Architektura a historie.

Se stavbou katedrály ve 12. století se začalo, když se město rozrostlo na levém břehu řeky Pád a centrum města se posunulo na sever. Bývalá katedrála, která už byla také zasvěcena sv. Jiří, dodnes existuje jako farní kostel na pravém břehu řeky před městskými hradbami. Nová katedrála byla vysvěcena v roce 1135, o čemž svědčí nápis v atriu kostela.  Katedrála byla původně navržena a zahájena v románském stylu, ale po různých dostavbách a přestavbách je směsí částí z velmi odlišných slohových období. Nádherná přední fasáda z bílého mramoru se třemi špicemi, arkádami a malými rozetami, sochami a četnými reliéfy patří k románskému stylu a má lodžie podobné fasádám katedrál v Modeně a v Parmě. Vstupní portál s nádhernými reliéfy, které vytvořil architekt Nicholos, pochází také z prvních dob stavby. Uprostřed fasády nad vraty je balkonovitý rizalit na dvou sloupech nesených dvěma kamennými lvy. V jeho horní části je zobrazen poslední soud od neznámého mistra. V lodžii pod ním je socha Madony s Ježíškem v gotickém stylu, která byla přidána později. Luneta nad překladem hlavních vrat ukazuje sv. Jiří, jak bojuje s drakem. Na překladu se objevují výjevy z Kristova života. Vstupní sloupy jsou zdobeny postavami znázorňujícími Zvěstování a čtyřmi proroky, kteří předpovídají příchod Krista. Portál, stejně jako možná i další části budovy, postavil podle mezitím již zničeného nápisu sochař Nikolaus. Připisují se mu také dva postranní portály na západní fasádě, stejně jako další velký portál, který stál na jižní straně, ale při přestavbě v 18. století byl stržen. V katedrálním muzeu je vystaveno několik dochovaných soch, které ho zdobily, a řada dalších cenností. Na jižní straně chrámu je také zvonice z bílého a růžového mramoru, která byla postavena v letech 1451 až 1493 v renesančním stylu, ale nebyla dokončena. Pravděpodobně ji navrhl Leon Battista Alberti.  Na západní straně katedrály je lodžie, tzv. "Loggia dei Merciai", ve které byly již ve středověku krámky obchodníků. Nad ní jsou dvě řady oblouků, spočívajících na sloupcích. Exteriér apsidy s cihlovými oblouky a mramorovými hlavicemi je dílem architekta a urbanisty Biagia Rossettiho z Ferrary.

Interiér.

Interiér byl po požáru v 18. století rekonstruován v barokním stylu. Chrám je trojlodní. Jsou zde bronzové sochy "Ukřižování" od Baroncelliho a "Sv. Jiří" a "sv. Maurelia" od Alfaniho (15. stol.) a dále Guercinovo "Umučení sv Vavřince" ze 17. stol. V bočních kaplích je Trůnící Madona se světci od Garofala, "Korunovace Panny Marie" od Francii a "Oslavená Panna Marie se sv. Barborou a Kateřinou" od Bastianina, který také namaloval "Poslední soud" v chóru apsidy (1577-1581). Oltářní obraz "Ukřižovaný Kristus se sv. Magdalenou" namaloval Dosso Dossi.  Katedrální varhany mají 37 rejstříků, tři manuály a pedál. Traktury jsou mechanické. V katedrále je pohřben papež Urban III.

Katedrála svatého Jiří ("Basilica Cattedrale di San Giorgio") je římskokatolický chrám v severoitalském městě Ferrara, od roku 1959 s titulem basilica minor. Je katedrálou arcidiecéze Ferrara-Comacchio a největším chrámem města. Je zasvěcen sv. Jiří, který je také patronem Ferrary.

Ferrara Cathedral (, "Duomo di Ferrara") is a Roman Catholic cathedral and minor basilica in Ferrara, Northern Italy. Dedicated to Saint George, the patron saint of the city, it is the seat of the Archbishop of Ferrara and the largest religious building in the city.


Aritmetické operace a uspořádání.

Aritmetické operace.

Sčítání a odčítání.

Definovat zde budeme pouze sčítání. Všimneme si, že odčítání je v něm již zahrnuto, např. formula_8.  Definice je poměrně přirozená, jelikož zachovává zvyklosti z reálných čísel a „s nekonečnem operuje nekonečně“. První dva body říkají, že když k nekonečnu cokoli přičteme, dostaneme opět nekonečno (vyjma nekonečna s opačným znaménkem). To dává smysl i nematematicky: když přidáme nebo ubereme z něčeho nekonečného, pořád toho bude nekonečně. Druhé dva body přesně kopírují chování reálných čísel, např. formula_13 a také formula_14.  I v tomto případě dává definice dobrý smysl. První dva body opět kopírují vlastnosti násobení reálných čísel, např. formula_18 nebo formula_19, neboli násobení s nekonečnem nakládá stejně, jako by to bylo obyčejné reálné číslo. Poslední bod si můžeme představit následovně. Zvolme si x = 1 (pro jednoduchost). Místo nekonečna si postupně dosazujme větší a větší čísla 10, 100, -1000, formula_20, formula_21 atd. Zlomek se tím více přibližuje nule, čím větší číslo do jmenovatele dosadíme (čím větší číslo v absolutní hodnotě). Proto když do jmenovatele dosadíme nekonečně velké číslo, celý zlomek bude roven nule.  Stejně tak absolutní hodnota se k nekonečnu chová jako k reálnému číslu.

Nedefinované aritmetické operace.

Výše nebyly definovány některé operace, jelikož neumíme říci, čemu by se měly rovnat, např. Zvažme například, proč si neumíme poradit s posledním bodem. Pokusme se definovat formula_29 obdobně, jak jsme definovali, že formula_17. Dosadíme x = 1 (pro jednoduchost) a místo nuly uvažujme malá čísla – 0,1 ; 0,0001; – 0,00000001; 0,0000000000001. Narážíme zde na problém – zlomek se sice neustále zvětšuje, ale když dosazujeme kladná a záporná čísla, zvětšuje se "jinam", totiž směrem k formula_31 a formula_32. A bohužel nelze říci, zdali by výsledek formula_29 měl být spíše jedno, či druhé.

Uspořádání.

Množina reálných čísel je uspořádaná, tj. pro každá dvě čísla umíme říct, které z nich je větší, nebo že se rovnají, např. formula_34 ; formula_35 ; formula_36. Nyní chceme definovat, jak jsou vůči těmto prvkům uspořádané nové dva prvky formula_37

formula_41-okolí.

Pojem „formula_42 okolí bodu formula_43“ je označován formula_44 a má tuto definici:  Pro každé formula_45 a formula_46 je  Prstencové okolí je pak ve všech případech definováno jako formula_53.

Okolí vs. formula_41-okolí.

Množina formula_55 se nazývá okolím bodu formula_56, pokud obsahuje formula_41-okolí bodu "x" pro nějaké ε>0. "A" se nazývá prstencovým okolím "x", pokud neobsahuje "x", ale pro nějaké ε>0 obsahuje jako podmnožinu nějaké prstencové ε-okolí bodu "x".  Tyto definice jsou ekvivalentní s topologickými definicemi pojmu okolí a ε-okolí při níže uvedené topologii.

Topologie.

Na formula_1 lze zavést strukturu topologického prostoru tak, že množina je otevřená, právě když s každým svým prvkem obsahuje nějaké jeho okolí.  Tato topologie je sice metrizovatelná, ale žádná z metrik, která ji indukuje, není na reálných číslech (tj. na formula_59) totožná s obvyklou metrikou. Příkladem metriky, která tuto topologii indukuje, je zobrazení formula_60, pokud funkci arctan dodefinujeme (pouze pro účely této definice) tak, že formula_61.

Limita posloupnosti.

Rozšířená reálná čísla umožňují jedním vzorcem definovat limitu posloupnosti formula_62 pro konečné i nekonečné formula_63.  Budiž formula_64 posloupnost reálných čísel a formula_65. Řekneme, že formula_62, pokud  Tato definice konvergence posloupnosti je ekvivalentní s konvergencí v topologickém prostoru při výše uvedené topologii.

Limita funkce.

Rozšířená reálná čísla umožňují definovat limitu funkce jedním vzorcem pro konečné i nekonečné formula_68 a formula_69:  Je-li formula_70 funkce, formula_71 a formula_72 takové, že formula_68 leží v uzávěru formula_74 ( definiční obor formula_74 sice obsahuje jen konečná čísla, ale v jeho uzávěru – viz topologie na formula_76 – může ležet i nekonečno), pak říkáme, že  Tato podmínka je ekvivalentní s tvrzením, že pro každé okolí formula_78 bodu formula_79 existuje prstencové okolí formula_80 bodu formula_81 takové, že obraz formula_80 leží v formula_78 (tj. formula_84).

Rozšířená reálná čísla (značení formula_1) je název používaný v matematické analýze pro množinu formula_2, tedy pro reálná čísla rozšířené o dva symboly pro kladné a záporné nekonečno.

In mathematics, the affinely extended real number system is obtained from the real number system by adding two elements: and (read as positive infinity and negative infinity respectively), where the infinities are treated as actual numbers. It is useful in describing the algebra on infinities and the various limiting behaviors in calculus and mathematical analysis, especially in the theory of measure and integration. The affinely extended real number system is denoted formula_1 or or.


Původ.

Africkou fialku objevil baron Walter von Saint Paul-Illaire v Tanzanii. Baron sebrané africké fialky poslal do Německa svému otci, který je předal Hermannu Wendlandovi, řediteli Královské botanické zahrady v Herrenhausenu. Wendland jako první africkou fialku zařadil do čeledi podpětovitých ("Gesneriaceae") a pojmenoval rodovým názvem "Saintpaulia" na počest Saint Paulovy rodiny.  O rok později byly fialky vystavovány na mezinárodní zahradnické výstavě v Belgii. Ve 20. století se dostaly africké fialky do Spojených států, kde se začaly pěstovat ve velkém. Později začaly vznikat i kluby a společnosti amatérských pěstitelů afrických fialek. Tyto rostliny zaujaly velké množství lidí na celém světě a například jen Finsko ročně vyprodukuje a prodá milion rostlin.

Popis.

Rostlina dorůstá výšky 10-15 cm a průměru nejčastěji 20-40 cm (největší odrůdy mohou dosahovat průměru až 60 cm, miniaturní jen 6-15 cm a mikrominiaturní méně než 6 cm).  Listy africké fialky jsou křehké a pokryté jednoduchými chlupy. Některé druhy vytvářejí přízemní listovou růžici. Obvyklé jsou také rostliny s větvenou lodyhou. Základní tvar listu je srdčitý či vejčitý s tupou špičkou. Listy mohou být vroubkované, celokrajné nebo lžícovitě prohnuté. Fialky mohou mít i různé barvy listů. Nejčastěji nacházíme listy v mnoha různých odstínech zelené, avšak může se na nich objevovat i barva bílá, žlutá, béžová, růžová či na rubové straně vínově červená.  Květy vyrůstají v řídkých vidlanech, popřípadě jednotlivě. Jsou rozlišeny na kalich a korunu. Kalich je tvořen pěti kališními lístky, koruna vznikla srůstem pěti korunních plátků. Podstatnými částmi květu jsou rostlinné reprodukční orgány: tyčinky a pestík. Tyčinky jsou samčí reprodkuční orgány, které se skládají z nitky a prašníku. Pestík je samičí reprodukční orgán, který vzniká srůstem plodolistů. Sestává z blizny, čnělky a semeníku. Barevná škála květů je velmi široká. Výjimkou nejsou ani květy žíhané.  Přestože rostlina může kvést kdykoliv během roku, v období od listopadu do března vytváří zpravidla méně květů.

Nároky na stanovištní podmínky.

Pro pěstování afrických fialek je třeba dodržovat vhodnou zálivku, složení substrátu pro mladé a dospělé rostliny, světelné i teplotní podmínky a vhodné hnojení.

Světlo.

Světlo je velmi důležitým činitelem pro život rostliny. Africké fialky v přírodě rostou na okrajích lesů a pasek, proto vyžadují jasné rozptýlené světlo. Většinou se pěstují na okenních parapetech, které jsou po část dne ozařované slunečními paprsky. Je však třeba chránit rostliny před poledním úpalem.  Některé druhy se před přímým žárem chrání uzavíráním růžice listů. Listy mohou žloutnout a ztrácet přirozený lesk. Často také dochází k deformacím listových čepelí a květů. Při nedostatku světla rostlina přestává kvést nebo kvete jen zřídka.

Teplota.

Ve volné přírodě rostou fialky v rozmezí 15 až 27 °C. Klesne-li teplota pod 15 °C na delší dobu, listy se začnou kroutit dolů, květy budou deformované a bez výrazného zbarvení. Teplota v rozmezí 20–25 °C je pro pěstování fialek nejvýhodnější. Pro založení květů jsou optimální teploty 20 až 22 °C ve dne a 18 až 20 °C v noci. Rostlina špatně snáší náhlé změny teploty a průvan. Sníží-li se teplota pod 10 °C, rostlina začne hynout nebo přestane růst.

Substrát.

Africké fialky se vyskytují ve vlhkých tropických lesích ve skalních štěrbinách či převisech. Většinou rostou na kamenitém nebo hlinitém podkladu. Hybridní fialky se nejčastěji pěstují ve speciálně sestavených směsích, substrát musí být lehký a provzdušněný. V silně kyselých půdách rostlinám vadnou poupata a žloutnou listy. Ideální jsou substráty kyselé (pH 5,5) až neutrální (pH 7).

Vlhkost vzduchu.

Vlhký vzduch je velmi důležitý faktor pro kvetení fialek. V teplém a suchém vzduchu rostliny příliš neprospívají. Pokud se fialky nacházejí v prostorech s nízkou vlhkostí vzduchu, je třeba tuto vlhkost zvýšit, a to buď rozmístěním několika lahví s vodou mezi rostliny (odpařováním vody z lahví se zvýší vlhkost) nebo zvlhčovat vzduch rosením (rosení navíc fialkám smývá nečistoty z listů).

Zálivka.

Africké fialky snášejí mnohem lépe sucho než nadbytek vody. Časté zalévání a přemokřování vede k uhnití rostliny. Zemina se však nesmí nechat ani přeschnout. Rostlina se zalévá jednou až dvakrát týdně a zalévání je vhodnější provádět do misky. Přibližně jednou za měsíc je vhodné rostliny zalít vrchem, aby došlo k propláchnutí solí nahromaděných na povrchu zeminy. Zaléváme zásadně vodou o pokojové teplotě nebo o něco málo teplejší. Příliš studená voda může způsobit nachlazení kořenů a hnědnutí listů.

Hnojení.

Nadbytek i nedostatek živin způsobují poruchy metabolismu rostliny, proto musí být výživa afrických fialek vyvážená. V období plné vegetace je třeba hnojit častěji a v období odpočinku se rostlina hnojí jen velmi málo. Základními živinami jsou draslík, dusík a fosfor. Draslík (K) reguluje vodní režim, má vliv na odolnost rostliny vůči chladu a suchu i vůči některým houbovým chorobám. Dusík (N) se do půdy dostává rozkladem organické hmoty a jeho nedostatek vede k nadměrnému vytahování listů a stonků nebo k nedostatečnému růstu a žloutnutí listů rozkladem chlorofylu. Nadbytek dusíku způsobuje nepřiměřený růst rostlin, které tak málo kvetou, jsou tmavě zelené a mohutné. Fosfor (P) plní v rostlinném těle roli přenašeče energie, při jehož nedostatku fialka přestává růst.

Choroby a škůdci.

Podobně jako ostatní rostliny i africké fialky trpí chorobami a škůdci. Není jich sice mnoho, ale při jejich větším výskytu mohou způsobit potíže. Vhodné je provádění pravidelných preventivních postřiků proti chorobám a škůdcům. Substrát pro výsevy a množení se navíc nechává sterilizovat teplem. Nové rostliny, které pocházejí z cizího prostředí, je vhodné izolovat od ostatních po dobu čtyř týdnů.

Zástupci.

Známé druhy afrických fialek:

Africká fialka ("Saintpaulia") je pokojová rostlina, která byla objevena na svazích dnešní Tanzanie v roce 1892. Za dobu od objevení bylo vyšlechtěno odhadem kolem 20 000 odrůd.

Streptocarpus" sect. "Saintpaulia is a section within "Streptocarpus" subgenus "Streptocarpella" consisting of about ten species of herbaceous perennial flowering plants in the family Gesneriaceae, native to Tanzania and adjacent southeastern Kenya in eastern tropical Africa. The section was previously treated as a separate genus, but molecular phylogenetic studies showed that it was nested within the genus "Streptocarpus".


Události.

Mikuláš II. byl korunován carem Ruska 13. května 1896. O čtyři dny později se měl konat banket pro lid na Chodynském poli. Na území náměstí a divadla bylo u příležitosti oslav postaveno 150 stánků pro rozdávání dárků a 20 hospod. Dárky, které měl každý dostat, byly rohlík, klobása, perník a džbánek piva. Nedaleko náměstí, kde se konaly oslavy, se nacházela soutěska s mnoha roklinami. Večer 17. května se s předstihem začali shromažďovat lidé, kteří se doslechli o bohaté výslužce od cara.  Již asi v pět hodin ráno v den oslavy se na poli shromáždily tisíce lidí. Náhle se mezi přítomnými začala šířit zpráva, že nebude dostatek piva a dárků pro každého. Policejní jednotky o síle 1800 mužů ztratily nad davem kontrolu a v katastrofální tlačenici a následně vzniklé panice ve snaze opustit nebezpečné místo bylo 1389 lidí ušlapáno k smrti a zhruba 1300 zraněno.

Dohra.

Car Mikuláš a carevna Alexandra byli o tragédii informováni, ne však ihned. Toho dne večer se měl na francouzské ambasádě v Moskvě konat oslavný ples. Mikuláš byl toho názoru, že by bylo lépe plesu se nezúčastnit, neboť vedle upřímného smutku a soucitu s oběťmi se domníval, že jeho přítomnost na plese by v očích občanů mohla vypadat jako lhostejnost k tragédii a neúcta k obětem. Mladší bratři cara Alexandra III. (Mikulášovi strýcové), kteří stále měli velký vliv u dvora, však prohlásili, že neúčast na plese by byla políčkem do tváře Paříže, což by pro něj bylo ještě horší, než neprojevení soucitu s ruským lidem. Navzdory událostem se tedy mladý (a nezkušený) car Mikuláš z diplomatických důvodů slavnostního plesu zúčastnil.  Domnělá lhostejnost carských úřadů způsobila v Rusku rozhořčení, třebaže vláda vyčlenila mnoho prostředků na pomoc rodinám obětí neštěstí a mnoho nižších úředníků bylo odvoláno z funkce. Konstantin Balmont v roce 1905 napsal, že "„kdo začne svou vládu Chodynkou, ten ji skončí výstupem na popraviště“". Toto proroctví se s mrazivou přesností naplnilo o 13 let později, v roce 1918.

Chodynská tragédie nebo též Tragédie na chodynském poli byla davová panika, ke které došlo 18. května 1896, na Chodynském poli v Moskvě během oslav následujících po korunovaci posledního ruského cara Mikuláše II. a která ve výsledku přinesla smrt 1 389 osob.

The Khodynka Tragedy () was a human stampede that occurred on, on Khodynka Field in Moscow, Russia during the festivities after the coronation of the last Emperor of Russia, Nicholas II, which resulted in the deaths of 1,389 people.


Historie.

Caliban vznikl v roce 1997 v Německém městě Hattingenu a v té době se pojmenovali jako "never Again". Po půl roce kapela nahrála jako demo první dva songy, které nikdy nevydali. Nahrávky odeslali do mnoha nahrávacích společností a poštěstilo se jim u Lifeforce Records. První EP kapely vyšlo v létě roku 1998. Aby se kapela více dostala do povědomí publika, uspořádala turné po celé Evropě s kapelami jako Morning Again, Earth Crisis a Cro-Mags.  Po evropském turné v roce 1999 skupina nahrála svůj debut "A Small Boy and a Grey Heaven" (v překladu "Malý chlapec a šedé nebe"). O CD bylo sepsáno mnoho recenzí v magazínech a mnoho hardcorových a metalových zinů. Kapela byla nazvána něčím mezi Slayer, Poison the Well a Hatebreed. Také vydali první "split-CD" s Heaven Shall Burn pojmenované "The Split Program".  "Vent" (v překladu "Větrák") vyšlo v dubnu 2001. "Vent" vydalo Imperium Records v Evropě a Howling-Bull Records v Japonsku. Krátce po vydání se kapela zúčastnila Japonského Festivalu "Beast-Feast 2001" v Yokohama Aréně. Zahrála si tedy na stejném pódiu, jako Slayer, Pantera, Machine Head, Biohazard a Morbid Angel.  V srpnu roku 2002 Caliban nahrál a vydal třetí řadové album nazvané "Shadow Hearts" (v překladu "Ztracená srdce"). Toto album bylo mnohem harmoničtější a melodičtější, než předchůdci. Rok 2004 přinesl prostřednictvím nahrávacích společností Roadrunner Records v Evropě (a Abacus Recordings v USA) čtvrté řadové album s názvem "The Opposite from Within" (ve volném překladu "Uvnitř opaků"), za kterým stál producent Anders Fridén, vokalista kapely In Flames.  V červenci 2005 kapela vydala 2. split-CD s přáteli z Heaven Shall Burn, zvané "The Split Program II". V únoru následujícího roku pak kapela vydala album "The Undying Darkness" (v překladu "Nesmrtelná temnota") a zúčastnila se koncertů s kapelami jako All Shall Perish, Bleeding Through a I Killed The Prom Queen v rámci turné "Darkness over Europe".  25. května 2007 vyšlo dosud předposlední řadové album kapely - "The Awakening" s pomocí producenta Bennyho Richtera. Album se umístilo na 36. místě v Německých hitparádách.  V roce 2009 se kapela vydala na turné s thrash-metalovou formací Kreator na "Chaos Over Europe Tour", kdy navštívila i Českou republiku. Také začali pracovat na novém albu, které vydala společnost Century Media Records. Album vydané 24. srpna 2009 se jmenuje "Say Hello to Tragedy" (ve volném překladu "Řekni ahoj tragédii"). Toto album se, stejně jako předchůdce, umístilo na 36. místě žebříčků Německých hitparád. V říjnu a listopadu se kapela pustila do turné "Beastfest European Tour 2009" s kapelami jako Suicide Silence, Maroon a americkými Emmure a After the Burial.  Caliban se v únoru 2011 pustilo do nahrávání EP s názvem "Coverfield", které vyšlo v květnu. Album obsahuje 4 songy a další, tentokrát LP, má vyjít v roce 2012.

Caliban je pětičlenná metalcorová Kapela z Německa. Do roku 2011 vydali 7 studiových alb a dvě split alba s kapelou Heaven Shall Burn.

Caliban are a German metalcore band from Essen. They have released eleven studio albums to-date, and two split albums with Heaven Shall Burn.


Starověk.

Poprvé je motiv hada zakousnutého do vlastního ocasu doložen v období Staré říše ve starověkém Egyptě, kde byl příznačně nazýván jako "„Ocas v tlamě“". Objevuje se v tzv. podsvětních knihách a v pohřební ikonografii, kde symbolizuje čas a nekonečný a nepřetržitý běh života. V Knihách mrtvých je dáván do souvislosti např. s motivem sloupu džed, v ne zcela srozumitelných souvislostech je použit na sarkofágové skříni z Tutanchamonovy pohřební výbavy. Nejhojněji je používán v Pozdní době, odkdy je přejímán antickými autory.  Autor David Talbott, který se též věnuje mytologii, v dokumentu "Blesky bohů" uvádí, že Uroboros se neobjevil pouze v Egyptě ale „na všech obydlených světadílech“ podle nálezů ve starověké Indii, Číně, Japonsku, na území dnešního Mexika a kontinentálních Spojených států amerických, dokonce i na Aljašce.

Popkultura.

V sedmé řadě seriálu Červený trpaslík je epizoda s názvem Uroboros, ve které je odhaleno, že jedna z hlavních postav, technik Dave Lister, je svůj vlastní syn - našli ho v krabici v baru pod kulečníkovým stolem. Do této krabice se sám uložil, když se vrátil v čase. Uroboros je použit jako symbol této události.  Slovo "uroboros" v anglickém zápise "ouroboros", je v příběhu z počátku vykládáno (a Listerovými adoptivními rodiči chápáno) jako nerozhodnost Listerových rodičů při výběru jména pro syna, a tedy i důkaz jejich nezodpovědnosti: ""our rob o ros"" čili ""our Rob(ert) or Ross"", v překladu ""náš Rob(ert) nebo Ross"". Ve skutečnosti Lister použije krabici od "nekonečných" baterií ourroboros, jak později vysvětlí Kryton.  Urobora také často vzpomíná ve své pentalogii o zaklínači Andrzej Sapkowski.

Uroboros (též úroboros, ouroboros, uroborus, ( — požírač ocasu) je starodávný symbol, který zobrazuje hada nebo draka požírajícího svůj vlastní ocas. Tento symbol se pojí s alchymií, gnosticismem a hermetismem. Představuje cyklickou podstatu věcí, nekonečný návrat od konce k začátku, sebezničení a sebeobnovu. Na některých zobrazeních je Uroboros z poloviny bílý (světlý) a z poloviny černý (tmavý), což naznačuje symboliku jin-jang, znázorňující dualitu věcí; vzájemně se doplňujících opačných principů. Také bývá stočený do tvaru ležící osmičky, symbolu nekonečna.

The ouroboros or uroboros (,, ) is an ancient symbol depicting a serpent or dragon eating its own tail. Originating in ancient Egyptian iconography, the ouroboros entered western tradition via Greek magical tradition and was adopted as a symbol in Gnosticism and Hermeticism and most notably in alchemy. The term derives from, from ("oura"), "tail" + ("bora"), "food", from ("bibrōskō"), "I eat". The "ouroboros" is often interpreted as a symbol for eternal cyclic renewal or a cycle of life, death, and rebirth. The skin-sloughing process of snakes symbolizes the transmigration of souls, the snake biting its own tail is a fertility symbol. The tail of the snake is a phallic symbol, the mouth is a yonic or womb-like symbol.


Původ.

Anna se narodila v Paříži jako druhá ze tří dcer Eduarda Falckého a známé pařížské salonistky Anny Gonzagové, sestry polské královny Ludoviky Marie Gonzagové.

Manželství.

V patnácti letech byla zasnoubena s enghienským vévodou Henri Julesem, jediným přeživším potomkem známého vojenského velitele "Ludvíka, Grand Condé". Grand Condé byl nejstarším "princem královské krve" u francouzského dvora a měl vysoce prestižní postavení "Prvního prince". Henri Jules byl jeho dědic a před svým nástupem a získáním titulu kníže, byl vévodou z Enghienu a oslovovali ho "Monsieur le Duc." Svatební obřad se uskutečnil v Palais du Louvre 11. prosince 1663 před dvorem za přítomnosti Ludvíka XIV. i celé královské rodiny. Anna se tak stala "Madame la Duchesse", vévodkyní z Enghienu. Tento titul držela až do smrti svého tchána v roce 1686, kdy se stala "Madame la Princesse."  Její manžel, trpící klinickou lykantropií, byl svou manželkou velmi podporován. Měli spolu deset dětí. Anna byla popisována jako velmi zbožná, velkorysá a laskavá, u mnoha dvorů byla chválena pro podporu, jakou dávala manželovi. Přesto, že byl její manžel náchylný k velkému vzteku, byl často poražen svou klidnou ženou, a to i v přítomnosti jiných dvořanů.  Její matka byla nápomocná při uzavření sňatku mezi Alžbětou Šarlotou Falckou a královým bratrem. Alžběta Šarlota byla Anninou sestřenicí, jejich otcové byli bratři. V roce 1708 zemřel poslední mantovský vévoda, Annin bratranec, Karel IV. Gonzaga a ona se stala kněžnou z Arches. 1. dubna 1709 zemřel v Paříži Annin manžel a její syn Ludvík se stal knížetem z Condé.  O rok později Ludvík zemřel a jeho syn Louis Henri de Bourbon-Condé se stal novým nositelem titulu. Sama Anna zemřela 23. února 1723 v Paříži a byla pohřbena v karmelitánském klášteře v Paříži.

Anna Falcká, známá ve Francii jako Anna Henrietta Bavorská (13. března 1648 – 23. února 1723) byla rodem falckou princeznou a simmernskou falckraběnkou a manželkou Henriho Julese, nejstaršího syna "Ludvíka, Grand Condé".

Anne of the Palatinate known in France as Anne of Bavaria, Princess Palatine (Anne Henriette Julie; 13 March 1648 – 23 February 1723) was a Princess of the Palatinate and Countess Palatine of Simmern by birth and was the wife of Henri Jules de Bourbon eldest son of "Louis, Grand Condé". Following her father-in-law's death, her husband succeeded as Prince of Condé, a purely honorary title, but one of the highest ranking in France. She was also the "Princesse of Arches and Charleville" in her own right from 1708.


Historie.

Již více než 100 let je Repower jedním z největších poskytovatelů elektrické energie ve Švýcarsku. Byla založena v roce 1904 jako "Kraftwerke Brusio AG", ve stejném roce společnost začala se stavbou své první elektrárny − v té době největší stavby vysokotlaké vodní elektrárny v Evropě − v městě Campocologno v regionu Poschiavo v kantonu Graubünden, ve Švýcarsku. Blízkost italské hranice urychlila zapojení společnosti do mezinárodních projektů a obchodních aktivit. V roce 2000 provedly společnosti Kraftwerke Brusio AG (Poschiavo), "AG Bündner Kraftwerke" (Klosters) a "Rhätische Werke für Elektrizität AG" (Thusis) fúzi za účelem vytvoření skupiny "Rätia Energie AG", která byla následně v roce 2004 připojena "aurax ag (Ilanz)". V roce 2002 skupina zahájila obchodování v Itálii, a v roce 2007 vstoupila na německý trh a zahájila obchodování v Praze. Od roku 2009 společnost operuje rovněž v Rumunsku.  V roce 2010, se Rätia Energie AG přejmenovala na Repower AG.

Struktura akcionářů.

Akcionáři společnosti jsou:

Hlavní finanční data.

Repower připravuje své účty ve Švýcarských francích. Výsledky za rok 2014 byly oznámeny dne 2. dubna 2014.

Představenstvo.

Představenstvo zahrnuje následující členy:

Kanceláře.

Ve Švýcarsku má skupina kanceláře v Beveru, Klostersu, Küblisu, Ilanzu, Landquartu, Poschiavu a Curychu. V Itálii operuje z kanceláře v Milánu, v Německu z Dortmundu a ve střední a východní Evropě z Prahy, Bukurešti a Sarajeva.

Výroba.

Repower má své vlastní výrobní investice ve Švýcarsku, Itálii a Německu, které produkují elektřinu na bázi různých technologií: vodní, tepelná a větrná. V roce 2013 vyrobily vlastní instalace skupiny okolo 1,400 GWh elektrické energie. Kromě toho má společnost podíl v jaderných elektrárnách ve Švýcarsku a Francii.

Tepelné elektrárny.

Repower má 61% podíl ve společnosti SET S. p. A. (Milán), která provozuje kombinovanou paroplynovou elektrárnu v Teverole v italské provincii Caserta. Tato 400 MW instalace, největší elektrárna skupiny, byla uvedena do provozu na konci roku 2006.

Nukleární energie.

Repower drží podíly v jaderných elektrárnách ve Švýcarsku a ve Francii, které reprezentují instalovaný výkon okolo 50 MW.

Obnovitelná energie.

Vodní energie.

Skupina provozuje 16 ze svých vlastních hydroelektráren v kantonu Graubünden, ve Švýcarsku. Má rovněž podíly a práva odběru v dalších elektrárnách. Společnost má instalovaný výkon vodní energie celkově 444.2 MW.  Některé z těchto zařízení na výrobu vodní energie vyrábějí zelenou energii certifikovanou hvězdou naturemade. Značka hvězdy naturemade je udělována Asociací pro energii šetrnou k životnímu prostředí (VUE).

Větrná energie.

V Itálii provozuje skupina větrnou farmu v Corleto Perticara (9.3 MW) a v Luceře (26MW) a drží podíl v další větrné farmě v Giunchetto na Sicílii (podíl společnosti Repower: 11,6 MW). V Německu vlastní společnost dvě větrné farmy, v Prettinu (10 MW) a Lübbenau (16 MW).

Aktuální projekty.

Skupina v současné době plánuje nebo dodává několik výrobních projektů:

Obchodování.

Dvě třetiny obratu tvoří obchodování s energií; v roce 2013 tento obrat dosáhl skoro 11 terawatthodin. Repower operuje na nejdůležitějších evropských energetických burzách z obchodního parketu, které se nachází ve třech kancelářích v Poschiavu (Švýcarsko), Miláně (Itálie) a Praze (Česká republika). Skupina sama sebe vidí jako aktivního obchodníka, který obchoduje s elektrickými, plynovými a uhlíkovými certifikáty. Kromě tohoto, Repower takéobchoduje s elektřinou z obnovitelných zdrojů energie pro velké spotřebitele a obchodníky po celé Evropě. Na fyzické stránce obchodu Repower dodává elektrickou energii – z níž část je vyráběna samotným Repowerem, a část z ní je nakoupena z venku – velkoobchodním zákazníkům, obvykle prostřednictvím vysokonapěťové sítě. Společnost rovněž obchoduje s certifikáty na dodávku environmentální přidané hodnoty velkým koncovým spotřebitelům, nezávisle na síti. Na velkoobchodní úrovni skupina dodává standardní produkty, jako základ, špička a mimo špičku, jakož i profily.

Přenos.

Repower hrála významnou roli ve zvýšení přeshraničního výkonu mezi severní a jižní Evropou vybudováním mezinárodního vedení Bernina (380 kV/220 kV), které bylo zprovozněno v roce 2005 a převedeno provozovateli švýcarské národní sítě Swissgrid začátkem roku 2013. Repower je partnerem ve Swissgrid.  V říjnu 2009, Repower spojila síly se společností Edison a obcí Tirano pro zavedení prvního A/C obchodního vedení v Evropě. Repower a ostatní zainteresovaní partneři mají exkluzivní práva na použití vedení po dalších deset let. Běží pod zemí po celé své délce mezi Tiranem (Itálie) a Campocologno (Švýcarsko). Toto 150 kV obchodní vedení zvyšuje přeshraniční přepravní výkon o 150 MW, což pomáhá zajistit bezpečnou dodávku energie v Itálii a Švýcarsku. V současné době se plánuje nova obchodní linie mezi Val Breggaglia (Švýcarsko) a Itálii.

Prodej a distribuce.

Švýcarsko.

Společnost Repower je předním dodavatelem elektrické energie v jihovýchodním Švýcarsku. Zákazníci společnosti se rekrutují z řad domácností, průmyslových, komerčních i veřejnoprávních odběratelů, stejně jako konzumentů komunálních služeb. Společnost Repower zásobuje municipality v oblastech Engadine, Prättigau, údolí Rýna a Surselva v rámci kantonu Graubünden. Prostřednictvím komunálních služeb zásobuje zákazníky v oblastech Horní Engadin, Münstertal, údolí Poschiavo, údolí Rýna a Surselva. Švýcarští zákazníci společnosti Repower mohou využívat několik různých produktů. Standardní produkt – Aquapower – pochází ze švýcarských vodních elektráren. Dva obnovitelné produkty - Purepower (100% zelená energie z regionu Graubünden) a Solarpower (100% solární energie z regionu Graubünden) – získaly certifikovanou hvězdu naturemade, neboť splňují ta nejpřísnější kritéria ekologické kvality. Konečně pak skupina prodává nízkonákladovou zbytkovou energii z Evropy, která je označována jako Mixpower. Nabídku pak doplňuje produkt Privapower, který představuje tarif pro vlastníky solárních elektráren a jejich vlastní použití.

Itálie.

V Itálii je společnost Repower jedním z největších dodavatelů elektřiny a plynu v rámci segmentu malých a středních podniků a veřejných institucí. Aktuálně dodává přibližně čtyři procenta elektřiny spotřebovávané v rámci tohoto segmentu. Společnost zajišťuje dodávky pro cca 40 000 italských zákazníků, jejichž spotřeba činí přibližně 3,8 terawatthodiny elektřiny, a dále zásobuje dalších 15 000 zákazníků, kterým dodává asi 200 milionů metrů krychlových plynu. Společnost Repower je známá vysokými standardy zákaznických služeb a osobním přístupem ke spotřebitelům prostřednictvím rozsáhlé sítě obchodních zástupců po celé Itálii. Společnost Repower vyvíjí inovativní produkty, které jsou upravovány na míru měnícím se potřebám různých zákaznických segmentů. Nabídka zahrnuje zelenou energii (VerdeDentro), řešení elektrické mobility (Palina) a poradenské služby v oblasti energetické efektivnosti (eFFettiva).

Německo.

V Německu společnost Repower dodává elektřinu a plyn středním komerčním a průmyslovým zákazníkům s ročním odběrem pět gigawatthodin a více. Společnost analyzuje spotřebovávané objemy a výkonové profily tak, aby svou nabídku zcela přizpůsobila konkrétním potřebám jednotlivých zákazníků. Stejně jako v Itálii a Švýcarsku společnost Repower rovněž nabízí zelenou energii v Německu.

Rumunsko.

Společnost Repower je jedním ze čtyř největších nestátních dodavatelů energií v Rumunsku, když obsluhuje malé a střední korporátní zákazníky s ročními odběry 0,5 až 20 gigawatthodin elektřiny. Podíl společnosti Repower v rámci daného segmentu činí pět procent. V roce 2013 společnost v Rumunsku prodala více než 1,3 terawatthodiny elektřiny. I v Rumunsku svým zákazníkům společnost Repower nabízí řešení upravená na míru, přičemž je vnímána jako spolehlivý, zákaznicky orientovaný dodavatel elektřiny, s velmi vysokými standardy kvality.

Repower (do května 2010 "Rätia Energie AG") je mezinárodní energetická společnost s provozní centrálou v městě Poschiavo (kanton Graubünden, Švýcarsko). Historie společnosti sahá zpět více než 100 let. Její klíčové trhy zahrnují Švýcarsko, Itálii, Německo a Rumunsko. Skupina operuje podél celého hodnotového řetězce, od výroby a obchodování až po prodej, stejně jako inovativní “New Tech Business”. Akcie Repower AG jsou kótované na Švýcarské burze SIX.

Repower (until May 2010 "Rätia Energie AG") is an international energy utility with its operational headquarters in Poschiavo (Canton Graubünden, Switzerland). The company's history goes back more than 100 years. Its key markets include Switzerland and Italy. The group operates along the entire value chain, from generation and trading to sales.


Atletika na Letních olympijských hrách 2012

Kvalifikace.

Na olympijských hrách mohli startovat závodníci, kteří splnili kvalifikační podmínky a dosáhli v průběhu roku 2012 minimální věkové hranice:

Kvalifikační podmínky.

Národní olympijský výbor může do jedné disciplíny nominovat maximálně 3 reprezentanty, kteří v daném kvalifikačním období splnili „A-limit“ vypsaný Mezinárodní asociací atletických federací (IAAF). Pokud žádný reprezentant dané země v kvalifikačním období „A-limit“ nesplnil, může národní olympijský výbor dané země do disciplíny nominovat 1 zástupce, který splnil „B-limit“ IAAF.  Pokud žádný sportovec dané země nesplní „A-limit“ ani „B-limit“ v žádné z disciplín, může národní olympijský výbor nominovat 1 reprezentanta a 1 reprezentantku do kterékoli disciplíny, vyjma běhu na 10 000 metrů, běhu na 3 000 metrů překážek a vícebojů. Pokud například limit splní pouze mužský reprezentant, může země přesto nominovat reprezentantku bez splněného kvalifikačního limitu podle uvedených pravidel a naopak. Start těchto závodníků ale musí schválit IAAF, a to na základě žádosti podané do 15. června 2012 a doložené výkonnosti.  Tabulka limitů schválená na zasedání IAAF v Tegu 11. a 12. dubna 2011:  Ve štafetách (vypsány 2 mužské a 2 ženské) může startovat maximálně 16 družstev. Žebříček zemí je vytvořen z průměru dvou nejlepších výkonů štafety reprezentující daný stát, přičemž brány v potaz jsou pouze výsledky ze závodů, ve kterých nastoupí alespoň tři družstva z různých zemí. Do štafety může být nominováno až 6 závodníků (včetně 2 náhradníků).  Maratonci, kteří se umístí v první dvacítce na MS v atletice v roce 2011 (platí pro muže i ženy) a dále v první desítce maratónů kategorie IAAF Gold Label v průběhu kvalifikačního období, tímto umístěním bez ohledu na dosažený výkon splnili „A-limit.“  Nominace závodníků z jednotlivých zemí, kteří splňují uvedená kvalifikační kritéria (a případná dodatečná kritéria stanovená jednotlivými národními olympijskými výbory), musí být nahlášena organizačnímu výboru Her nejpozději do 9. července 2012.

Plnění limitů.

Závodníci mohli plnit výkonnostní limity v následujících obdobích:  Výkonnostní limity pro maratónský běh a závodní chůzi musel být splněny na jedné ze soutěží, které vyjmenovávají seznamy, jež jsou přílohou oficiálně publikovaných kvalifikačních podmínek.  Nebudou uznány výkony dosažené s nepovolenou podporou větru. Dále nebudou uznány ručně měřené časy pro disciplíny běh na 100 m, běh na 200 m, běh na 400 m, běh na 100/110 m překážek a pro štafetu 4×100 m. Běžecké výkony pro vzdálenosti 400 m a výše dosažené na drahách s abnormální (větší) délkou okruhu nebudou uznány. Povoleno je naopak splnění limitu v hale pro závody dlouhé alespoň 400 m a všechny neběžecké disciplíny.

Atletické disciplíny na Letních olympijských hrách 2012 probíhaly od 3. do 12. srpna na olympijském stadiónu a v okolí ulice Mall v Londýně. Na programu bylo celkově 47 disciplín (24 mužských a 23 ženských), kterých se mělo zúčastnit celkově 2231 atletů, z toho 1160 mužů a 1071 žen.

The athletics competitions at the 2012 Olympic Games in London were held during the last 10 days of the Games, on 3–12 August. Track and field events took place at the Olympic Stadium in east London. The road events, however, started and finished on The Mall in central London.


Děj.

První série se skládá z 26 dílů, v nichž se seznamujeme s hlavními postavami – Tarou, Kat, Abigail, Sammym, Christianem a Ethanem. Tara a Sammy jsou nejhorší tanečníci na akademii, ale Tara to na konci roku dotáhne na hlavní roli v závěrečném představení. Každý řeší nějaký problém. Tara se psychicky vyrovnává s nátlakem akademie. Sammy se snaží přesvědčit otce, aby změnil názor na balet. Kat řeší rodiče, kteří se o ní nestarají. Abigail se snaží být nejlepší baletkou. Christian se vyrovnává s životem na akademii a Ethan je nejhezčí kluk na škole a chce být choreografem, jako jeho otec.  Druhá série má také 26 dílů, a vesměs se točí kolem soutěže Prix de Fonteyn a seznamujeme se s Grace a Benem.  Třetí série, která má 13 dílů, popisuje situace, kdy se už studenti začínají připravovat na život ve společnosti a usilují o angažmá.

Film.

Dne 22. dubna 2015 byla veřejnosti oznámena produkce filmu s názvem "Dance Academy: The Movie". Přípravy na natáčení začaly 17. dubna 2016 a samotné natáčení probíhalo od 29. května 2016 do 22. července 2016. Natáčelo se převážně v australském Sydney a poslední tři týdny v New Yorku. Premiéra filmu v Austrálii proběhla 6. dubna 2017. Herecké obsazení je podobné jako ve třetí sérii. Ve filmu se neobjevuje Grace Whitneyová (Isabel Durant). Příběh začíná 18 měsíců po událostech ze třetí série a sleduje Taru, jak si plní svůj sen baletní hvězdy. Oficiální trailer k filmu byl zveřejněn 26. prosince 2016.

Taneční akademie (v anglickém originále Dance Academy) je australský televizní seriál o studentech, kteří navštěvují světově známou Národní taneční akademii v Sydney. Hlavní postava seriálu, Tara Websterová, zažívá se svými přáteli radostné avšak i strastiplné cesty k tomu, stát se primabalerínou.

Dance Academy is an Australian teen-oriented television drama produced by Werner Film Productions in association with the Australian Broadcasting Corporation and ZDF. Series one premiered on 31 May 2010, and series two began airing on 12 March 2012. Series three premiered on ABC3 on 8 July 2013 in Australia.


Životopis.

Kolë Idromeno byl původem albánským Čamem a narodil se ve Skadaru 15. srpna. Jeho otec, Arsen Idromeno, byl původně Albánským Čamem z Arty, ale po většinu svého života bydlel ve Skadaru, kde pracoval jako stavební dodavatel a oženil se s místní obyvatelkou Rozou Saraçi. V jeho rodném městě Skadaru, Pjetër Marubi, blízký přítel rodiny, dával Kolëvi přednášky o fotografování a v jedenácti letech začal maloval své první obrazy akvarely. S podporou Marubiho se přestěhoval do Benátek a několik měsíců pobýval na Akademii výtvarných umění Accademia di Belle Arti di Venezia. Poté pracoval ve studiu italského malíře.  Po studiích v Benátkách začal cestovat po Evropě a v roce 1878 se rozhodl vrátit do svého rodného města. Tam se věnoval řadě různých činností, pracoval jak v oblastech architektury, sochařství, fotografie, malby, komponování, scénického designu a inženýrství.

Dílo.

Kolë Idromeno je považován za zakladatele realismu v zemi a za jednoho z nejdůležitějších malířů albánské renesance, která začala v 19. století. Říká se mu albánský Michelangelo. Idromeno založil fungující fotografické studio a byl prvním umělcem, který v roce 1912 uvedl v zemi první film. Kromě toho udržoval korespondenci s bratry Lumièrovými v Paříži. V roce 1923 byl Idromeno iniciátorem první umělecké výstavy ve Skadaru a vystavoval na první národní umělecké výstavě v Tiraně v roce 1931.  Až do roku 1896 maloval Idromeno hlavně obrazy s náboženskými tématy. Poté namaloval pravděpodobně první albánské sekulární a realistické obrázky ilustrující historické události a každodenní motivy, jako jsou festivaly a kostýmované portréty, jako je „Dasma Shkodrane“. Následoval malování různých krajinářských motivů „Oborri i Shtëpisë Shkodrane“ a stal se prvním krajinářem moderního albánského umění. Jeho nejslavnější prací je „ Motra Tone “, která zobrazuje jeho sestru Tonu. Toto umělecké dílo je někdy označováno jako albánská Mona Lisa. Jeho práce byly zastoupeny na mezinárodních výstavách například v Budapešti, Rakousku a Maďarsku (1900) a New Yorku v USA (1939).  Jedním z jeho nejlepších, ne příliš populárních děl, je portrét Gjergj Kastriot Skënderbeu malovaný v roce 1889. Její majitel je nejistý a obraz nikdy nebyl vystaven na veřejnosti. Jako architekt Idromeno zanechal své jméno na mnoha známých objektech ve Skadaru. Seznam zahrnuje Kafja e Madhe, katedrálu sv. Štěpána, kostel Shirokë, první elektrickou stanici ve městě, budovu Radovan, budovu prefektury, Mešitu Parrucë a většinu rezidenčních vil podél hlavního bulváru v severní historické čtvrti Skadary.

Nikolla Kolë Idromeno (15. srpna 1860 Skadar – 12. prosince 1939 Skadar), nebo Kolë Idromeno, byl albánský malíř, sochař, architekt, fotograf, kameraman, skladatel a inženýr aktivně působící během albánské renesance v devatenáctém století. Je považován za předchůdce realismu a krajinářského umění v Albánii.

Nikoll Idromeno (; 15 August 186012 December 1939), better known as Kolë Idromeno, was an Albanian painter, sculptor, architect, photographer, cinematographer, composer and engineer during the Albanian Renaissance in the nineteenth century. He is widely regarded as a precursor of both realism and landscape art in Albania.


Vzdělání.

Woodard získal své vzdělání na Kalifornské univerzitě v Santa Barbaře, The New School a Kolumbijské univerzitě.

Nueva Germania.

V roce 2003 byl Woodard zvolen jako radní města Juniper Hills (Los Angeles County) v Kalifornii. V rámci této funkce navrhl sesterský vztah s kolonií Nueva Germania. Aby mohl postoupit svůj plán, Woodard cestoval do vegetariánské utopie a setkal se s jejím vedením obce. Po prvni návštěvě, když spatřil populaci v „morálním a intelektuálním úpadku“, se rozhodl nepokračovat v sesterských vztazích, našel ale v komunitě předmět pro svá studia pro pozdější spisy. Co Woodarda zvláště zajímá, jsou proto-transhumanistické pilíře (např. sebe-vyhnanství) spekulativního plánovače Richarda Wagnera a Elisabeth Förster-Nietzscheové, která spolu se svým manželem Bernhardem Försterem založila a žila v kolonii v letech 1886 až 1889. V uznání zakládajících ideálů kolonie, Woodard složil sborovou hymnu, „Our Jungle Holy Land“.  Od roku 2004 do roku 2006 Woodard vedl četné výpravy do Nueva Germania, s podporou tehdejšího amerického viceprezidenta Dicka Cheneyho. V roce 2011 Woodard udělil švýcarskému spisovateli Christianovi Krachtovi povolení k uveřejnění jejich značné osobní korespondence, a to především o kolonií Nueva Germania, vyšla ve dvou svazcích v rámci univerzity v Hannoveru ve vydavatelství Wehrhahn Verlag. Tomáš Dimter popisuje práci jako „hravý text, ve kterém se oba aktéři baví s notnou dávkou ironie o vzkříšení projektu Nueva Germania, rasově čisté vesnice v Paraguayi.“ "Frankfurter Allgemeine Zeitung" poznamenal korespondence „inscenace patří k životu jako gin s tonikem“ "Der Spiegel" předpokládal, že první díl "Five Years, sv. 1", „je duchovní přípravnou prací“ k následnému románu Krachta "Impérium".  Podle Andrewa McCanna se Woodard vypravil „na cestu za tím, co z tohoto místa zbývá a kde potomci původních osídlenců žijí v drasticky zhoršených podmínkách.“ Nabyté dojmy ho vedly k „propagaci kulturního profilu této komunity a k vybudování miniaturní kopie Bayeruthského operního domu na místě, kde dříve stávala rezidence rodiny Elisabeth Förster-Nietzcheové.“ Z obce Nueva Germania se během posledních několika let stala mírnější, přívětivější destinace, kde se nachází hotely poskytující nocleh a snídani a provizorní muzeum historie.

Dreamachine.

Souběžně od roku 1989 do roku 2007, Woodard stavěl kopie Dreamachine, stroboskopického mechanizmu navrženého Brionem Gysinem a Ianem Sommervillem, který se skládá z plochého válce, vyrobeného z mědi nebo papíru, a otáčí se kolem elektrické lampy - když jej pozorujete se zavřenýma očima, stroj může vyvolat duševní aberace srovnatelné s intoxikací drog nebo sněním. Poté, co přispěl přístrojem Dreamachine k vizuální retrospektívě "Ports of Entry" Williama Sewarda Burroughse v roce 1996 v LACMA, Woodard se spřátelil s autorem a obdaroval ho „bohémským modelem“ (papír) Dreamachine k jeho 83. a posledním narozeninám. Sotheby's vydražil první stroj do soukromé sbírky v roce 2002, druhý zůstává v dlouhodobém zapůjčení od Burroughs estate v Spencer Museum of Art v Lawrence, Kansas.

David Woodard (; * 6. dubna 1964, Santa Barbara, Kalifornie) je americký dirigent, spisovatel a potomek prominentní koloniální rodiny. V roce 1990 přišel s novým slovem prekviem (zkratka pro preemptivní requiem), kontaminací, který popisuje jeho buddhistický postoj skládání hudebních děl, která mají být předváděna v průběhu nebo těsně před úmrtím daného subjektu.

David Woodard (, ; born April 6, 1964) is an American conductor and writer. During the 1990s he coined the term "prequiem", a portmanteau of preemptive and requiem, to describe his Buddhist practice of composing dedicated music to be rendered during or slightly before the death of its subject.


Vývoj.

Americké námořnictvo 20. června 1941 objednalo u společnosti Douglas dva prototypy nového dvoumístného střemhlavého bombardéru, který by nahradil jak Douglas SBD Dauntless, tak i nový Curtiss SB2C Helldiver, označeného XSB2D-1. Vzniklý letoun, navržený konstrukční skupinou pod vedením Eda Heinemanna, byl rozměný jednomotorový středoplošník s „racčím“ křídlem s laminárním profilem a příďovým podvozkem, neobvyklým pro tehdejší palubní letadla. V pumovnici a na podkřídelních závěsnících mohl nést až 1 900 kg (4 200 lb) munice, a obranná výzbroj se skládala ze dvou kanónů ráže 20 mm v křídlech a dvou dálkově ovládaných věží s dvěma kulomety ráže 12,7 mm v každé.  Prototyp poprvé vzlétl 8. dubna 1943 a ukázal skvělé výkony, kdy byl o mnoho rychlejší a unesl dvojnásobný náklad proti Helldiveru, a brzy následovala objednávka na 358 kusů sériových SB2D-1. Námořnictvo ale brzy změnilo své požadavky a nově projevilo zájem o jednomístný palubní stroj slučující roli torpédového a střemhlavého bombardéru bez pohyblivé výzbroje, a společnost Douglas poté přepracovala SB2D odstraněním obranných věží a druhého člena posádky, které nahradila zlepšením pancéřové ochrany a zvýšenou zásobou paliva, čímž vznikl typ BTD Destroyer. Objednávka SB2D byla změněna na nový typ, a první stroj BTD vzlétl 5. března 1944.

Operační historie.

První sériové BTD-1 byly vyrobeny v červnu 1944. Do kapitulace Japonska v srpnu 1945 bylo dodáno jen 28 kusů, a další výroba byla zrušena, společně s dalšími typy, včetně těch od počátku navržených jako jednomístné, například Martin AM Mauler. Bojově žádné nasazeny nebyly.  Heinemann a jeho tým u společnosti Douglas se v té době již plně věnovali vývoji jednomístného typu BT2D, z něhož se později stal Douglas A-1 Skyraider.  Prototyp dvoumístné varianty. Vyrobeny dva kusy. Navržená sériová varianta XSB2D-1. Objednáno 358 exemplářů, ale zakázka změněna na BTD-1 dříve než došlo k výrobě. Jednomístná verze. Vyrobeno 26 kusů. Prototypy se smíšeným pohonem. Dodatečných 6,7 kN tahu proudového motoru Westinghouse 19B ale nevedlo k podstatnému zvýšení výkonů. První let v květnu 1944. Postaveny dva kusy.

Specifikace (BTD-1).

Údaje podle stránek "Dave's Warbirds"

Douglas BTD Destroyer byl americký palubní střemhlavý a torpédový bombardér vyvinutý v době druhé světové války pro Námořnictvo Spojených států amerických.

The Douglas BTD Destroyer is an American dive/torpedo bomber developed for the United States Navy during World War II. A small number had been delivered before the end of the war, but none saw combat.


Popis.

Tak jako většina bažantů má i bažant královský vyvinut výrazný pohlavní dimorfismus. Samec je se svým „šupinatým“ peřím zlaté, bílé nebo červené barvy velmi nápadný. Může měřit až 240 cm, z toho však připadá více než 170 cm na extrémně dlouhý, stříbrošedý ocas s příčnými hnědými proužky. Hlavu má zbarvenou bíle a přes oko se mu táhne silný černý pruh, silné nohy jsou šedé. Samice jsou oproti samcům nenápadně hnědé s černým temenem.  Mladí jedinci se spíše podobají samicím.

Rozšíření a biotop.

Bažant královský je endemitem jehličnatých horských lesů na území severní a střední Číny. Člověkem však byl vysazen i do USA, České republiky, Slovenska, Rakouska, Francie, Spojeného království a na Havajské ostrovy. Je chován jako okrasný pták i lovná zvěř. Lovci oceňují jeho ocasní pera jako lákavou trofej. V Číně jsou jeho pera používána jako ozdoba a součást kostýmu herců tradiční čínské opery. Maso má údajně tuhé a méně chutné než bažant obecný.

Způsob života.

Bažant královský je více vázán na lesní prostředí než jiné druhy bažantů. Je velmi plachý, při vyrušení odlétá do korun stromů nebo se ukrývá v houštinách. Rozmnožuje se na jaře, tok probíhá v únoru a březnu. Samci si v období toku a hnízdění obhajují značně velké hnízdní revíry, odkud agresívně vyhánějí jiné příslušníky svého druhu i další druhy bažantů. V místech společného výskytu útočí i na bažanty obecné. Samec se páří s 1-2 slípkami, v období hnízdění hlídá samice i mláďata. Slípka klade 7-14 vajec, inkubace trvá 24 dnů. Bažant královský se živí převážně semeny a plody dřevin, kuřátka v prvních dvou měsících života sbírají hmyz a pavouky.

Bažant královský v Česku.

Na území Česka byli první bažanti královští dovezeni již koncem 19. století, chov se však rozšířil až v prvním desetiletí 20. století. Byli chováni především na Moravě, a to jak v bažantnicích, tak ve volných honitbách. Volně žijící populace se vyskytovaly hlavně v lužních lesích v okolí Litovle, Chropyně, Kroměříže, Lipníka nad Bečvou a Břeclavi. V 70. letech 20. stol. činil roční odstřel asi 200-300 kusů. V současné době jsou u nás bažanti královští chováni v některých bažantnicích (např. Pohoří) a částečně i ve volnosti, hlavně kolem Chropyně. Současná populace však nepřesahuje 100 jedinců. Přesto je v Česku bažant královský řazen mezi lovnou zvěř a má stanovenou dobu lovu na 16. 10. – 15. 3. Loví se většinou pouze kohouti. Slepice je možno lovit pouze v bažantnicích z důvodů regulace početnosti, a to od 16. 10. do konce roku. Loví se většinou na čekané nebo v toku, někdy i na honech.

Bažant královský ("Syrmaticus reevesii") je velký pták z řádu hrabavých. Své latinské druhové jméno získal na počest britského přírodovědce Johna Reevese, který v roce 1831 jako první dovezl do Evropy živé zástupce tohoto druhu.

Reeves's pheasant ("Syrmaticus reevesii") is a large pheasant within the genus "Syrmaticus". It is endemic to China. It is named after the British naturalist John Reeves, who first introduced live specimens to Europe in 1831.


Životopis.

Dětství.

Joubertovi rodiče se rozvedli, když mu bylo šest let, a z rozhodnutí soudu musel žít s matkou v Lawrence ve státě Massachusetts. Nesměl navštěvovat svého otce a začal nenávidět matku. V roce 1974 se matka a John přestěhovali do Portlandu v Maine.  Ve 13 letech začal na školním hřišti napadat děti, především chlapce. Jednou bodl svou spolužačku propisovačkou do hrudi a její křik ho, jak sám později řekl, vzrušoval. Dokonce napadl pětadvacetiletou učitelku. Postupem času si na své útoky bral i nůž.  Joubert byl odveden k psychologovi. Ten vše uzavřel s tím, že Joubert je uzavřené dítě, bez sebemenšího zájmu o navazování kontaktů a má sexuální sny spojené s utrpením druhých, a že pro společnost není nebezpečný.

Vraždy.

Dne 22. srpna 1982 šel 11letý Richard "Ricky" Stetson běhat. Když se do noci nevrátil, jeho rodiče zavolali policii. Další den viděl místní řidič tělo chlapce na silnici I-295. Útočník ho svlékl a pobodal, přičemž chlapec vykrvácel. Několikrát byl pokousán. Z vraždy byl obviněn místní člověk, ale otisky jeho zubů neodpovídaly těm na těle, takže byl po roce propuštěn. Případ byl odložen.  Joubert, který chlapce zabil, se mezitím přestěhoval do Nebrasky od nenáviděné matky.  Dne 18. září 1983 zmizel v Bellevue novinový poslíček Danny Joe Eberle. Jeho bratr ho viděl, jak ho pronásleduje dodávka řízená bělochem. Joubert později popisoval, jak vytáhl nůž, zakryl chlapcova ústa rukou a začal ho bodat.  Po třech dnech hledání, bylo objeveno Dannyho tělo asi čtyři míle (6 km) od jeho kola. Byl svlečen do spodního prádla, nohy a ruce byly svázané a ústa měl zalepená chirurgickou náplastí. Joubert ho bodl devětkrát. Bylo obviněno několik místních pedofilů, ale všichni byli propuštěni pro nedostatek důkazů.  Dne 2. prosince 1983 zmizel 12letý Christopher Walden z Papillionu, asi tři míle (5 km) od místa, kde bylo nalezeno tělo Dannyho Eberleho. Svědkové potvrdili, že ho pronásledoval běloch. Joubert později řekl, že přišel ke chlapci, ukázal mu nůž a nařídil mu nastoupit do auta. Přijeli k železniční trati, kde Joubert chlapci poručil vysvléknout se. Poté si však odmítl lehnout. Po krátkém boji ho Joubert přemohl a řízl ho do krku tak hluboko, že mu téměř dekapitoval hlavu. Waldenovo tělo bylo nalezeno o dva dny později pět mil (8 km) od města. Mezi ním a tělem Eberleho byly značné rozdíly. Walden nebyl svázán a byl lépe ukryt.

Zatčení.

Dne 11. ledna 1984 viděl jeden ze svědků podezřelé auto a zapsal si jeho poznávací značku. Bylo zjištěno, že vozidlo patří Johnu Joubertovi, radarovému technikovi z Offutt Air Force Base.  Při domovní prohlídce bylo nalezeno lano, stejné, jakým byl svázán Danny Joe Eberle. Lano bylo speciálně vyrobeno pro armádu Spojených států v Jižní Koreji. Joubert k němu měl poměrně snadný přístup.

Soud a poprava.

Joubert zprvu zapíral, ale 12. ledna se k zabití dvou chlapců přiznal. Později i k vraždě Rickyho Stetsona. Podle psychiatrů trpěl Joubert sadistickými sklony a schizoidní poruchou osobnosti. Bylo potvrzeno, že byl příčetný.  Soud v Nebrasce jej nakonec odsoudil k trestu smrti za vraždu Eberleho a Waldena a v Maine byl odsouzen na doživotí (trest smrti se v Maine nepoužívá). V roce 1995 podal Joubert odvolání, které však soud zamítl.  John Joubert byl popraven 17. července 1996 na elektrickém křesle. Při působení elektrického proudu se Joubertovi vytvořily čtyři obrovské puchýře na zátylku, temeni a nad ušima, jeho poprava patří k nejodpornějším v dějinách.

John Joseph Joubert (2. července 1963 – 17. července 1996) byl americký sériový vrah, odsouzen za vraždu tří chlapců a popraven v Nebrasce.

John J. Joubert (July 2, 1963 – July 17, 1996) was a serial killer executed in Nebraska. He had been convicted of the murders of three boys in Maine and Nebraska.


Životopis.

Narodila se v rodině španělské učitelky a Francouze, zaměstnaného v elektrárně. V roce 1985, ve věku pěti let, vstoupila na konzervatoř v Tours. Se svou sestrou a bratrem tam studovala až do svých jedenácti let hudební teorii, hru na housle, piano, kytaru a sborový zpěv. V roce 1994, po rozvodu rodičů, odjeli všichni tři sourozenci s matkou do Libourne. V roce 1995 Isabelle docházela na hodiny zpěvu. Potom rok studovala v CIAM (Centre d’information et d’activités musicales, Informační centrum hudebních aktivit) v Bordeaux, kromě toho chodila i na kurzy kung-fu.  Roku 2000 získala akvitánské regionální stipendium od Conseil régional, díky kterému mohla dále studovat v Bordeaux na hudební škole CIAM. Pokud jde o hudbu, která ji ovlivnila, ZAZ často cituje Vivaldiho "Čtvero ročních dob", jazzovou zpěvačku Ellu Fitzgerald, i francouzský šanson. Dále jsou jejími oblíbenými zpěváky a hudebníky Enrico Macias, Bobby McFerrin, Richard Bona, stejně jako africké, latinské a kubánské rytmy.

Hudební kariéra.

2001–2007.

Zaz debutovala jako zpěvačka v bluesové skupině Fifty Fingers. Vystupovala s různými hudebními seskupeními v Angoulême, především v jazzovém kvintetu. Je také jednou ze čtyř zpěvaček baskického šestnáctičlenného orchestru Izar Adatz (Padající hvězda) ve městě Tarnos. S tímto orchestrem jezdila dva roky na turné po jižní Francii, zejména v Midi-Pyrenées a Pays basque. Po celý rok 2002 byla součástí bluesrockové skupiny Red Eyes v Bordeaux. Zpívala také po kavárnách a na regionálních koncertech.  Následně v Bretani podepsala smlouvu jako zpěvačka latinsko-americké skupiny Don Diego. Skupina hrála hudbu francouzskou, španělskou, je ovlivněna styly africké, arabské, andaluzské hudby a latinskoamerickou hudbou. Don Diego spolupracovala s hvězdami jako jsou Yuri Buenaventura a Bernard Lavilliers. S nimi se ZAZ účastnila festivalu Musiques Métisses v Angoulême. V roce 2006 odjela do Paříže, kde zpívala rok a půl v kabaretu, pět hodin denně bez mikrofonu.

2007–2012: Je veux.

Zaz odpověděla na internetový inzerát producenta a skladatele Kerredina Soltaniho, který hledal novou umělkyni s trochu „nakřáplým hlasem“. Podařilo se a tehdy pro ni napsal píseň „Je veux“, našel producenta i vydavatele. Zaz ale stále hledala práci. Přidala se k rapové skupině Le 4P, se kterou v listopadu 2007 natočila několik klipů, „L'Aveyron“ a „Rugby Amateur“. V dubnu 2008 zpívala na koncertě všech možných stylů s Miliaouechem, v CAT v Bordeaux v rámci hudebních a literárních workshopů. V srpnu 2008 se zúčastnila soutěže Le Tremplin Génération France Bleu/Réservoir. Mezi tím vystupovala se skupinou Sweet Air. 21. listopadu 2008 Zaz a Sweet Air natočili živé album "Sweet Air et Zaz à l'international", a potom už se zpěvačka vydala na sólovou dráhu.  V roce 2008 vystupovala v Rusku, na Dálném východě na pozvání ředitele Alliance française ve Vladivostoku, Cédrica Grase, který ji slyšel v piano baru. V doprovodu klavíristy Juliena Lifszyce, uskutečnila 13 koncertů během 14 dnů. V lednu 2009 se ZAZ dostala do finále třetí řady soutěže Le Tremplin Génération France Bleu/Réservoir, která se uskutečnila v pařížské Olympii. Doprovázeli ji Mathieu Verlot (kontrabas), Fred Lafage (kytara) a Nicolas Cabat (kytara). Zdálo by se, že po tomto úspěchu budou pro Zaz nahrávací studia otevřená, aby mohla vydat své první album, jelikož jako vítěz soutěže dostala 5 000 euro k natočení videoklipu pro MTV, ale musela počkat ještě 14 měsíců.  V dubnu roku 2009 jela znovu na turné do Ruska. Tentokrát do Vladivostoku přes Sibiř až do Nižného Novgorodu. V Rusku Zaz zpívala i písně Édith Piaf, Jacques Brela, Charlese Aznavoura, Serge Gainsbourga, Joe Dassina, Patricie Kaas a své písně z příštího alba: „Je veux“, „Les passants“, „Prends garde à ta langue“. Potom jela na turné do Egypta a Maroka, kde s kapelou v restaurtaci El Papagayo nějaký čas hráli ve stylu latino a doprovázeli jednu španělskou tanečnici. Na konci června 2009 vystupovala v rezidenci Sentier des Halles. Její koncert navštívil incognito skladatel Raphael a následně pro ni napsal překrásné písně, které Zaz zpívá: „La Fée“, „Port Coton“ a „Éblouie par la nuit“.  Kromě toho se v létě roku 2009 Zaz zúčastnila japonského festivalu Fuji Rock Festival. Potom dále zpívala v ulicích Montmartru. V roce 2010 ji časopis "Télérama" představil jako „ohromný objev, veliký hlas a novou naději“ francouzského šansonu. Konečně 10. května 2010 vyšlo první album ZAZ. Polovinu tvoří písně, které napsala a složila sama: „Trop sensible“, „Les passants“, „Le long de la route“, „Prends garde à ta langue“, „J'aime à nouveau“, „Ni oui ni non“. Kerredine Soltani pro ni toto album produkoval a složil píseň ve stylu gypsy jazz – „Je veux“. Na desce jsou i výše zmíněné písně Rafaela „Éblouie par la nuit“, „Port Coton“ a „La Fée“. Spolu se Zaz účinkují na albu Toby Dammit et Bruce Cherbit (bicí), Raphaël Haroche (kytara), Fred Lafage (kytara, klavír, banjo, harmonium), Manuel Marchès a Antoine Reininger (kontrabas), Germain Guyot (klavír), Robert Aaron (saxofon), Alban Sautour (zvuk a kytary). V roce 2010 podepsala smlouvu s produkcí Caramba a vydavatelstvím Sony ATV, přijala pozvání do mnoha televizí a vešla tím ve známost k širšímu publiku. Její píseň „Je veux“, o pohrdání konzumní společností, figuruje na předních místech hitparád a klip se vysílá celé léto na stanici TF1 a jiných hudebních kanálech. Celé její album je na 1. místě mezi 16 top alby roku 2010.

2011–2012.

Následovalo turné po celé Francii (Paříž, La Rochelle, festivaly v Montauban, Saint-Ouen, Châteauroux, Landerneau, Fécamp). Na scéně ji doprovázeli Guillaume Juhel (kytara), Mathieu Verlot (kontrabas), Bruno Pimienta (bicí) a Augustin d'Assignies (klávesy). Zpívala také na Francofolies de Montréal (Kanada), v Monthey (Švýcarsko), v Bruselu, Berlíně a Miláně. Na podzim je na čelních místech hitparád v Belgii, Švýcarsku i Rakousku. I když měla ohromný úspěch na turné, dává přednost malým sálům. Mezi tím bylo její první album oceněno dvojitou platinovou deskou. Dostala cenu jako Objev roku a další domácí i mezinárodní ocenění.  Podle agenturního průzkumu byla nejvyhledávanější francouzskou zpěvačkou na internetu a od roku 2010 byla považována za nejoblíbenější francouzskou zpěvačku vůbec. V lednu 2011 její první album získalo diamantovou desku za prodaných 500 000 kusů ve Francii. 7. ledna 2011 televize TF1 vyhlásila, že píseň „Je veux“ byla zvolena nejoblíbenější písní roku 2010 a kromě toho se stala i umělkyní roku „Nové scény“, zvolena byla čtenáři časopisu "Paris Match". V Německu dostala cenu Echo za „mezinárodní objev na hudební scéně“ a v roce 2011 dostala v kanadském Québecu cenu Félix jako nejlepší frankofonní umělkyně roku. V listopadu 2011 si ji pozval jako hosta pro duet v písni „La radio qui chante“ na své album "Saison" Yves Jamait. Ve stejném roce složila a nazpívala píseň „Cœur-volant“ na hudbu Howard Shora pro film "Hugo Cabret" Martina Scorseseho.

2012–2015.

V květnu 2013 vydala ZAZ své druhé album "Recto Verso", jehož první skladbu „On ira“ složil Kerredine Soltani. Frédéric Volovitch (ze skupiny Volo) a Buridane se také na tomto albu autorsky podíleli. Ve Francii už bylo prodáno nejméně 310 000 kusů a dalších 250 000 po celém světě, celkem tedy asi 560 000. V roce 2013 ZAZ za toto album obdržela Grand Prix. V současné době ji doprovázejí hudebníci Jean Philippe Motte (bicí), Denis Clavaizolle (klávesy), Benoît Simon (kytara), Ilan Abou (baskytara a kontrabas), Thierry Faure (klávesy, akordeon a harmonika), Guillaume Juhel (kytara).  V roce 2013 byla její píseň „Éblouie par la nuit“ použita ve filmu "Dead Man Down" s Colinem Farrellem. Nahrála i titulní píseň a několik dalších pro nový film "Bela a Sebastián" (Belle et Sébastien). V roce 2013 vyjela na ohromné světové turné na pět kontinentů, pokaždé bylo naprosto vyprodáno od New Yorku po Rusko či Japonsko. V Evropě vystoupila v České republice, Německu, Anglii, Švýcarsku, Řecku, Turecku, Srbsku a Rumunsku a samozřejmě objela navíc i celou Francii. O rok později udělala i mini-turné po Latinské Americe, vystoupila v Chile, Argentině, Uruguayi a Brazílii.  V listopadu 2014 ZAZ vydala album "Paris", se kterým v roce 2015 vyhrála cenu Echo v kategorii nejlepší mezinárodní rock-pop hudebnice.

2016-2018.

16. listopadu 2018 ZAZ vydala své 4. album "Effet miroir" (Zrcadlový efekt).

Zaz, vlastním jménem Isabelle Geffroy, (* 1. května 1980 Tours, Francie) je francouzská zpěvačka, zpívající převážně jazz a šansony, ale také rock a pop. Hitem se stala například píseň „Je veux“. Je často označována za novodobou Édith Piaf.

Isabelle Geffroy (born 1 May 1980 in Tours, France), better known by the nickname Zaz, is a French singer-songwriter who mixes jazzy styles, French variety, soul and acoustic. She is famous for her hit "Je veux", from her first album, "Zaz", released on 10 May 2010.


Děj.

Hlavní hrdina Johnny Strabler (Marlon Brando) je vůdcem motorkářského gangu Černí rebelové. Jsou to mladí lidé, kteří se jen tak projíždějí po Spojených státech, aniž by měli nějaký konkrétní cíl, bouří se proti všem pravidlům a vysmívají se autoritám. Jednou přijedou do města Carbonville v Kalifornii, způsobí zde veřejné pohoršení a naruší oficiálně pořádaný motocyklový závod. Jeden z členů gangu navíc ukradne sošku motocyklisty, připravenou jako cenu za 2. místo (protože cena za 1. místo byla příliš velká a nedala se schovat). Sošku přenechá ji Johnnymu, který si ji připevní na svůj motocykl.  Nicméně, po výzvě šerifa motorkáři město opouští.  Později přijedou do městečka Wrightsville. Jeho obyvatelé z nich sice mají strach, ale zpočátku se snaží s nimi vycházet. Členové gangu však uspořádají ilegální závody v ulicích a svou bezohlednou jízdou zaviní nehodu. Místní starousedlík Art Kleiner má nabourané auto a jeden z motorkářů je zraněn. Obecní strážník Harry Bleeker, postarší a smířlivý muž, nicméně odmítá jednat, protože je na celé město sám a domnívá se, že taktičtější bude řešit věci po dobrém. Johnny rozhodne, že Černí rebelové kvůli zranění kamaráda zůstanou ve městě déle. Harryho bratr Frank Bleeker je rád, protože provozuje ve městě bar, a ochotně do něj motorkáře zve v očekávání velkých zisků.  Ve Frankově podniku pracuje kromě starého sluhy Jimmyho také Harryho půvabná dcera Kathie (Mary Murphy). Když se s ní Johnny setká, na první pohled se do ní zamiluje. Vytrvale jí naznačuje zájem, ukazuje jí sošku ze závodů (předstíraje, že ji vyhrál), žádá ji o tanec, nabízí jí vyjížďku do sousedního města. Kathie všechno zdvořile odmítá, ale Johnnyho temná, charismatická osobnost ji rovněž přitahuje. Do baru přijde také Harry Bleeker a pokouší s Johnnym přátelsky domluvit, aby nedošlo k dalším problémům. Johnny se s ním však odmítá bavit a když zjistí, že Kathie je jeho dcera, odchází.  Do města přijíždí znepřátelený motorkářský gang, Brouci. Jejich vůdce Chino má s Johnnym nevyřízené účty. Vyjde najevo, že oba gangy byly dříve jeden velký - než jej Johnny rozdělil. Chino neustále provokuje Johnnyho, sebere mu sošku a prozradí před Kathie, že Johnny nic nevyhrál. Nakonec vyvolá rvačku, ve které má však Johnny navrch.  Mezitím dojde k další nehodě. Charlie Thomas, místní hrubián, se za každou cenu snaží projet ucpanou silnicí, porazí několik stojících motocyklů a lehce zraní jednoho z Brouků. Chino ho vytáhne z auta a navádí členy obou gangů, aby mu auto převrátili. V tuto chvíli již zasáhne Harry Bleeker, zatýká China i Charlieho, ale když je upozorněn, že Charlie by mu v budoucnu mohl způsobit potíže, odvádí nakonec na stanici pouze China.  Johnny se vrátí do baru, kde dojde k první ostřejší výměně názorů mezi ním a Kathie. Kathie připustí, že její otec je vnitřně slabý a bojí se jednat spravedlivě. Proto je ve městě terčem posměchu a nemá právo na práci policisty - stejně jako Johnny nemá právo na kradenou sošku. Vyzve ho, aby ji vrátil tomu, kdo ji skutečně vyhrál. Johnny jí však hrubě odpoví, že mu nikdo nebude říkat, co má dělat, a jde od ní pryč.  Později v noci dostanou motorkáři nápad osvobodit China z vězení. Brouci přepadnou telefonní ústřednu a vyženou spojovatelku, čímž ochromí komunikaci ve městě, zatímco Černí rebelové unesou Charlieho, otevřou Chinovu celu a chtějí je vyměnit. Chino je ovšem tak opilý, že nedokáže ani odejít, a tak je tam zavřou oba. Poté se všichni vrátí do Frankova lokálu a nezřízeně pijí.  Místní lidé Charlieho osvobodí a rozhodnou se jednat na vlastní pěst. Johnny se mezitím setká se svou bývalou přítelkyní, která se mu vyloženě nabízí; on jí však nevěnuje pozornost, protože myslí na Kathie.  Vydá se ji hledat do baru právě ve chvíli, kdy opilí členové obou gangů začínají demolovat vybavení. Zoufalý Frank se snaží bar zavřít a dostat je ven, což ovšem spustí násilnosti v ulicích. Gangsteři ničí město a terorizují obyvatele. Skupina Černých rebelů si vybere za oběť Kathie. Začnou ji nahánět na motocyklech a obklíčí ji. Na poslední chvíli se objeví Johnny, před nímž si nikdo nedovolí pokračovat, a odveze Kathie do parku za město. Tam jí opět předvádí svou drsnou a siláckou pózu, ale Kathie se tím již nenechá oklamat a nebojí se ho. Brzy dojde k důvěrnému rozhovoru, při kterém mu Kathie vyjeví své dosud skrývané city a prozradí mu své tajné přání: chtěla by odjet s ním. Oba však vědí, že jí Johnny nemůže nabídnout plnohodnotný a spořádaný život, a že jejich vztah za dané situace nemá budoucnost. Johnny v domnění, že to tak bude lepší, předstírá, že ji nemiluje. Kathie se rozpláče a utíká zpět do města, Johnny ji hledá.  Art Kleiner spatří běžící a plačící Kathie, za níž jede Johnny na motorce. Mylně si to vyloží jako útok. Trpělivost místních lidí je u konce. Charlie, Art, Frank a mnoho dalších mužů z města začne pronásledovat Johnnyho. Chytí jej, odvezou autem do Charlieho obchodu a začnou jej kolektivně bít. Kathie mezitím přiběhne ke svému otci a úpěnlivě ho prosí, aby zakročil, jinak dav Johnnyho umlátí. Bleeker se skutečně vydá na místo a snaží se uklidnit své sousedy s tím, že pokud Johnny něco provedl, bude potrestán - avšak podle zákona, ne takhle. Johnny zatím využije situace, vytrhne se jim a utíká. Snaží se ujet na své motorce, ale někdo z davu po něm hodí těžkou železnou montpáku a zasáhne jej. Johnny spadne na zem; jeho motocykl ovšem jede bez řidiče dál a srazí starého Jimmyho, který na místě zemře.  Přijíždí šerif Singer se svými muži a obnoví pořádek. Johnny je zatčen a obviněn ze zabití Jimmyho. Všichni mu přejí co nejtvrdší trest, a tak nechávají šerifa v domnění, že Johnny Jimmyho prostě přejel. Obviňují také Harryho, že proti výtržnostem nezakročil včas. Jen Kathie se za Johnnyho přimlouvá a tvrdí, že je nevinen a že chtěl pouze odjet. Ve snaze pomoci mu vypoví, že před incidentem byla s ním, že ji zachránil před dotírajícími gangstery a že nikdy neměl v úmyslu jí ublížit. Když Art a Frank vidí, jak se Kathie trápí, rozhodnou se říci pravdu o montpáce, a dosvědčí tak Johnnyho nevinu. Johnny je propuštěn, ale nedokáže jim ani poděkovat.  Motorkáři musejí zaplatit všechny škody a jsou vykázáni z města. Johnny se však ještě jednou vrátí (již sám) a zajde do Frankova lokálu, aby se ještě naposledy rozloučil s Kathie. Nejprve se snaží skrýt své ponížení a předstírá, že odjede, jakmile vypije kávu, ale pak se vrací, smutně se na Kathie usměje a dá jí svou kradenou sošku - na památku a na znamení, že s tímto násilnickým životním stylem končí.

Zajímavosti.

Divoch je považován za první film s tematikou motorkářských gangů, který byl kdy natočen. V době svého vzniku byl pro tehdejší společnost natolik šokující, že ve Velké Británii byl až do roku 1967 zakázán.  Motocykl Triumph Thunderbird 6T, se kterým Marlon Brando účinkoval v tomto filmu, byl jeho vlastní.

Divoch (v anglickém originále "The Wild One") je americký film režiséra László Benedeka z roku 1953. Hlavní role v něm hrají Marlon Brando a Mary Murphy. Námětem filmu je povídka "The Cyclists' Raid", jejímž autorem je Frank Rooney. Ta byla inspirována skutečnou událostí, ke které došlo v kalifornském Hollisteru v červenci 1947.

The Wild One is a 1953 American film noir crime film directed by László Benedek and produced by Stanley Kramer. It is most noted for the character of Johnny Strabler (Marlon Brando), whose persona became a cultural icon of the 1950s. "The Wild One" is considered to be the original outlaw biker film, and the first to examine American outlaw motorcycle gang violence.


Vznik.

Poté co na území Irska přišli Milesiané, národ smrtelníků, lidí; se strhla poslední velká bitva o nadvládu nad Irskem, které se zúčastnili Tuatha dé Danann. Svou mocí sice měli nad lidmi mnohonásobnou převahu, ale ukázalo se, že lidské kovové zbraně dokáží Danany vážně poranit a dokonce i zabít. Došlo k dlouhé a krvavé bitvě a jelikož se štěstí nepřiklánělo ani k jedné straně, rozhodl se jejich vůdce Lugh přenechat zemi smrtelníkům. Následně se snesla mlha tak hustá, že nikdo z lidí neviděl na vlastní ruce. Poté, co se mlha zvedla, už na bojišti žádného Danana nenašli.  Král Lugh se rozhodl odejít se svou rasou do zásvětí (dnes se často ve spojitosti s touto legendou mluví o vstupu do jiné dimenze, prostoru či času) a nechal mezi důležité zástupce Dananů rozdělit Sídhe, vílí kopce (sídh znamená v irštině kopec nebo pahorek). Kopce označované za dávné Sídhe jsou dodnes roztroušené po většině území Irska a částečně i ve Skotsku a má se jednat o dutou horu obsahující vstup (portál) do světa Tuatha dé Danann. Každá důležitá osobnost Tuatha dé Danann má na starosti jeden tento vílí kopec a může skrz něj vstupovat do světa smrtelníků a zase zpět, přičemž pravděpodobně ho mohou používat i jeho poddaní, ovšem ne sami.

Dnešní Sídhe.

Dnes se ovšem označení Sídhe používá nejenom pro vílí kopce, ale i pro většinu tvorů z těchto kopců pocházejících.  Jelikož jsou v irském folklóru Dananové považováni za božstvo, za čas se do jejich označení přenesl i název míst, kde se měli údajně zjevovat smrtelníkům a stali se známí jako lidé ze Sídhe. Tak časem vzniklo označení Fear-Sídhe, muž z kopců, Bean-Sídhe, žena z kopců, z nichž nejznámější je pravděpodobně Banshee, s níž je často a nesprávně ztotožňována či Aes Sídhe (občas psáno Aos Sídhe), lid z kopců, souhrnné označení pro ostatní bytosti nepřímo patřících k Tuatha dé Danann.  Aes Sídhe lze ovšem přeložit volně i jako "Mocnosti hory" a jako takové se vyskytují i v naší české mytologii coby známě "Svatováclavské vojsko" v hoře Blaník (a některých jiných horách u nás i na Slovensku), jakožto dědictví po keltských praobyvatelích našeho území. Rovněž v češtině zůstala stopa v pojmenování "šídové kopce".

Sídh (množné číslo Sídhe) je v původně keltském, dnes irském a skotském bájesloví označení pro tzv. vílí kopce, roztroušené po celém území Irska a Skotska.

The (; older form ) is the Irish term for a supernatural race in Irish mythology and Scottish mythology (where it is usually spelled Sìth, but pronounced the same), comparable to the fairies or elves.


Popis.

Vítečník je opadavý metlovitý keř dorůstající výšky 1,5 až 3 metry. Listy jsou jednoduché, čárkovitě kopinaté, 5 až 20 mm dlouhé, střídavé a záhy opadávají, přičemž asimilační funkci zajišťují zelené větve. Větévky jsou prutovité, oblé, s okrouhlým průřezem, jemně rýhované, šedozelené. Květy jsou žluté, motýlovité, asi 2,5 cm dlouhé, v řídkých koncových hroznech. Kalich je asi 5 mm dlouhý, dvoupyský, horní pysk je rozštěpený až k bázi, spodní se 3 drobnými zuby. Pavéza je nazpět ohnutá. Člunek je vzhůru zakřivený, na vrcholu špičatý, delší než křídla. Tyčinek je 10 a jsou jednobratré. Čnělka je zakřivená, s bliznou po čnělce sbíhající. Lusky jsou úzce podlouhlé, ploché, pukající 2 chlopněmi, 4 až 9 cm dlouhé, chlupaté a obsahují 5 až 18 lesklých hnědých semen.

Rozšíření.

Vítečník sítinovitý je rozšířen ve Středomoří a jihozápadní Asii od Pyrenejského poloostrova po Krym a Sýrii, na pobřeží severní Afriky a na Kanárských ostrovech. Roste jako součást středomořské keřové vegetace zvané makchie, na útesech, v roklích a na narušených místech.

Obsahové látky a jedovatost.

Vítečník obsahuje jedovaté chinolizidinové alkaloidy, zejména spartein. Z dalších těchto alkaloidů je přítomen cytisin, methyl cytisin, anagyrin a thermopsin. Jedovatá jsou zejména semena.

Význam.

Vítečník je v klimaticky příhodných oblastech světa pěstován jako okrasný keř a k ochraně půdy před erozí. Může se stát invazní rostlinou. Z větví se získávají vlákna podobná jutě. Květy poskytují vonnou silici. Vítečník má i medicínské využití, je však jedovatý.  V České republice je vítečník poměrně zřídka pěstován jako okrasná dřevina. Je k vidění např. v Botanické zahradě UK Na Slupi a v Průhonickém parku. Vyžaduje teplé chráněné polohy.

Vítečník sítinovitý ("Spartium junceum") je jediný druh rodu vítečník z čeledi bobovité. Je to metlovitý keř s oblými rýhovanými šedozelenými větvemi a velkými žlutými květy, rozšířený ve Středomoří a jihozápadní Asii. V ČR je zřídka pěstován jako okrasná rostlina.

Spartium junceum, the Spanish broom, rush broom or weaver's broom, is a species of flowering plant in the family Fabaceae.


Biografie.

Narodil se v Aškelonu a během vojenské služby sloužil v Sajeret Matkal. Zde odmítl nabídku svého velitele, Ehuda Baraka, zúčastnit se důstojnického kurzu (to totiž znamená, že se nedostane do přímého boje). Během služby byl vyznamenán izraelským ekvivalentem Medaile cti za záchranu jednotky za nepřátelskými liniemi.  Po odchodu z Izraelských obranných sil vstoupil do Šin bet a začal studovat arabštinu. V roce 1992 byl jmenován velitelem Šin bet pro Jižní sektor. Zde se podílel na likvidaci jednoho z vůdců Hamásu a jejich hlavního pyrotechnika Jahjá Ajáše. V roce 1996, krátce po atentátu na premiéra Rabina byl Dichter jmenován šéfem kontrarozvědné větve Šin bet, v roce 1999 pak byl jmenován náměstkem ředitele Šin bet.  V roce 2000 byl svým bývalým velícím důstojníkem, premiérem Ehudem Barakem jmenován do funkce ředitele Šin bet. Tuto funkci vykonával v období intifády al Aksá, kdy převládal zejména protipartyzánský boj. Dichter patřil k jedněm z hlavních strůjců obsazení Západního břehu.  15. května 2005 skončilo Dichterovi pětileté funkční období a on službu opustil. Na postu ředitele Šin bet byl nahrazen svým náměstkem Juvalem Diskinem. Některé spekulace naznačovaly, že za jeho odchodem je nesouhlas se Šaronovým plánem na jednostranné stažení z Pásma Gazy. Po odchodu z funkce odcestoval Dichter na tři měsíce do Washingtonu v USA, kde navštěvoval v Brookingském institutu středisko pro blízkovýchodní politiku. Po návratu do Izraele Dichter pochválil Šaronův plán stažení a začal pracovat v Kadimě. V roce 2006 byl ve volbách zvolen do Knesetu a a 4. května 2006 jmenován ministrem vnitřní bezpečnosti.  Jako člen izraelské vlády se zasazoval za znovuobsazení Pásma Gazy, aby se zamezilo bombardování Izraele raketami Kásam ze strany Palestinců. V průběhu druhé libanonské války v roce 2006 podporoval útoky proti syrským cílům v Libanonu. S názorem, že by měl Izrael převzít kontrolu nad celým Pásmem Gazy, vystoupil znovu v listopadu 2011. Podle jeho slov by šlo o několikaletý proces, během něhož by Izrael vymýtil teroristické skupiny z oblasti.  V srpnu 2012 rezignoval na svůj poslanecký mandát, opustil stranu Kadima a stal se ministrem domácí fronty, kde nahradil Mataje Vilnaje. V Knesetu jej nahradil Ahmed Dabbah. Po volbách v roce 2013 jej v ministerské funkci vystřídal Gilad Erdan.  Ve volbách v roce 2015 byl zvolen za poslance za stranu Likud.

Avraham „Avi“ Dichter (; narozen 4. prosince 1952 Aškelon) je izraelský politik a bývalý ředitel zpravodajské služby Šin bet. Od srpna 2012 do března 2013 zastával post ministra obrany domácí fronty ve druhé Netanjahuově vládě. V minulosti zastával post poslance Knesetu za stranu Kadima a funkci ministra vnitřní bezpečnosti.

Avi Dichter (, ; born 14 December 1952) is an Israeli politician and the current Chairman of the Foreign Affairs and Defense Committee. A former Minister of Internal Security and Shin Bet director, he resigned from the Knesset and left Kadima in August 2012 in order to become Minister of Home Front Defense, a position he vacated in March 2013.


Tradiční britská jídla.

Sýry.

Typické britské sýry jsou tvrdé a vyrábí se z kravského mléka. Nejrozšířenějším druhem je čedar, který je známý po celém světě. Společně s ním je takzvaným králem mezi anglickými sýry Stilton, což je sýr s modrou plísní podobný roquefortu. Vyrábí se ovšem velké množství dalších charakteristických sýrů a jejich výroba zažívá v poslední době díky zájmu o lokální produkty jistou renesanci.

Anglická snídaně.

Britská kuchyně je známa svými bohatými snídaněmi. Tradiční britská snídaně se obvykle skládá ze smažených vajec, smažené slaniny, párků, fazolí a chleba (často toastového) a často také i z rajčat nebo smažených hub.  Dříve bylo populární také indické jídlo kedgeree, což je směsice vařené bílé ryby, rýže, petržele, vajec natvrdo, kari prášku, másla či smetany a někdy rozinek

Nápoje.

Nejpopulárnějším nápojem je čaj, Velká Británie má třetí největší spotřebu čaje na obyvatele (po Turecku a Irsku). Do Velké Británie se dostal čaj z Číny. Nejpopulárnější jsou silné černé čaje, často podávané s mlékem a sušenkami. Zvyk pít čaj o páté (tzn. v pět hodin odpoledne) vznikl ve Francii, ačkoliv je přisuzován Anglii, která ho od Francouzů pouze převzala.  Z nealkoholických nápojů je nejpopulárnější likér z bezinek nebo jablečný džus.  Z alkoholických nápojů je populární piva a cider (nápoj z kvašených jablek) nebo hrušková verze cideru perry. Ve Skotsku se vyrábí whisky.  Ve Velké Británie se pěstuje a pije také víno, ale z v Británie prodávaných vín je jenom 1 procento britské. Vína se pěstují převážně v Anglii (hlavně v sušších teplejších oblastech jako je Essex, Sussex nebo Kent). Krom Anglie je několik málo vinic také ve Walesu. Od roku 2015 se vyrábí také víno ve Skotsku, konkrétně ve Fife, ale odborníky na víno bývá považováno za nepitelné.

Kuchyně britských zemí a dependencí.

Britská kuchyně zahrnuje tyto regionální kuchyněː

Britská kuchyně, neboli kuchyně Spojeného království (anglicky "British cuisine") je tradiční kuchyní Velké Británie. Vychází z keltských a anglosaských tradic, byla ale ovlivněna i dalšími vlivy, například indickou kuchyní a kuchyněmi dalších zemí, které stejně jako Indie byly koloniemi Velké Británie.

British cuisine is the heritage of cooking traditions and practices associated with the United Kingdom. Although Britain has a rich indigenous culinary tradition, its colonial history has profoundly enriched its native cooking traditions. British cuisine absorbed the cultural influences of its post-colonial territories – in particular those of South Asia.


Život.

Narodil se v Heráklionu (benátský název je "Candia") na řeckém ostrově Kréta. Studoval u svého otce a posléze v akademickém roce 1609 až 1610 na univerzitě v Padově u Galilea Galileiho, kterého ve svém díle nazývá "„rabbi Galileo“" (ovšem patrně ve smyslu „učitel"“", pro titul rabína se užíval termín "„morejnu ha rav rabbi“," tj. "„náš učitel, pan rabín“").  Po ukončení studií roku 1613 se přestěhoval do Benátek, kde strávil rok ve společnosti Leona de Modeny a Simona Luzzata. Z Benátek se posléze vrátil na Krétu. Odtud se vydal na pouť do Alexandrie a Káhiry, kde se mj. účastnil veřejné matematické soutěže s místními matematiky.  Z Egypta se přestěhoval do Konstantinopole, kde roku 1619 uskutečnil astronomické pozorování komety. Z Istanbulu se vydal po karaitských komunitách ve východní Evropě, dále procestoval Litvu, Polsko, Ukrajinu, Německo, až konečně roku 1623 dorazil do Amsterdamu, kde se na nějakou dobu usadil. Působil zde jako lékař ("„el medigo“"), matematik, astronom, ale také jako rabín, kazatel a poradce místních bohatých měšťanů a nizozemské šlechty. Zde také vydal své nejznámější dílo Sefer elim u nakladatele Menasse ben Israele.  Nakonec se Jašar usadil v největší židovské obci tehdejší Evropy – v Praze – kde působil přes dvacet let. Za svého života byl všeobecně znám a uznáván, mimo jiné jako matematik, polyglot, myslitel a také byl znám díky své, na tehdejší dobu objemné sbírce knih a rukopisů. Jeho nejznámějším dílem je Sefer Elim, ve které pojednává o rozličných tématech, např. matematice, metafyzice, astronomii, přírodních vědách, ale i filozofii či hebrejské abecedě.  Pochován je na Starém židovském hřbitově v Praze.

Náhrobek.

Jašar je pochován na Starém židovském hřbitově v Praze, a to v honosné tumbě na severovýchodním okraji hřbitova.

Josef ben Šlomo Delmedigo (též psáno "Del Medigo", Jašar Mi-Kandia, "Jašar Ha-Rofe" nebo zkráceně jen Jašar; hebrejsky ישר מקנדיא) (16. června 1591 Candia – 16. října 1655 Praha) byl rabín, lékař, astronom, matematik, hudební teoretik, cestovatel a všestranně nadaný renesanční sefardský učenec. Poslední část života strávil v rudolfinské Praze, zde je i pohřben na Starém židovském hřbitově. Jedná se pravděpodobně o nejvýznačnější sefardskou osobnost v českých dějinách.

Joseph Solomon Delmedigo (or Del Medigo), also known as Yashar Mi-Qandia () (16 June 1591 – 16 October 1655), was a rabbi, author, physician, mathematician, and music theorist.


Služba.

Počátky: od kadeta po poručíka.

Přihlásil se do 39. běhu japonské císařské námořní akademie (, "Kaigun Heigakkó"), kterou ukončil v roce 1911 jako 45. ze 148 kadetů. Jako "šó'i kóhosei" ( ~ námořní kadet/lodní poddůstojník) prošel výcvikem na pancéřovém křižníku "Aso" a bitevním křižníku "Ibuki".  V prosinci 1912 byl povýšen na "šó'i" ( ~ podporučík) a převelen na chráněný křižník "Čijoda". V roce 1913 absolvoval základní dělostřelecký a v následujícím roce i torpédový kurz. V prosinci 1914 byl povýšen na "čú'i" ( ~ mladší poručík) a převelen na dreadnought "Seccu". Na jeho palubě strávil při hlídkových plavbách v Pacifiku první rok první světové války. V prosinci 1915 byl převelen k 15. "tei-tai" ( ~ jednotka torpédových člunů) a v prosinci 1916 na pancéřový křižník "Azuma", na kterém strávil další rok hlídkových plaveb za světové války.  V prosinci 1917 byl povýšen do hodnosti "ta'i" ( ~ poručík) a nastoupil do kurzu B na námořní vysokou školu (, "Kaigun daigakkó"). Následující rok absolvoval pokročilý dělostřelecký kurz a od prosince 1918 sloužil necelý rok na bitevním křižníku "Kirišima". V listopadu 1919 byl převelen na torpédoborec "Janagi".  V prosinci 1920 se stal hlavním dělostřeleckým důstojníkem (, "hódžucu čó") na chráněném křižníku "Suma" a v prosinci 1921 nastoupil na stejnou pozici na lehkém křižníku "Tenrjú". Po tříměsíčním působení na námořním okruhu Sasebo se 1. března 1923 stal dozorčím důstojníkem dokončovacích prací (, "gisou in") rozestavěného lehkého křižníku "Júbari". Od 15. května 1923 potom na tomto křižníku působil opět jako hlavní dělostřelecký důstojník.

Kapitánem.

V prosinci 1923 byl povýšen do hodnosti "šósa" (少佐 ~ korvetní kapitán) a nastoupil do kurzu B na námořní vysoké škole. Poté byl v prosinci 1925 přidělen ke štábu 1. "suirai sentai" (水雷戦隊 ~ eskadra torpédoborců), kde strávil následující rok, než se v prosinci 1926 ujal funkce hlavního dělostřeleckého důstojníka na těžkém křižníku "Furutaka". V listopadu 1927 se opět vrátil ke štábní činnosti, tentokrát ale u 2. "kantai" (艦隊 ~ loďstvo). V prosinci 1928 byl povýšen na "čúsa" (中佐 ~ fregatní kapitán) a převelen ke štábu 1. "kantai" (případně štábu "Rengó Kantai"?). Následující téměř čtyři roky putoval po štábech, námořním okruhu Jokosuka, či dělal instruktora v dělostřelecké a torpédovém kurzu.  V listopadu 1933 byl povýšen na "taisa" (大佐 ~ námořní kapitán) a 15. března 1934 se ujal svého prvního velení na vlastní lodi – lehkém křižníku "Kiso". Ještě v listopadu téhož roku se ujal velení na jemu již známém těžkém křižníku "Furutaka". Po roce na "Furutaka" se 15. listopadu 1935 ujal velení na starém pancéřovém křižníku "Iwate". V prosinci 1936 se stal hlavním instruktorem na námořní akademii. V roce 1938 velel bitevním lodím "Jamaširo", "Nagato" a poté opět "Jamaširo", které se tak stalo jeho posledním velením lodi.  Od září 1939 působil Kakuta opět na jokosuckého námořního okruhu. Již 15. listopadu 1939 byl ale povýšen na "šóšó" (少将 ~ kontradmirál) a ujal se funkce velitele štábu (参謀長 "sanbó čó") sasebského námořního okruhu. Od 15. října 1940 působil jako asistent štábu 1. "kantai".

Velitelem svazů letadlových lodí.

Následovalo velení postupně třem "kókú sentai" (航空戦隊 ~ divize letadlových lodí). Nejprve od 15. listopadu 1940 velel 3. "kókú sentai" ("Rjúdžó"). Poté velel od 1. září 1941 4. "kókú sentai" 1. "kókú kantai" (航空艦隊 ~ letecká flota) složené z letadlové lodě "Rjúdžó", nosiče hydroplánů "Kasuga Maru" a později (na krátko) i letadlové lodě "Šóhó".  Během operace „AL“ – útoku na Aleuty v červnu 1942 – měl pod svým velením opět letadlovou loď "Rjúdžó", která byla jeho vlajková, novou letadlovou loď "Džunjó", nosič hydroplánů "Kamikawa Maru", těžké křižníky "Maja", "Takao" a čtyři torpédoborce.  V rámci velké pomidwayské reorganizace loďstva 14. července 1942 se Kakuta stal velitelem 2. "kókú sentai" 3. "kantai", která byla tvořená letadlovými loděmi "Rjúdžó" a "Hijó". Již 8. srpna mu ale byla "Rjúdžó" odebrána a následně potopena v bitvě u východních Šalomounů.  Dne 12. srpna přenesl Kakuta svoji kontradmirálskou standartu na "Hijó". Před bitvou u ostrovů Santa Cruz měla jeho 2. "kókú sentai" tři letadlové lodě: vlajková "Hijó", "Džunjó" a "Zuihó". "Hijó" se ale kvůli požáru ve strojovně generátorů musela vrátit na Truk a "Zuihó" se přidala k Nagumově hlavnímu svazu. Do bitvy tak Kakuta plul pouze s jednou lehkou letadlovou lodí a doprovodem. Letouny z "Džunjó" zasadily další ránu USS "Hornet" a spíše neúspěšně se pokusily napadnout USS "Enterprise".  K 1. listopadu 1942 byl Kakuta povýšen na "čúdžó". Pár dní poté se s "Džunjó" zúčastnil námořní bitvy u Guadalcanalu.  Dne 22. května 1943 se stal pomocníkem námořního generálního štábu a 1. července 1943 byl pověřen velením 1. "kókú kantai".

Smrt.

Během bitvy ve Filipínském moři v červnu 1944 velel leteckým jednotkám umístěným na Marianách. On a jeho štáb měl hlavní stan na Tinianu. Jeho letouny nedokázaly ubránit vlastní letiště před americkými nálety, ani zničit americké letadlové lodě operující u Marian. Přesto ale Kakuta podával "čúdžó" Ozawovi mylné informace o vlastních silách a úspěších. Dull toto Kakutovo chování označuje za snahu o „zachování tváře“.  Dne 24. července 1944 se na Tinianu vylodili Američané. Kakuta a jeho štáb se před postupujícími Američany pokusil uprchnout, ale ani jeden z pokusů o odvoz ponorkou nevyšel. Po několika neúspěšných pokusech se Kakuta a jeho štáb stáhli do jeskyně na východním pobřeží ostrova a nikdo je již nespatřil. Předpokládá se, že Kakuta spáchal sebevraždu a jeho tělo bylo pohřbeno členy štábu.

Kakudži Kakuta (: 角田 覚治, "Kakuta Kakudži"; 23. září 1890 – pravděpodobně 2. srpen 1944) byl admirálem japonského císařského námořnictva během druhé světové války. Dosáhl hodnosti "čúdžó" (中将 ~ viceadmirál) a padl při americké invazi na Tinian.

, was an admiral in the Imperial Japanese Navy during World War II. He is noted for his role in commanding Japanese naval aviation units in the Pacific War.