala v letech 1923-1931 ve svém rodišti, kde se také poprvé setkala s milosrdnými sestrami svatého Kříže, které na ni udělaly dojem svou obětavou péčí o nemocné a nemohoucí. Po ukončení školy v Krivej se v necelých 15 letech (6. července 1931) rozhodla zasvětit svůj život Bohu a odešla do kláštera sester svatého Kříže do Podunajských Biskupic, kde požádala o přijetí do postulátu.  V 1933-1935 studovala u sester ošetřovatelství, později ještě prodělala kurz radiologie. 28. ledna 1936 pak vstoupila do noviciátu a přijala řeholní jméno Zdenka. Po složení časných slibů (30. leden 1937) působila jako ošetřovatelka ve státní nemocnici v Bratislavě. Roku 1941 se přesunula do krajské nemocnice v Humenném, kde taktéž působila jako ošetřovatelka, a o rok později se vrátila do státní nemocnice v Bratislavě, kde následujících deset let pracovala na rentgenologickém oddělení, nejprve jako laborantka, později jako technička. Věčné sliby složila 28. ledna 1943.

Střet s komunistickým režimem.

Když po únorovém převratu začalo pronásledování katolické církve, byla stejně jako ostatní sestry vyzvána, aby odložila řeholní šat a vystoupila z kongregace, jinak bude muset z nemocnice odejít. Stejně jako drtivá většina ostatních řeholnic odmítla, nicméně díky své těžko nahraditelné kvalifikaci byla dočasně ponechána na oddělení.  Počátkem února 1952 pomohla uprchnout knězi Štefanu Koštialovi, který byl v nemocnici na krátkodobém ošetřování (měl být zakrátko souzen a Státní bezpečnost jej proto poslala do nemocnice, aby zde zahladili nejvýraznější následky a známky mučení). Jeho útěk zařídila tak, že ostraze namíchala do čaje silný uspávací prostředek. K tomuto se podle vlastních slov odhodlala poté, co jí ostraha sdělila, že kněze odvezou do Ruska, odkud se už nevrátí.  Krátce poté se pokusila zařídit útěk pro další tři kněží a tři seminaristy, neuspěla však, neboť celá akce byla předem naplánovanou provokací StB. Sestra Zdenka byla 29. února zatčena a po několikaměsíčních výsleších doprovázených mimořádně brutálním mučením (odmítala vyzradit své spolupracovníky a podepsat zmanipulované protokoly) postavena před soud, který ji 17. června 1952 odsoudil za údajnou velezradu ke 12 letům těžkého žaláře a 10 letům ztráty občanských práv (rozsudek byl v plném rozsahu zrušen Nejvyšším soudem SSR 18. listopadu 1970). Prošla věznicemi v Bratislavě, Rimavské Sobotě, Pardubicích, Brně a v Praze na Pankráci.  Již mučení při výsleších mělo devastující účinek na její zdraví, mučení a špatné životní podmínky při věznění vedly k dalšímu zhoršení. V roce 1954 se k následkům mučení přidala rakovina prsu, nicméně přístup k nutné léčbě jí byl i za tohoto stavu odpírán. Později jí byl prs ve vězení bez anestezie amputován, ovšem nedostalo se jí žádného dalšího léčení. Její stav se stále zhoršoval, a když se jí po těle začaly šířit metastázy a úspěšná léčba byla již prakticky vyloučena, byla podrobena léčbě ozařováním ve vězeňské nemocnici na Pankráci. 16. dubna 1955, když už bylo jasné, že délka jejího dalšího života se počítá už jen na týdny či měsíce, byla urychleně propuštěna na svobodu, neboť odpovědné komunistické orgány nepovažovaly za vhodné, aby zemřela ve vězení.  Nemocnice v Bratislavě, kde dlouhá léta pracovala, ji na příkaz komunistických úřadů odmítla přijmout, zakázáno bylo i její přijetí v řádovém domu, který se staral o přestárlé a nemocné sestry. To, že ji odmítly, či musely odmítnout její vlastní spolusestry se jí nesmírně dotklo. Po krátkém pobytu v bytě u Apolónie Galisové (ve vězení ji několikrát navštívila a později sama vstoupila k sestrám sv. Kříže a přijala jméno Lucie) se jí nakonec podařilo vyjednat přijetí (19. dubna) v nemocnici v Trnavě. Zde zemřela zaopatřená svátostmi během mše (31. července 1955 v 7:45).

Pouť ostatků.

Sestra Zdenka byla pohřbena 2. srpna v Trnavě na starém hřbitově. Zde její ostatky spočívaly až do zrušení hřbitova v roce 1979, kdy byly spolu s ostatky dalších deseti sester přesunuty na hřbitov do Podunajských Biskupic. Odtud byly vyzvednuty 6. června 2003, nyní jsou pohřbeny v klášterním kostele svatého Kříže v Biskupicích.

Posmrtné pocty.

Diecézní proces jejího blahořečení otevřel trnavsko-bratislavský arcibiskup Ján Sokol 18. září 2000. Římský proces byl ukončen 7. července 2003, kdy papež Jan Pavel II. potvrdil její blahoslavení. K jeho slavnostnímu vyhlášení přistoupil během své návštěvy na Slovensku 14. září téhož roku. Spolu s ní byl v Petržalke blahoslaven další slovenský mučedník z doby komunismu, Vasiľ Hopko.  Dne 19. září 2003 byla Schelingové zasvěcena nově zbudovaná kaple v obci Dolný Ohaj. Další jí zasvěcená kaple vznikla o čtyři dny později v církevní Základní škole Antona Bernoláka v Martině. První liturgické vzpomínky na bl. Zdenku Schelingovou se 31. července 2004 v její rodné Krivé zúčastnilo víc než 3000 poutníků. V místním kostele je její socha v nadživotní velikosti spolu s relikviemi.  Po bl. Zdence bylo též pojmenováno několik institucí, např. "Mateřské centrum a dětské hřiště bl. Zdenky" při faře v Bratislavě-Záhorské Bystrici či "Klinika paliatívnej medicíny bl. Zdenky Schelingovej" zřízená Fakultní nemocnicí a Fakultou zdravotnictví a sociální péče Trnavské univerzity.  Na květnou neděli 2004 jí byla na místě bývalého trnavského hřbitova odhalena pamětní deska. V roce 2005 vydalo Slovensko čtyřiatřicetikorunovou poštovní známku se Zdenkou Cecílií Schelingovou.

Blahoslavená Zdenka Cecília Schelingová (24. prosince 1916, Krivá na Orave – 31. července 1955, Trnava) byla slovenská řeholnice z Kongregace Milosrdných sester svatého Kříže a mučednice z doby pronásledování katolické církve komunistickým režimem v Československu.

Cecília Schelingová (24 December 1916 – 31 July 1955), also known as Zdenka, was a Slovak Roman Catholic professed religious of the Congregation of the Sisters of Charity of the Holy Cross and a victim of communist persecution in the former Czechoslovakia. Schelingová worked for the most part in the hospital at Bratislava before her arrest and aided priests fleeing persecution from the totalitarian communist regime in her home nation.


Rodina.

Její otec byl Sancho Kastilský, nemanželský syn krále Alfonsa XI. Kastilského a jeho milenky Eleonory de Guzmán, a bratr krále Jindřicha II. Kastilského. Její matkou byla Beatrix Portugalská, dcera Petra I. Portugalského a Inés de Castro. Eleonora se narodila v Aldeadavila de la Ribera.  Eleonořin bratr byl 2. hrabětem z Alburquerque.

Manželství.

Eleonora byla původně zasnoubená s Fridrichem, nemanželským synem Jindřicha II. Kastilského, nicméně toto zasnoubení bylo zrušeno.  Po smrti Jana I. Kastilského dne 9. října 1390 se Regentská rada zabývala otázkou dědictví, infantovi Jindřichovi bylo jedenáct let, Ferdinandovi deset. Bylo dohodnuto, že se Ferdinand se neožení, dokud Jindřichovi nebude čtrnáct let.  Petr I. Kastilský byl v roce 1369 zabit svým nemanželským bratrem Jindřichem. Zástupci duchovenstva, šlechty, venkovské šlechty a obchodníků, se dohodli, že Jindřichův vnuk infant Jindřich by si měl vzít za manželku vnučku zavražděného krále Petra, anglickou princeznu Kateřinu z Lancasteru, dceru Jana z Gentu. Jindřich splnil požadavky, takže teď bylo na jeho mladším bratrovi Ferdinandovi, aby si našel čestnou a bohatou manželku.  Právě šestnáctiletá Eleonora měla věk na vdávání. Eleonora se sňatkem souhlasila, ale ten se ještě nemohl uskutečnit, protože Ferdinandovi bylo teprve deset let. Vlastnila města Haro, Briones, Vilforado, Ledesma a města, která jí daroval král Jan I. Kastilský – Albuquerque, Codesera, Azagala, Alconchel, Medellin, Alconétar a Villalon. To z Eleonory dělalo přitažlivou manželku pro infanta Ferdinanda.  Sňatek mezi nimi se uskutečnil v roce 1394. Měli spolu sedm dětí:

Pozdější život.

V roce 1412, po Dohodě z Caspe, se Ferdinand a Eleonora stali králem a královnou Aragonie. Nicméně vládli jen čtyři roky, v roce 1416 Ferdinand ve 36 letech zemřel. Eleonora, které bylo 42 let, odešla do Mediny del Campo. V roce 1435 byl její syn, aragonský princ, po námořní bitvě u Ponzy v Janovské republice zajat.  Královský palác Medina del Campo, rodiště jejího manžela a jejich dětí, byl přeměněn na klášter Santa María la Real. Tam byla Eleonora svědkem bojů mezi svými dětmi a monarchisty, vedenými Álvarem de Lunou. Eleonora ztratila některé své pozemky.  Eleonora zemřela v roce 1435, v Medina del Campo, v provincii Valladolid. Je pohřbena v klášteře Santa María la Real, v jednoduchém hrobě na podlaze.

Eleonora z Alburquerque, 3. hraběnka z Alburquerque (1374 – 16. prosince 1435) se sňatkem s Ferdinandem I. Aragonským stala královnou Aragonie. Ve Španělsku je známá jako "Leonor Urraca de Castilla, condesa de Alburquerque".

Eleanor, 3rd Countess of Alburquerque (1374 – 16 December 1435) became Queen consort of Aragon by her marriage to Ferdinand I of Aragon. In Spanish, she is known as "Leonor Urraca de Castilla, condesa de Alburquerque".


Princip.

S příchodem návštěvníka internetu na vybranou webovou stránku odešle SSP systém do programatického ekosystému informace o dané webové stránce, dostupných reklamních pozicích a také o uživateli samotném. Na tuto nabídku přijde mnoho odpovědí od DSP systémů, které sledují zájmy inzerentů, kteří si u nich nastavili cíle svých kampaní (cílové skupiny, rozpočty, očekávaný výkon apod.). SSP systém si z těchto nabídek vybere nejčastěji tu s nejvyšší nabídkou. Takto vybraná reklama je následně zobrazena a inzernetovi se účtuje cena podle druhé nejvyšší nabídky, nebo first price auction (první nejvyšší) která nebyla vybrána. Pokud DSP systém používá DMP, má DSP více informací k rozhodnutí, jak má na danou nabídku rozeslanou SSP systémem reagovat. Pokud i samotné SSP používá DMP a poslalo detailnější informace již v rámci nabídky, pak se DSP musí rozhodnout podle jakých informací se bude rozhodovat. Primárním obchodním modelem mezi SSP a DSP je nákup za zobrazení (imprese), kdy se cena stanovuje za 1000 jednotek tzv. Cost Per Thousand (CPT) nebo také Cost Per Mile (CPM).

Demand side platform (DSP).

Plní v RTB aukci roli přihazujících v aukční síni. Demand side platforms jsou na trhu desítky, v Česku se používají např. AdForm, Sociomantic, MediaMath, AppNexus nebo Criteo. Součástí poptávky, kterou SSP posílá, jsou informace o webu, pozici, reklamním formátu a také anonymní id uživatele. DSP ovšem není zadavatel reklamy, inzerent. Je to technologická platforma, která umožňuje inzerentům vytvořit kampaně, zadat v nich kritéria pro nákup reklamy a zároveň provádí aukci. DSP, které dostane nabídku volné imprese, tedy nejprve vybere ze všech inzerentů ty, kteří mají o danou impresi zájem. Jinými slovy ty, jejichž kritériím imprese vyhovuje. Některý inzerent mohl chtít impresi na daném webu, jiný může mít zájem o tohoto konkrétního uživatele. Nabídku s největší cenou za zobrazení potom DSP pošle SSP.  Mezi hlavní charakteristiky DSP systémů patří:

Supply side platform (SSP).

SSP z došlých nabídek vybere ty, které vyhovují kritériím vydavatele (vydavatel může např. říci, že určité inzerenty nebo celé obory na svém webu nechce) a inzerát s nejvyšší nabídkou zobrazí. Celý tento proces přitom probíhá v řádu desetin sekundy – rychlost je podmínkou účinnosti. Stará se o rozesílání nabídek směrem k DSP systémům, ale také sleduje data, která vedou k optimální výtěžnosti spravovaného reklamního prostoru. Největší vydavatelé reklamního obsahu často mají SSP jakou součást globální správy a výtěžnosti reklamního prostoru označovanou termínem yield management. Nejlepších výsledků se dosahuje při propojení AdServeru a SSP, což přináší možnosti jak správně prolínat programatické reklamní kampaně s kampaněmi, které si dané médium prodalo samo přímým obchodováním.

Data Management Platform (DMP).

Sbírají dostupná data o návštěvnících internetu a pomocí speciálních algoritmů vytváří uživatelské profily, které sdružují uživatele podobných vlastností například: muži, 25+ se zájmem o automobily. Takovéto profily nakupují inzerenti, kteří chtějí oslovit danou cílovou skupinu.  Kdo používá DMP?  Agentury, vydavatelé a obchodníci, ti všichni používají DMP. Agentury využívají tuto technologii ke shromažďování a analýze dat ze svých klientských kampaní.  Jaké jsou hlavní platformy DMP?  K prodejcům, kteří prodávají DMP technologii do světa digitálních médií v současné době patří společnosti Adobe, Krux, Lotame, BlueKai, CoreAudience, Knotice, nPario a X + 1.

Real Time Bidding (RTB) je nástroj pro nákup a prodej reklamy. Jeho princip je srovnatelný s nákupem a prodejem akcií na burze. Majitel reklamního prostoru nabídne do aukce svůj prostor s vyvolávací cenou a inzerenti zašlou své nabídky s tím, že vyhrává inzerent s nejvyšší nabídkou, ale zaplatí cenu blízkou ceně druhé nejvyšší nabídky tzv. second best price auction, nebo first price auction (první nejvyšší). Celý tento mechanismus je označován jako otevřená aukce v reálném čase (open RTB).

Real-time bidding (RTB) is a means by which advertising inventory is bought and sold on a per-impression basis, via programmatic instantaneous auction, similar to financial markets. With real-time bidding, advertising buyers bid on an impression and, if the bid is won, the buyer's ad is instantly displayed on the publisher's site. Real-time bidding lets advertisers manage and optimize ads from multiple ad-networks by granting the user access to a multitude of different networks, allowing them to create and launch advertising campaigns, prioritize networks and allocate percentages of unsold inventory, known as backfill.


Život a práce.

Alex Honnold se narodil v Sacramentu v Kalifornii. Oba jeho rodiče, Dierdre Wolownick a Charles Forrest Honnold, jsou profesory na komunitní vysoké škole. Otec má kořeny v Německu a matka v Polsku. Alex začal s lezením na stěně ve věku pěti let a když mu bylo deset, lezl „několikrát za týden“. Jako teenager se zúčastnil mnoha národních a mezinárodních lezeckých soutěží.  „Nikdy jsem (jako dítě) nebyl úplně špatný lezec, ale taky jsem nebyl nijak výjimečný“, říká. „Byla spousta lezců mnohem, mnohem silnějších než já, kteří začali lézt už v dětství a byli okamžitě strašlivě silní. Měli prostě dar od přírody, a to jsem já nikdy neměl. Jen jsem miloval lezení a nikdy jsem s ním nepřestal, takže jsem se, přirozeně, zlepšil, ale nikdy jsem nebyl nijak zvlášť nadaný.“  Po absolvování sacramentské střední školy Mira Loma v roce 2003 se Honnold přihlásil na Kalifornskou univerzitu v Berkley na stavební inženýrství. Během prvního roku studia na univerzitě se jeho rodiče se rozvedli a zemřel dědeček z matčiny strany, Alex nechodil na hodiny a čas trávil sám, boulderováním v parku Indian Rock. Řekl, že situace tehdy byla „ohavná... Nebydlel jsem na kolejích, měli jsme rodinného přítele, který mi pronajímal dvoupokojový byt ve městě. Během toho jednoho roku na Berkley jsem nikdy nikoho nepotkal. Nikdy jsem s nikým nemluvil.“  Po roce ze školy odešel, přestěhoval se zpět domů a projížděl kalifornské lezecké oblasti. „Srostl jsem s maminčiným minivanem, který byl mou základnou“, řekl. „Jezdíval jsem do Joshua Tree kvůli lezení, nebo do Los Angeles za přítelkyní. Můj okruh byl malinký a život finančně nenáročný. Auto jsem docela rychle zničil, jednoho dne prostě umřelo, a tak jsem další rok jezdil na kole a spal ve stanu.“  V roce 2007 si koupil dodávku z roku 2002, Ford Ecoline E150, díky které se mohl začít soustředit na lezení a objíždět oblasti podle toho, jaké bylo počasí.  Americký horolezecký časopis Alpinist v roce 2011 napsal:Honnold se v lezeckém světě vynořil za pochodu, jako úplný lezec. Do roku 2006 o něm nikdy nikdo neslyšel. V roce 2007 přelezl během jednoho dne stylem free solo yosemitské cesty Astroman a Rostrum, tím se vyrovnal legendárnímu výkonu Petera Crofta z roku 1987, a najednou byl celkem známý. O rok později vysóloval 366 metrů dlouhou prstovou spáru obtížnosti 5.12d (7c), která se táhne masivem Moonlight Buttress v národním parku Zion. Výstup byl nahlášen 1. dubna. Lidé si čtyři dny mysleli, že jde o aprílový žert. Pět měsíců poté udělal Honnold něco nevídaného a vysóloval přes 600 metrů vysokou, ledovcem utvořenou severozápadní stěnu (Regular Northwest Face) skalního útvaru Half Dome. Croft o tomto výkonu prohlásil, že je to nejpozoruhodnější výstup bez lana, který kdy kdo podnikl.Veřejně známým se stal poté, co se vysólování cesty Regular Northwest Face na Half Dome objevilo ve filmu "Sám ve stěně" a v následném rozhovoru pro pořad "60 Minutes".  V listopadu 2001 Honnold spolu s Hansem Florinem nestihli s časem 2:37 o 45 sekund přebít rekordní čas přelezení cesty The Nose na stěnu El Capitan. 17. června 2012 ve stejné cestě vytvořili nový rekord s časem 2:23:46 (nebo 2:23:51).  Americké společnost Clif Bar v listopadu 2014 oznámila, že odmítá Honnolda a další čtyři lezce (většinou ty, kteří lezou stylem free solo) nadále sponzorovat. V otevřeném dopise napsali: „Dospěli jsme k názoru, že tyto formylezení posouvají hranice a risk tam, kam už nejsme ochotní zacházet.“  3. června 2017 Honnold jako první vylezl v čase 3 hodiny a 56 minut stylem free solo 884 metrů dlouhou cestu Freerider na stěnu El Capitan. Výkon popsaný jako „jeden z nejúžasnějších atletických výkonů všech dob“ byl zachycen lezcem a fotografem Jimmym Chinem a jeho ženou, dokumentární filmařkou Elizabeth Chai Vasarhelyi, ve snímku "Free Solo". Krom jiných ocenění film v roce 2018 získal Oscara v kategorii „nejlepší dokument“.  6. června 2018 se Honnold spojil s Tommym Caldwellem aby překonali rychlostní rekord v cestě The Nose na stěnu El Capitan v Yosemitském národním parku. Zhruba devadesátimetrovou cestu zdolali v čase 1:58:07 a stali se tak prvními lezci, kteří ji vylezli rychleji, než za 2 hodiny.

Osobní život.

Více než deset let žil Honnold v dodávce. „Myslím, že bydlení v dodávce není nijak zvlášť přitažlivé,“ řekl. „Ne že bych nějak miloval žití v autě, to co mám rád jsou místa, která díky tomu poznám. Miluji to v Yosemitech, miluji to vlastně kdekoliv, kde je dobré počasí, miluji to, že si můžu dovolit jezdit na místa, kde jsou dobré podmínky. A je to docela pohodlné. Takže bydlení v autě je vlastně nezbytné... Kdybych mohl nějaký zázrakem teleportovat dům z místa na místo, raději bych bydlel v něm. I když, upřímně, v dodávce to taky celkem jde. Líbí se mi, že mám všechno po ruce. Když se občas ocitnu v hotelovém pokoji, jakože někdy mi přidělí vážně nóbl pokoj, který je velký a musím chodit daleko do koupelny, říkám si: ‚Kdybych tak měl tu lahev.‘ Kdo chce uprostřed noci chodit až do koupelny, když by se mohl jen tak otočit na bok a bylo by to?“ Jeho dodávka je na míru vybavená kuchyňským koutem a skříňkami.  V roce 2017 koupil Honnold dům v Las Vegas. „Nejdříve jsem neměl žádný nábytek a tak jsem prvních pár týdnů bydlel v dodávce na příjezdové cestě. Cítil jsem se tam víc jako doma než v tom prázdném domě.“ Tou dobou vyměnil Ford Ecoline, ve kterém jezdil od roku 2007, za nový Ram ProMaster 2016, ve kterém stále bydlí a cestuje většinu roku.  Honnold je vegetarián, nepije alkohol a neužívá žádné jiné drogy. Je náruživým čtenářem, který se zajímá o klasickou literaturu, environmentalismus a ekonomii a sám sebe popisuje jako militantního ateistu a feministu.  Když zrovna neleze, běhá, nebo chodí po horách, aby se udržel v kondici.  Honnold potkal Sanni McCandless na autogramiádě v roce 2015, brzy poté se z nich stal pár. Sanni a její vztah s Honnoldem jsou význačnou součástí filmu "Free Solo".  25. prosince Honnold prostřednictvím sociálních sítí oznámil, že on a Sanni McCandless jsou zasnoubení.

Filantropie.

V roce 2012 založil nadaci Honnold Foundation, která si klade za cíl „najít jednoduché, udržitelné způsoby zlepšení kvality života na celém světě“ a v současné době se zaměřuje na podporu solární energie v rozvojových zemích.

Filmografie.

I když je Honnold známý hlavně díky snímku "Free Solo", objevil se i v dalších filmech:

Alex Honnold (* 17. srpna 1985 Sacramento) je americký horolezec známý hlavně díky lezení ve stylu free solo (lezení bez jištění), a vícedélkovému lezení. Honnold je jediný člověk, kterému se podařilo bez jištění přelézt stěnu El Capitan v Yosemitském národním parku a je držitelem rekordu ve zdolání takzvané Triple crown - vylezení tří cest na Mount Watkins, The Nose a Half Dome - v čase 18 hodin a 50 minut. Honnold sám říká, že má rád vysoké, dlouhé cesty, které může zkoušet rychle zdolávat.

Alexander Honnold (born August 17, 1985) is an American rock climber best known for his free solo ascents of big walls. His 2017 accomplishment of free soloing El Capitan, in Yosemite National Park, is regarded by some as one of the greatest athletic achievements of all time.


Historie.

Zakladatelem zumby je kolumbijský fitness trenér a choreograf Alberto „Beto“ Perez. Na zumbu vlastně přišel úplně náhodou v devadesátých letech. Jednoho dne dorazil na svou hodinu aerobiku, ale zjistil, že si zapomněl kazetu s hudbou. Proto použil tu, kterou poslouchal cestou na trénink a improvizoval. Klientům se to líbilo tak, že si o tuto hodinu pak říkali sami.  Alberto Perez založil později s přesunem do USA z Kolumbie organizaci Zumba Fitness LLC, která zaštiťuje Zumbu celosvětově. Ochrannou známku „Zumba“ vlastní společnost Zumba Fitness LLC.

Průběh lekce.

Lekce Zumby většinou trvá zpravidla 60 minut, začíná warm-upem, který čerpá a používá podobné prvky jako aerobik. V této části instruktor připraví cvičence nejen po fyzické, ale i po psychické stránce na další část hodiny. Po rozehřátí následuje taneční párty, plná latinskoamerických rytmů, kde hraje hlavní roli hudba. Používá se převážně latinskoamerická hudba (salsa, merengue, reggaeton, calypso, cumbie, cha-cha, quebradita, mambo, jive ad.) dále se setkáváme i s prvky z orientálních i afrických tanců, s flamencem, řeckou zorbou ad.  Hudba je velmi hlasitá, jako na párty. Instruktor používá po vzoru zakladatele Zumby Beta Pereze neverbální cueing, mikroport se v Zumbě nevyužívá. Účastníci lekce se řídí změnami hudby v konkrétní skladbě.  Každý tanec má základní kroky a proto i Zumba má standardizované kroky. Tyto kroky jsou součástí lekce i v obdobě variací, aerobikové prvky do střední části lekce Zumby nepatří. Latinskoamerická hudba představuje 80% z hodiny, zbytek může představovat moderní hudba, třeba i hip hop atd. Na zemi se nikdy necvičí, vše včetně protažení probíhá ve stoje. Lekce končí pomalou skladbou, kdy je proveden cool down (snížení tepové frekvence) a důležitý strečing.

Zumba je taneční fitness program, který vytvořil kolumbijský fitness trenér a choreograf Alberto „Beto“ Perez. Zumba představuje aerobní trénink – jedná se o formu intervalového tréninku, využívá se pojmenování (intermittent training) – „přerušovaný trénink“. Střídají se pomalé a rychlé skladby. Tepová frekvence se po dobu tréninku udržuje v aerobní zóně, zvyšuje se a klesá s měnící se skladbou.

Zumba is an exercise fitness program created by Colombian dancer and choreographer Alberto "Beto" Pérez during the 1990s. Zumba is a trademark owned by Zumba Fitness, LLC. The Brazilian pop singer Claudia Leitte has become the international ambassador to Zumba Fitness.