Vývoj.

Vývoj hry začal přibližně během října 2003 poté, co Ubisoft v srpnu toho roku získal za 1,3 miliony dolarů práva na sérii Might and Magic od krachující společnosti 3DO. 30. března 2005 Ubisoft definitivně oznámil počátek vývoje hry. Hru chtěl původně vyvíjet ještě New World Computing, který ji měl v plánu pojmout izometricky a dvojrozměrně jako Heroes of Might and Magic IV. Ubisoft tento koncept zavrhnul a nařídil vývoj hry v plně trojrozměrném prostředí. Koncem roku 2005 byla uvolněna první neveřejná betaverze se zprávou o předpokládaném uvedení na trh v březnu 2006. V lednu 2006 byla vydaná druhá, tentokráte už veřejná betaverze. 13. dubna 2006 vyšla Heroes V demoverze a 16. května už plná anglická verze pro evropský kontinent. V USA byla vydaná až 24. května. V České republice hra vyšla až 6. června. Hra v ČR byla prodávána ve dvou edicích – normální a sběratelské. V obou se nachází jako bonus Might and Magic IX (v češtině), tištěný manuál, tištěná mapa světa Ashan a lektvar vytrvalosti (SPEED 8). Sběratelská edice má navíc knížečku s výkresy od Oliviera Ledroita, 3 nové mapy do hry, certifikát s číslem sběratelské edice, zvláštní auru kolem hrdiny a dokument s popisem a schopnostmi jednotek.  Už 6. června 2006 je vydán první patch (v. 1.1), který opravuje spoustu chyb a přidává automatické aktualizace a lehkou obtížnost. 20. července 2006 vychází patch 1.2 opravující hru pro více hráčů a také některé zásadnější chyby programu. 13. září 2006 přichází další patch 1.3, který přináší slibovaný editor map, opravy chyb a některé balanční záležitosti. 11. listopadu 2006 byl vydán patch 1.4 vylepšující editor map a opravující další chyby. 30. ledna 2007 přichází záplata 1.41 zejména kvůli opravě padání hry při zabití jednotky přivolané bránou či schopností Přízračné síly. S patchem 1.5, vydaným 3. května 2007 přichází editor hrdinů pro duely, možnost tvorby vlastní kampaně, záznam dialogů a bitev, nástroj na tvorbu filmů, režim pozorovatele do her pro více hráčů a nástroj pro organizování turnajů. Dále zlepšuje stabilitu hry, umělou inteligenci nepřátel a upravuje vyváženost ras. Poslední patch 1.6 je vydán 19. října 2007. Přidává okno s přehledem království, tlačítko čekat v boji, zobrazení množství many na mapě dobrodružství, spící režim pro hrdiny, možnost vypnout animace v editoru map, ukazatel temné energie, možnost vypnout prolétávání městem a možnost boje bez magie

Informace o hře.

Hra běží v plně trojrozměrném grafickém enginu Silent Storm engine, k této hře trochu vylepšen. Hru je možné hrát za celkem šest ras: "Akademii", "Azyl", "Hvozd", "Kobku", "Nekropoli" a "Peklo". (anglicky ve stejném pořadí: "Academy, Haven, Sylvan, Dungeon, Necropolis a Inferno"). V datadiscích přibývají další dvě nové rasy: "Pevnost" a "Tvrz" "(Fortress a Stronghold)". Hra se odehrává ve světě Ashan, který nemá žádnou souvislost se světy, ve kterých se odehrávaly Heroesové I až IV. Obtížnost hry je možné nastavit na tři úrovně (normální, těžká, hrdinská), od verze 1.1 na čtyři úrovně s lehkou obtížností, protože se množily stížnosti na příliš těžkou normální obtížnost. Suroviny zůstávají stejné jako v předchozích dílech, válečná mlha (fog of war) zahaluje mapu stejným způsobem jako v dílech od I do III, stejně tak schopnost jednotek oplácet útoky. Některé střelecké jednotky jsou v Heroes V schopné opětovat palbu také. Populace se ve městech a příbytcích na mapě dobrodružství doplňuje jednou týdně a každou jednotku lze trénovat ze základní verze na vylepšenou.  Hrdinové se už nemohou zúčastnit bitev tak přímo jako v minulém díle, ale když jsou na tahu a nechtějí zrovna sesílat kouzla, je možné s nimi zaútočit na nepřátelské jednotky. Hrdinu však na rozdíl od předešlého dílu už nelze zabít v bitvě a ani jich nelze mít v jedné armádě několik. Hrdinové mají čtyři základní vlastnosti: síla, obrana, síla kouzel a znalosti. Kouzla seslaná hrdinou spotřebovávají manu, které má k dispozici tím více, čím má hrdina více znalostí. Síla kouzel zvyšuje účinek kouzel působící škody nepřátelům nebo prodlužuje účinky. Hrdinové získávají zkušenosti a úrovně, jejichž dosažením se mohou naučit nové vlastnosti a dovednosti. Každý hrdina má navíc jednu unikátní dovednost, jakou nemá ve většině případech žádný jiný, a rasovou dovednost, kterou disponují všichni hrdinové dané rasy.  V bitvě je oproti všem předchozím dílům hry použit místo šestiúhelníkového pole šachovnice se čtvercovými políčky (12x16 v bitvě v terénu). Bitevní pole při obléhání města je většinou větší (pokud jsou vystavěné hradby města). Jednotky a hrdinové se v tomto díle nestřídají postupně během bitvy tak, jako dříve. Jejich pořadí při bitvě nyní určuje nová položka ve vlastnostech všech jednotek – iniciativa. Čím vyšší je iniciativa jednotky, tím rychleji a častěji přichází na řadu. S ní souvisí plno nových schopností a kouzel, které do předchozích dílů nebylo možné implementovat (např. kouzla zrychlení, zpomalení či omráčení, které způsobí dočasný propad iniciativy). Bitvu nadále ovlivňují štěstí a morálka armád a jednotek v nich. Když má jednotka štěstí, zdvojnásobuje škody, které způsobuje nepřátelům. Má-li jednotka smůlu, jsou škody poloviční. Je-li jednotka pod vlivem kladné morálky, zvýší se jí pro následující tah iniciativa, zatímco pod vlivem záporné morálky se jí pro tento tah iniciativa sníží a dostane se na řadu až později.

Schopnosti a dovednosti.

Každá rasa má své speciální schopnosti, které je třeba při hraní využít. Jejich popis naleznete v odstavci "Rasy". Hrdinové mají možnost se při postupu na další úrovně nebo navštívením některých budov na mapě dobrodružství naučit dovednostem, kterých může znát nejvýše pět + ještě jednu rasovou dovednost, kterou disponují všichni hrdinové spadající pod danou rasu. Všechny dovednosti je možné se naučit ve třech úrovních (základní, lepší a expertní). U rasové dovednosti je za jistých okolností (nejčastěji pomocí artefaktů) dosáhnout čtvrté – dokonalé úrovně. Každá dovednost je dále rozvíjena ve specifických schopnostech, z kterých může hráč vybírat. Některé z nich jsou svázány čistě s danou dovedností, jiné je nutné získat z kombinací určitých dovedností a schopností. Schopností lze vybrat nejvýše tři pro každou dovednost (jen jednu, je-li dovednost na základní úrovni, dvě, je-li na lepší úrovni), tudíž celkem 15. Rasové dovednosti mají též tři specifické schopnosti. Když se hrdina naučí všem rasovým schopnostem a běžným schopnostem v jisté kombinaci, může získat ještě čtvrtou – dokonalou rasovou schopnost.  Zde je výčet dovedností, jaké se může hrdina naučit:

Kouzla.

Každý hrdina se může, i bez znalosti dané školy magie, naučit kouzla 1. a 2. kruhu. Proto, aby se hrdina mohl naučit i kouzla vyšších kruhů, musí ovládat danou školu magie, a to následovně: V Heroesech V existují čtyři základní druhy magie (magie přivolávání, temnoty, světla a destruktivní) a 1 "zvláštní" druh magie, tedy magie cestovní. Tu lze použít pouze na mapě dobrodružství, nikoli v bitvě. Obsahuje jen 4 kouzla, která se může naučit jen hrdina s určitou úrovní: Kouzla nelze sesílat neomezeně! Každé kouzlo stojí určitou částku many – magická energie hrdiny. Její množství se odvíjí od znalostí hrdiny (1 bod znalosti = 10 bodů many). Mana se sama dobíjí v době, kdy hráč ukončil svůj tah (hrdinovi se dobije právě tolik many, kolik má bodů znalostí). Existují také budovy, které dokáží hrdinovi jednou za týden doplnit manu na maximum nebo dočasně zdvojnásobí hrdinovu maximální zásobu many. Existuje rovněž schopnost, která hrdinovi umožní, aby za každý bod znalosti dostal místo deseti 15 bodů many, čili tato schopnost o 50% trvale zvýší hrdinovu manu.

Rasy.

Ve hře je celkem šest národů: "Akademie", "Azyl", "Hvozd", "Kobka", "Nekropole" a "Peklo". V datadiscích byly přidány ještě dva další: "" a "". V každém městě každého národa je možné najmout hrdinu a jednotky, rozdělené do sedmi úrovní. Hrdina ovládá jednu dovednost charakteristickou pouze pro jeho třídu a z té vychází tři další schopnosti, pro hrdinu každého národa rovněž unikátní.

Akademie.

Akademie je říše obývaná hlavně mágy, čaroději a kouzelnými stvořeními. Vyskytují se většinou v pouštních oblastech a nabývají vzhledově rázu měst Blízkého východu či Indie. Hrdinové se zaměřují hlavně na magii a jejich armádu tvoří většinou střelci a letci. V akademii je možné naučit se širšímu spektru kouzel z magické věže než ve městech jiných národů. Pro jednotky akademie může hrdina vyrobit ze surovin artefakty vylepšující jejich vlastnosti. Hlavním představitelem tohoto národa je arcimág Zehir, syn Cyruse, vládce Stříbrných měst.

Azyl.

Země obydlená hlavně lidmi, kterým vládnou nábožensky založení vládcové a váleční vůdcové svaté "Gryfí říše" s hlavním městem Talongard. Lidé se modlí ke svému bohu Elrathovi, který jim na oplátku sesílá požehnání, božské vedení a v době nouze archanděly na pomoc. Díky starým vojenským tradicím a umu dovedou válečníci Gryfí říše trénovat své vojsko, aby bylo kvalitní a silné (za trojnásobek běžné ceny). Z jednotek nižší úrovně se tak stávají jednotky vyšší úrovně. Hrdinové Azylu bývají v kampaních těmi nejdůležitějšími protagonisty. Hlavními představiteli jsou královna Isabela a generál Godrik, vzorný rytíř a strýc krále Nikolaje.

Hvozd.

Obyvatelé hvozdu jsou bájní živočichové z lesů a hájí. Dominantním obyvatelstvem jsou lesní Elfové, žijící pokojně v souladu s přírodou v elfím království Irollan s hlavním městem Syris Thalla. Vládne jim moudrý král Alaron a uctívají lesní bohyni Sylannu. Hrdinové Hvozdu si dovedou zapamatovat podoby nepřátel, které již zabili, a formou „oblíbených cílů“ jim v příští bitvě budou schopni zasadit tvrdší údery. Elfy z hradu Kobka považují za své nepřátelé. Hlavním představitelem je již zmíněný král Alaron a hlavně jeho diplomat Findan.

Kobka.

Obyvatelstvo Kobky tvoří temní elfové, kteří vytvořili podzemní svět Ygg-Chall, jejíž společnost žije jen neustálými lstmi, tajnostmi a zradami. Kdysi tvořili součást Hvozdu, ale byli vyhnáni z náboženských důvodů. Jinak uctívají bohyni, Stínovou dračici Malassu a někteří dokonce i démony. Společnost je rozpadlá na kmeny, které mezi sebou neustále válčí. Vybudovali si natolik těsný vztah se základními elementy, že jsou jejich kouzla tak silná, že i ti nejodolnější válečníci s protimagií mají jen malé šance odolat jejich účinku. Dokonce i jednotky dovedou přidat nějaký elementální útok proti nepřátelům spjatým s opačným elementem. Hlavními představiteli je záhadný warlock Raelag a jeho (z)rádkyně Shadya.

Nekropole.

Nekropoli obývají nekromanti a padlí mágové přeměnění v nemrtvé, tvořící kdysi tajný podzemní kult v Gryfí říši. Uctívají poněkud zvráceným způsobem draka Řádu Ashu a hledají ve smrti věčný klid a krásu, která jim byla za života odepřena. Bojí se však konečné smrti, tedy takové, kvůli níž již nemohou být jako nemrtví vzkříšeni. Dovedou využít černé magie k oživení padlých bojovníků do formy živých mrtvých. Hlavním představitelem je kacíř Markal, vyhnanec z Gryfí říše.

Peklo.

Temné království démonů Sheogh se nachází hluboko pod povrchem světa Ashanu a je domovem Pekla. Démoni jsou ve hře hlavními padouchy a jsou vedeni zlým Pánem pekel Kha-Belethem, který dlí ve svém vězení kdesi v Sheoghu. Pánové démonů hojně využívají bránu, kterou si z Sheoghu do bitev přivolávají posily. Jejich druh je veden Kha Belethem, ovšem na dění na povrchu Ashanu mají největší hmatatelný vliv jeho pobočníci Agrael a mazaná sukuba Biara. Jejich modlou je bájný Urgash.

Kampaně.

Celkem je ve hře 6 kampaní, každá o pěti misích. Každá z kampaní je hrána za jeden z národů. Kampaně se mohou hrát zásadně v takovém pořadí, v jakém jsou seřazeny. Funguje v nich systém spouštějící misi následující po právě odehrané; a každá odehraná kampaň zpřístupní kampaň následující. Právě v kampaních se odehrává hlavní příběh této hry. Každou kampaní hráče provází hlavní hrdina/ové (většinou však jen jeden). Tento hrdina nesmí zemřít a postupuje celou kampaní. Všechny dovednosti, schopnosti, zkušenosti a kouzla, které v misi získá, mu zůstávají po celou dobu kampaní.

Kampaň Azylu.

Nečekaný vpád démonů do Talongardu, hlavního města Gryfí říše, přerušuje svatbu lady Isabel a krále Nikolaje. Ten je nucen vytáhnout do boje proti těmto pekelným vetřelcům ze Sheoghu, zatímco lady Isabelu odvede Nikolajův strýc Godrik do bezpečí v letním paláci společně s abatyší Beatrice. Zatímco se Nikolaj bije s démony, lady Isabel přemlouvá Godrika, aby ji pustil do války. Byla přesvědčena, že bude říši prospěšnější, než když by musela jen sedět a čekat. Isabel pošle Godrika do Stříbrných měst vyjednávat s arcimágem Cyrusem o pomoci Gryfí říši, přestože byla šance na to, že by jim pomohl, pramalá, zatímco Beatrice odchází do Irollanu požádat o pomoc elfského krále Alarona. Isabel mezitím naverbuje z řad rolníků a lučištníků solidní armádu a díky obnovení zničené akademie magie světla se i vzdělá v umění magie, přičemž netušila, že ji celou dobu někdo z démonů sleduje. Když se opět setkala s Beatrice, byla poslána na místo setkání s elfskou jednotkou pod vedením Alaronova diplomata Findana.  Tam je však zajata démony a zjistí, že tato Beatrice byla ve skutečnosti převlečená démonická sukuba Biara sloužící jako pravá ruka pána démonů Agraela a skutečná Beatrice byla zabita Biarou někdy na počátku invaze démonů do Gryfí říše. Biara samozřejmě nešla hledat pomoc u Alarona, ale na místo setkání přivedla Agraela, který Isabelu zajal. Snažil se jí opatrně vysvětlit důvody jejího zajetí, ovšem Isabela se s ním odmítá o čemkoliv bavit. Krátce poté se Godrik vrátil se svou dcerou Freydou ze Stříbrných měst, dle předpokladů s nepořízenou, Cyrus se jim vysmál. Zachránil tedy Isabelu z Agraelova vězení a oba pak urputně bránili démonům v pokračování invaze. Nakonec jim po doručení zprávy přichází na pomoc král Nikolaj. V rozhodující bitvě bojoval udatně a hojně využíval národního pokladu Gryfí říše: "Srdce Gryfů". Tím upaloval démony po stovkách, ale z nějakého důvodu nefungoval na Agraela. Umírající Nikolaj po tomto střetu prohlašuje lady Isabel za svou nástupkyni. Ta přísahala pomstu Agraelovi a všem démonům zodpovědným za smrt Nikolaje.

Kampaň Pekla.

I když Agrael zabil Nikolaje, neuspěl ve své misi zajmout Isabelu. V Gryfí říši, jež byla po rozhodující bitvě z větší části zbavena démonů, se musel vyhýbat generálu Godrikovi a dalším hrdinům, kteří mu šli na rozkaz královny Isabely z pomsty za Nikolajovu smrt po krku. Byl si vědom, že po něm půjde i samotný Kha-Beleth, což mu potvrdila nejen Biara, ale i jiný pán démonů, který ho nakonec dopadl. Avšak Kha-Beleth z nějakého důvodu nemohl Agraela zničit, tak tedy zničil za zradu onoho druhého pána démonů, který v hloubi duše toužil stát se absolutním vládcem pekla. Agrael se rozhodl Kha-Beletha svrhnout, a to za použití Nikolajova artefaktu "Srdce Gryfů", kterými Nikolaj drtil všechny démony, co na něj útočili. O artefakt však měl zájem ještě další pán démonů, tak si pro něj musel pospíšit. U Nikolajova mauzolea porazil nejen lidské stráže, ale i třetího pána démonů. Uvnitř mauzolea přemýšlel, jak si artefakt odnést tak, aby mu neublížil, avšak v jeden moment se mu zjevil přízrak záhadného elfa Tierua, který Agraelovi řekl, že se vládce démonů Kha-Beleth snaží vyvolat Mesiáše démonů, aby zničil svět. Pověděl Agraelovi, ať si ho najde na Dračích ostrovech, že mu tam poví o této závažné skutečnosti víc.  Ostrovy jsou však dostupné pouze skrz elfské království Irollan, a ti rozhodně nehodlali nechat démona Agraela jen tak projít přes své území. Po dlouhém pochodu přes Irollan, kdy zadupal do země vojska elfa Gilraena, se nakonec lodí dostal za Tieruem na Dračích ostrovech. Ten mu prozradil, co se dělo během poslední Války zapomnění mezi smrtelníky a démony před téměř 20 lety. Tehdy byl Kha-Beleth zahnán do svého vězení v Sheoghu a Nikolajův otec byl při tom zabit. Kha-Beleth měl zřejmě už tenkrát v plánu seslat Mesiáše démonů a má to co do činění s královnou Isabel. Agrael přiznal, že začal o Kha-Belethovi pochybovat už dřív, protože posledních dvacet let nepřetržitě sledoval z jeho rozkazu právě nynější královnu Isabel. A postupem času se do ní zamiloval a chce ji pomoct uniknout nešťastnému osudu. Tieru tedy Agraelovi navrhl, že jí pomůže jen, když se očistí od démonické podstaty. Musel podstoupit obřad Pravé přírody. Na místo dorazila Biara a pokusila se ukrást Srdce Gryfů, ale artefakt ji zlikvidoval. Agrael si myslel, že je mrtvá, ale Tieru mu vysvětlil, že ten artefakt ve skutečnosti démony nezabíjí, jen je pošle zpět do Sheoghu, tedy ať si dá na lstivou Biaru pozor, až ji zase uvidí. Oba poté zahájili obřad.

Kampaň Nekropole.

Mezitím v Gryfí říši začala občanská válka, protože arcibiskup Randall a další velmoži zpochybnili nástup lady Isabel na trůn. Záhadný nekromant Markal ucítil, že jeho čas nadešel a vrátil se zpět z vyhnanství do Gryfí říše, přičemž si musel počínat nad míru obezřetně, jakákoliv chyba by zhatila jeho plány. Při bitvě Isabeliných vojáků proti rebelujícím velmožům pomůže Isabel, aby si získal její důvěru. Té na schůzce nabídnul pomoc ve stabilizaci Gryfí říše a představil se jí jako bývalý rádce Nikolajovy matky, královny Fiony, jejíž část si stále nosí s sebou jako talisman. Dokázal si naivní Isabel, stále truchlící pro Nikolaje, získat příslibem, že jejího manžela oživí. Markalovým slovům Isabel nedokázala odolat a věřila mu všechno, avšak generál Godrik, Nikolajův strýc, Markala od začátku podezříval, protože si moc dobře pamatoval, co vyváděl tento mastičkář Markal s královnou Fionou, a jak ho po její smrti s Nikolajem z Gryfí říše vyhnali. Isabel přesto ochotně Markalovi pomáhala se sháněním artefaktů nutných k provedení rituálu s Nikolajem.  Kvůli vidině, že znovu uvidí Nikolaje naživu, neposlouchá vůbec svého rádce Godrika, a napadá spolun s Markalem příhraniční město Lorekeep, jež bylo kdysi dávno baštou nekromantů. Poté, co Markal obnovil Lorekkep jako baštu nemrtvých, rozbíjí Isabel také dávná spojenectví s Elfy z Irollanu, když přepadává spolu s Marakalem Stříbrná města, kde jsou v držení další potřebné artefakty. Vládce Stříbrných měst, arcimág Cyrus, je Markalem zabit v bitvě o poslední z artefaktů a všechna hlavní sídla Stříbrných měst jsou záhy přeměněna v další nekromantické bašty. Godrik, jenž na žádost Isabel držel jeden z artefaktů u sebe v úschově, si všiml tohoto vzestupu nemrtvých a znepokojilo ho chování královny, proto jej pak odmítá vydat zpět Isabele a zabarikáduje se v jednom ze Stříbrných měst Hikm. Markal proto unesl jeho dceru Freydu, aby ho vylákal k souboji. V bitvě Godrika poráží a ten je následně uvrhnut do žaláře. Markal s Isabel následně zahajují dlouhý pochod zpět do Gryfí říše, aby v Síni hrdinů vzkřísili Nikolaje.

Kampaň Kobky.

V říši temných elfů Ygg-Challu právě začíná turnaj v boji, kde vítěz získá právo na obsazení uvolněného místa náčelníka klanu temných elfů Shadowbrand, do něhož se může dle tradice přihlásit každý, kdo si troufne. Vítěz souboje se stane novým náčelníkem klanu. Na poslední chvíli se do turnaje přihlásil neznámý warlock jménem Raelag a vyhraje, tudíž získává funkci náčelníka Shadowbrandů. To však nebyl jediným jeho cílem. Se svou rádkyní Shadyou začal ihned podnikat kroky ke sjednocení všech klanů temných elfů pod jedinou vládu. To však ostatní klany slyší velmi nerady a vyhlašují Raelagovi válku. Tu však Raelag vyhrál a s pomocí jeho pobočnice Shadyi se mu podařilo skoro celý Ygg-Chall poprvé po celých věkách sjednotit, ale byla to velmi křehká jednota.  Jediný klan, který se vůbec nepodřídil, byl klan Soulscar, který je nechvalně proslulý svým uctíváním démonů, z čehož je Raelag nejprve jen podezříval, ale časem získal zcela jasné důkazy o tom, že s démony aktivně spolupracují. Musel tedy většinu členů klanu Soulscar pozabíjet, čímž si získal přízeň ostatních porobených klanů, které mu poté začaly sloužit už dobrovolně. Raelag se při tom dozvídá, že Vládce démonů Kha-Beleth poslal jeho bývalého kolegu Veyera zajmout královnu Isabel. Urychleně se mu proto vydal naproti a po příchodu na hranici Sheoghu rychle odstraní Veyera. Na povrchu, poblíž místa bitvy s Veyerem potká Markala s Isabel. Raelag ji marně přemlouval, aby se s ním vydala na cestu za Tieruem, aby ji očistil od údajného vlivu Vládce démonů, ale Markal ji přesvědčil, že by tenhle výlet neměl cenu. Nekromant s královnou tak pokračují směrem k Síni hrdinů, přičemž si Raelag povzdechne, že s královnou Isabel nebude jen tak lehké pořízení.

Kampaň Hvozdu.

Královna Isabel s Markalem konečně dorazili do Síně hrdinů a exhumovali Nikolajovo tělo, aby mohl Markal konečně provést rituál. Ke jejímu zděšení se její muž proměnil po svém oživení v upíra žíznícího po krvi své manželky. Isabele vyčetl, že vyrváním jeho duše z posmrtného života ho proklela a chystal se vysát její krev, v čemž mu zabránil Markal, jenž Nikolaje očividně ovládal. Isabel byla z tohoto vývoje natolik otřesená, že se duševně zhroutila a v podstatě nechala Markala dělat si v Gryfí říši, co chce. Lid Gryfí říše na tuto změnu, kdy se v jejich domovině nejprve proháněla armáda Agraelových démonů a vzápětí se začala rozmáhat ve velkém Markalova nekromancie, reagoval emigrací. Přesunul se k hranicím s Irollanem, aby zde unikli Markalovým nekromantům, ale ti je sem zakrátko následovali. Král Alaron proto poslal svého diplomata Findana hlídat hranice a chránit tyto lidi před nekromanty.  Později ho zaúkoluje daleko důležitějším posláním. Musí do Irollanu vrátit Smaragdové draky, kteří Irollan opustili před dvaceti lety v reakci na nešťastnou smrt Nikolajova otce v Sheoghu, za což Cyrus a Alaron nesli vinu, protože ho tam nechali a vůbec mu nepomohli. Findanovi se povedlo Smaragdové draky přesvědčit, aby se vrátili, jenže po návratu s hrůzou zjistil, že se mezitím hlavní město Irollanu Syris Thalla dostalo do obležení nekromanty, kteří pronikli přes hranice a elfské území, jež o měsíce dříve spálil svým pochodem Agrael, až do jádra Irollanu. Alaron během obrany města umírá a pověřil Findana posledními úkoly: vládnout elfům místo něj a najít Tierua na Dračích ostrovech. Dorazil však pozdě, neboť ho předběhla sukuba Biara, která zabila Tierua. Ten umíraje stihl Findanovi říct, jak to vlastně Kha-Beleth měl s Isabelou přesně vymyšlené. Vládce démonů totiž zanechal na Isabel démonické znamení, které způsobí, že se její první dítě stane hostitelem Mesiáše démonů. Tieruův duch pak pověděl Findanovi, aby dohnal Biaru a sebral ji svitek s kouzlem, které dovede znamení z Isabel smazat, sešle-li ho nějaký mocný mág. A jediným takto schopným mágem je Cyrův syn Zehir.  S návratem Findana do Irollanu přichází nová hrozba – Pán upírů Nikolaj, z něhož se stal velmi silný generál nemrtvých. Nekromanti navíc trvale zastínili denní světlo, takže nad světem byla neustále tma, což zaručovalo Nikolajovi „nesmrtelnost“. Buď za pomocí fénixů, nebo zničením všech stínových draků se Findanovi povedlo obnovit úsvit slunce a ještě jednou – tentokráte naposled – dopřál Nikolajovi po těžké bitvě odpočinek v pokoji. Po bitvě s Nikolajem se vydal vyhledat Zehira.

Kampaň Akademie.

Nový arcimág Zehir si zadal tyto úkoly: obnovit Markalem znesvěcená Stříbrná města, vyhnat odtamtud nekromanty a pomstít smrt svého otce Cyruse. To se mu nakonec povedlo, ačkoliv to neměl jednoduché, a táhnul dál směrem ke Gryfí říši, protože věděl, že tam najde Markala, kterého chtěl zabít. V Gryfí říši vysvobodil po tuhých bojích v pohraničních oblastech z vězení generála Godrika, k němuž se hned přidává spousta lidských vojáků, kteří začali být nespokojeni s Isabelinou a Markalovou hrůzovládou. Oba vědí, že musí být oba odstaveni od moci, má-li se dostat situace v Gryfí říši pod kontrolu. Nakonec zjistí, kde přesně je Markal, a cestou potkávají i Findana s jeho družinou. Společně porazili Markalovo vojsko, ovšem Markal se jim jen vysmál, že to zdaleka není konec. Zehir ho však přesvědčil o opaku svou mocnou magií a Markala spálil ohlušujícím výbuchem na popel tak jemný, aby ho již nikdo nedokázal oživit v jakékoliv formě, čímž mu dopřál konečnou smrt.  Poté už jen zbývalo pouze najít královnu Isabel, aby ji mohli zbavit démonického znamení, o němž mluvil Findan. Při pátrání po Isabel se k nim přidal Raelag se Shadyou, kteří po ní už delší dobu rovněž pátrají. Jakmile královnu Isabel nalezli, připravili ji Raelag se Shadyou okamžitě k rituálu Pravé přírody. Jenže Shadya před provedením rituálu odhalila svou skutečnou podobu. Byla to celou dobu Biara v převleku, jež nyní přerušila rituál prováděný Zehirem a unesla Isabel do Sheoghu k Vládci démonů Kha-Belethovi. Zehir, Raelag, Godrik i Findan ji portálem pronásledovali do Pekel a porazili ji v bitvě. Prosíc o milost pak ukázala hrdinům směr, kde je královna Isabel, spoutaná řetězy před Kha-Belethem. Hrdinové v dlouhé a náročné bitvě porazili společným úsilím v několika vlnách Kha-Beletha a ten byl poté nucen uprchnout s ostatními jemu podřízenými démony pryč z Ashanu do podsvětí.  Hrdinové tak osvobodili královnu Isabelu a dopravili ji zpět do Gryfí říše, poté se vrátili do svých domovů. Zatímco Godrik s Isabel sčítal škody a ztráty v poničeném Talongardu, hlavním městě Gryfí říše, v jednom momentě Isabele začaly rudě žhnout oči, což naznačilo, že démoni ještě nebyli v Ashanu úplně poraženi...  Příběh pokračuje v kampani

Heroes of Might and Magic V (někdy označováno jako "Heroes V" nebo "HoMM5") je pátým pokračováním slavné počítačové fantasy herní série "Heroes of Might and Magic". Vývoje se ujal ruský tým Nival Interactive, pod dohledem francouzského vydavatele Ubisoftu. Hra vyšla v květnu 2006 (přesněji 19.5.) a v ČR až 6.6.2006. Distributorem hry se v ČR stala společnost CD Projekt, která vydávala i předchozí dva díly, a hra se prodává kompletně v češtině včetně profesionálního dabingu. Později byly vydány dva datadisky: a.

Heroes of Might and Magic V is the fifth installment of the "Heroes of Might and Magic" fantasy turn-based strategy video game series. The game was released by Ubisoft in Europe on May 16, and then in the United States and Canada on May 24, 2006, with the publisher guiding Russian studio Nival Interactive in its development. Following the closure of The 3DO Company, Ubisoft bought the rights to the "Might and Magic" franchise, and used "Heroes V" as a means to reboot the series with a brand-new setting, called Ashan, and no continuity to previous titles.


Životopis.

Ramsey se narodil v Detroitu rodičům Nathanielovi a Jeraldine Ramseyovým. Má 5 sourozenců. David je držitelem černého pásku v Jeet Kune Do, dále studoval box a tae kwon do.

Kariéra.

1977–1999.

Ramsey má za sebou dlouholetou hereckou kariéru. Jeho první roli získal již v roce 1977 v seriálu "Lovers and Friends", kde si zahrál roli Rhetta Saxtona (nahradil původního Boba Purveyho). Střihl si také hostující roli v thrillerech "Sanctuary of Fear" "(1979) a" "The Clairvoyant" "(1982)." První větší roli si zahrál až v roce 1987 ve filmu "Scarred Stiff""." Po té David delší dobu nehrál, až v roce 1995 se objevil jako jeden z komparzistů v televizním kriminálním seriálu "Murder One" stejně jako v roce 1996 v seriálu "Space: Above and Beyond." Vedlejší roli si také zahrál po boku Eddieho Murphyho ve filmu "Zamilovaný Profesor" (1996), kde hrál jednoho z jeho studentů. Poté byl komparzistou v seriálech "A Very Brady Sequel" (1996), "Her Costly Affair", "Deutschlandlied" a "Con Air" (1997).  První velká role přišla se seriálem "The Good News", kde si zahrál v hlavní roli Pastora Davida Randolpha, mladého pastora majícího trable se zařazením se na svém novém místě v kostele. V roce 1998 si zahrál vedlejší role ve třech filmech, "A Short Wait Between Trains", "Rodina Matky Flory" a "Chips se vrací". V roce 1999 si zahrál významnější roli ve filmu "Vzpoura v Port Chicagu" a vedlejší ve filmu "Tři do tanga".

2000 – 2008.

V roce 2000 si David zahrál hlavní roli ve filmu "", kde ztvárnil známého amerického boxera Cassiuse Claye známého jako Muhammad Ali. Tentýž rok si zahrál roli Sidneyho Parkera ve filmu "Pošli to dál" "," kde mimo jiné hrála i Helen Hunt"." V roce 2001 se objevil v několika dílech seriálu "For Your Love" v roli Briana. Téhož roku si střihl hostující role v seriálech ("Zloději, Girfriends") a jednu z hlavních rolí ve filmu "Bláznivý šaman". V roce 2002 si zahrál ve filmu "Romeo Fire" a v seriálech "For The People" a "Ten, kdo tě chrání".  V roce 2003 si zahrál Sama Gabla ve filmu "The Flannerys" a hostující role v seriálech "Křižovatky medicíny"", Námořní vyšetřovací služba," a "One on One". V roce 2004 jsme mohli Davida zahlédnout v seriálech "Drzá Jordan, Kriminálka Miami, Salon Krásy, Second Time Around" nebo "Čarodějky." V roce 2005 si opět zahrál v hlavní roli a to ve filmu, dojemný příběh o slavném baseballovém nadhazovači. Ten rok si také zahrál v pár dílech seriálu "Huff" a Rustyho v "All of Us". Také si zahrál v televizních filmech "Batsheba, Jane Doeová: Jiná tvář a Central Brooking," dostal také vedlejší roli, Willa Bennetta, v seriálu "Posel ztracených duší", kde hrál během čtyř let ve čtyřech dílech.  V roce 2006 si David zahrál ve filmech "Ahoj Ségro, Sbohem živote!, Smrtelná nákaza" a v seriálech "Západní křídlo" a "Kriminálka Las Vegas". V roce 2007 pak v seriálech "Myšlenky zločince, Cestovatel" a ve akčním krimi filmu "Bobby Z", kde hrál mimo jiné i Paul Walker a Laurence Fishburne. V roce 2008 hrál jednu z hlavních rolí Dona Merritta v seriálu "Hollywood Residential", který po 8 dílech zrušili. Dále si zahrál vedlejší roli v osmi dílech seriálu "Wildfire", kde ztvárnil Dr. Noaha Gleasona. V tomto roce zvládl ještě vedlejší roli v krimi dramatu "The Coverup".  Během let 2008 až 2008 hrál v seriálu "Dexter". Poprvé se v seriálu objevil v prvním dílu třetí řady „Náš otec“ a naposledy v pátém dílu čtvrté řady „Drsný Harry“- David ztvárnil postavu Antona Briggse informátora, který pracoval pro detektiva Joeyho Quinna a byl také přítelem Debry Morganové, sestry hlavního hrdiny Dextera Morgana. Anton se stal obětí sériového vraha "Kožaře", jinak také známého jako George King. "Kožař" Antona mučil, avšak nestihl ho zabít, protože byl vyrušen Debrou a Quinnem.

2009 - 2020: "Arrow" a další role.

V roce 2009 si David zahrál jednu z hlavních rolí v americko-španělském dramatu "Mother and Child", kterému se dostalo vysokého hodnocení. David v něm ztvárnil roli Josepha, manžela jedné ze tří hlavních hrdinek Lucy, kterou ztvárnila herečka Kerry Washington. Ve filmu si mimo jiné zahrál i Samuel L. Jackson a Naomi Watts.  Pár vedlejších vedlejších rolí si zahrál, například v seriálech "Castle na zabití" (2009), "Chirurgové" (2010), Ala Druzinskyho v 8 dílech "Outlaw" (2010), "The Defenders" (2010 - 2011), v 16 dílech seriálu "Spravedlnost v krvi" v roli Majora Cartera Poolea a nově i vedlejší roli ve filmu "Accidental Love" (2015), "Draft" (2014).  Nejvýznamnější rolí Davidovi kariéry je uričtě role Johna „Digga“ Diggla, který je podle českých fanoušků seriálu, kteří hlasovali na stránce edna.cz, čtvrtou nejoblíbenější postavou seriálu "Arrow" od televizní stanici The CW. John Diggle je bývalý americký voják, který byl najat jako bodyguard Olivera Queena, ztvárněného Stephenem Amellem, a později se stane členem týmu Arrow, společně s Felicity Smoak, ztvárněnou Emily Bett Rickards. David se také objevil v crossoveru mezi seriály "Arrow" a "The Flesh", v díle „Flesh vs. Arrow“.

David Ramsey (* 17. listopadu 1971, Detroit, Michigan, USA) je americký herec, který se proslavil rolemi v seriálech "Dexter" a "Arrow" a rolí ve filmu "Mother and Child".

David Paul Ramsey (born November 17, 1971) is an American actor, director, and martial artist, best known for his roles in the CW series "Arrow" as John Diggle/Spartan, Anton Briggs on the Showtime TV series "Dexter", and the film "Mother and Child" (2009) as Joseph.


Osobní život.

V roce 1991 nastoupila na místo zástupkyně ředitele Městského kulturního střediska (MKS) v Třebíči. Do roku 1994 zde pracovala na integraci všech kulturních zařízení pod jediný subjekt. Poté začala pracovat jako tajemnice městského úřadu v Třebíči, kde se začala zabývat rozvojem židovské čtvrti, která byla v roce 2003 zapsána na seznam UNESCO.  Roku 2000 nastoupila do konzultační firmy DHV ČR, kde pracovala na projektech z oblasti lidských zdrojů, regionálního rozvoje, hospodářské politiky a fondů EU. V letech 2001–2003 pracovala jako vedoucí odboru regionálního rozvoje Krajského úřadu kraje Vysočina. Po odchodu z krajského úřadu pracovala jako náměstkyně pro místní rozvoj na ministerstvu pro místní rozvoj. Podle Jiřího Paroubka byla z funkce odvolána po opakovaných stížnostech tehdejšího ministra Radka Martínka.  Od 13. října 2006 do 16. 11. 2006 byla ve vyšetřovací vazbě kvůli kauze Budišov. Korupce Věry Jourové se neprokázala a stíhání v létě 2008 skončilo konstatováním, že se skutek nestal. Obvodní soud přiznal Jourové 3,6 milionu korun jako náhradu majetkové újmy, o dalších požadavcích Ústavní soud rozhodl, že jsou promlčené. Podle investigativního novináře ČRo Janka Kroupy, který se kauze několik let věnoval a na kauzu upozornil, je výsledek soudu brilantní práce advokátů a absolutní břídilství policie.

Vzdělání.

V roce 1991 promovala na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy, kde získala magisterský titul v oboru Teorie kultury. V akademickém roce 2011/2012 absolvovala obor právo na Právnické fakultě Univerzity Karlovy.

Soukromý život.

Je rozvedená, má dvě děti – Adama (1985) a Markétu (1989).

Politické působení.

V letech 2003–2006 byla členkou ČSSD.  V roce 2009 kandidovala do Evropského parlamentu za Evropskou demokratickou stranu (EDS). V parlamentních volbách 2010 kandidovala jako členka EDS na 4. místě středočeské kandidátky KDU-ČSL.  Ve volbách do Poslanecké sněmovny PČR v roce 2013 kandidovala v Kraji Vysočina jako lídryně hnutí ANO 2011 a byla zvolena. V lednu 2014 se stala kandidátkou hnutí ANO 2011 na post ministryně pro místní rozvoj ve vládě Bohuslava Sobotky. Dne 29. ledna 2014 byla do této funkce jmenována. Dne 3. října téhož roku podala demisi s vyhlídkou na post eurokomisařky. Dne 13. října 2014 ze stejného důvodu rezignovala na post 1. místopředsedkyně hnutí ANO 2011.

Eurokomisařka (první období, 2014 až 2019).

Na začátku července 2014 se stala kandidátkou hnutí ANO 2011 na post české eurokomisařky (předchozím kandidátem byl Pavel Telička). Ve výběru českého zástupce uspěla, když ji 21. července 2014 vládní koaliční rada nominovala na post eurokomisařky do vznikající Junckerovy komise.  Zvolený předseda Evropské komise Jean-Claude Juncker 10. září 2014 oznámil, že Jourová získá nově konstituované portfolio spravedlnosti, spotřebitelské politiky a rovnosti pohlaví. Tato zpráva vyvolala u českých politiků vlnu negace, protože politička usilovala o ekonomický post. Dne 7. října téhož roku byla její kandidatura po tzv. grilování, a následném odevzdání doplňujících odpovědí europoslancům, schválena europarlamentem. Komisařkou se stala v listopadu 2014.

Kritika.

Organizace pro kontrolu lobbingu v Evropské unii Corporate Europe Observatory upozornila na úzkou vazbu Jourové na Andreje Babiše, který ovládá podstatnou část českého potravinářského a chemického průmyslu i médií a jehož firmy obdržely značné množství evropských grantů a zemědělských dotací. Dále organizace upozornila na konflikt zájmů, poněvadž Jourová nejprve pracovala ve veřejné správě v oblasti evropských fondů a poté v letech 2006 a 2013 spoluvlastnila firmu Primavera Consulting, která ve stejné oblasti podnikala.  Věra Jourová byla kritizována generálním ředitelem skupiny Volkswagen Matthiasem Müllerem za svojí snahu o odškodnění evropských zákazníků po aféře dieselgate.<ref name="zpravy.aktualne.cz/ekonomika/zkrotte-si-jourovou-sef-volkswagenu-si-stezoval-na-ceskou-eu/r~45240d9c241211e7bc55002590604f2e"></ref>

Eurokomisařka (druhé období, od 2019).

Dne 26. srpna 2019 schválila druhá vláda Andreje Babiše její nominaci na post eurokomisařky i pro období 2019 až 2024. Na začátku září 2019 oznámila budoucí předsedkyně Evropské komise Ursula von der Leyenová, že Jourová bude místopředsedkyní Evropské komise a bude zodpovědná za kontrolu dodržování hodnot Evropské unie a za transparentnost. Funkce se ujala dne 1. prosince 2019.

Věra Jourová (* 18. srpna 1964 Třebíč) je česká politička, podnikatelka a právnička, v letech 2014 až 2019 komisařka pro spravedlnost, ochranu spotřebitelů a otázky rovnosti pohlaví v Junckerově evropské komisi a od prosince 2019 místopředsedkyně pro hodnoty a transparentnost v komisi Ursuly von der Leyenové.

Věra Jourová (; born 18 August 1964) is a Czech politician and lawyer who has been the Vice President of the European Commission for Values and Transparency since 1 December 2019 and previously served as the European Commissioner for Justice, Consumers and Gender Equality from 2014 to 2019. She has also served as the Czech Minister for Regional Development and Member of the Chamber of Deputies (MP) between 2013 and 2014.


Vývoj.

Práce na projektu XF5U začaly v roce 1939 a v letech 1940–1941 probíhaly testy v aerodynamickém tunelu. Pro ověření netradiční koncepce vztlakového tělesa, byl postaven pokusný demonstrátor "V-173", přezdívaný podle svého konstruktéra "Zimmerman's Flying Pancake". Při jehož stavbě byly použity vrtule ze stíhačky Vought F4U Corsair. Byl postaven ze dřeva a plátna. Jeho vnitřní strana křídel měla plně symetrický profil "NACA 0015".

Demonstrátor V-173.

První let V-173 proběhl 23. listopadu 1942. Během letu ho pilotoval zkušební pilot Boone Guyton. Jako hlavní problém se ukázal být komplikovaný převod, který roztáčel obě vzdálené vrtule. Převodovka způsobovala silné vibrace, kvůli kterým musel být další let odkládán o řadu měsíců. Poté prototyp pilotoval Charles Lindbergh, který ho shledal překvapivě jednoduchým na pilotáž. Dokonce bylo zjištěno, že letoun je schopen létat už rychlostí 32 km/h a s vysokým padesátistupňovým úhlem náběhu. Při protivětru alespoň 50 km/h byl schopen vzlétnout z místa.  Během testů, které pokračovaly celý další rok, byl V-173 jednou nucen nouzově přistát na pláži. Při přistání si pilot všiml, že mu v cestě leží dva lidé a začal tak brzdit, že se letoun převrátil. Konstrukce se však ukázala být tak odolnou, že se nic vážného nestalo ani pilotu, ani letadlu. Zkoušky ale pokračovaly pomalu.

Konstrukce XF5U.

Nakonec 17. září 1942 námořnictvo objednalo stavbu dvou prototypů XF5U, které byly větší, měly celokovovou konstrukci a vážily pětinásobek hmotnosti V-173. Poháněly ho dva hvězdicové motory Pratt & Whitney R-2000. Neobvyklá koncepce letounu měla sloužit k tomu, aby bylo schopné krátkých startů při malých rychlostech, ale naopak vysokých maximálních rychlostí v bojovém nasazení. Sloužit měl z pozemních základen i letadlových lodí.  Letoun byl jednomístný a jeho pilot měl k dispozici vystřelovací sedadlo. Trup tvořily dvě poloelipsy. Pro řízení měl dvě svislé ocasní plochy a elevony. Motory po stranách pilotní kabiny roztáčely čtyřlisté vrtule, které měly možnost omezeného naklánění, jak je tomu u vrtulníků. Aby letoun neměl tendenci vybočovat z dráhy, točily se obě vrtule v opačném směru. Vrtule byly propojeny, aby mohl letoun letět i po výpadku jednoho z motorů. Svislé ocasní plochy měly řídit směr a elevony sloužily k ovládání v příčné a podélné rovině. Problémem bylo, že celou přední plochu letounu zabíraly disky vrtulí, a proto byl jen velice omezený prostor pro vpřed střílející zbraně či rakety.

Testy.

První prototyp měl sloužit pro statické a druhý pro letové zkoušky. Kvůli silným vibracím od převodů se prototyp nemohl vůbec dostat do vzduchu, jelikož hrozil jeho rozpad. Náprava pokračovala pomalu a proto proběhl první let až 3. února 1947, daleko po plánovaném termínu. Problémy s vibracemi neustávaly a letoun se měl k dalším testům přesunout na základnu Edwards v Kalifornii. Byl ještě převezen Panamským průplavem, ale další lety už nepokračovaly, protože US Navy 17. března 1947 celý projekt zrušilo. Důvodem byly konstrukční nedostatky typu, překročení rozpočtu a zdržení projektu, které bylo tak veliké, že mezitím vznikla první generace proudových letounů, na které se veškerý vývoj rychle přeorientoval.  Prototypy XF5U byly sešrotovány, zatímco demonstrátor V-173 se zachoval ve "Smithsonian Institution" v Marylandu.

Vought XF5U-1 Flying Flapjack bylo experimentální stíhací letadlo, které pro US Navy v době druhé světové války, vyvíjela firma Vought. Letoun měl tvar vztlakového tělesa (plochého disku) a poháněly ho dva pístové motory.

The Vought XF5U "Flying Flapjack" was an experimental U.S. Navy fighter aircraft designed by Charles H. Zimmerman for Vought during World War II. This unorthodox design consisted of a flat, somewhat disc-shaped body (hence its name) serving as the lifting surface. Two piston engines buried in the body drove propellers located on the leading edge at the wingtips.


Životopis.

Raný život a diplomatická kariéra v Japonsku.

Narodil se roku 1860 ve městě Su-čou v provincii Ťiang-su. Roku 1882 dokončil střední školu. O tři roky později se stal asistentem čínského státníka Li Chung-čanga. V roce 1891 byl jmenován tajemníkem na čínské ambasádě v Tokiu. Pracoval na čínských konzulátech v Tokiu (čtvrť Cukii) v Osace a v Kóbe. Během svého pobytu v posledním zmíněném městě měl čilé styky s místní čínskou komunitou a pomáhal založit její spolek. Setkal se také s řadou japonských vlivných politiků a vědců, např. Ito Hirobumi, Mucu Munemicu a Naito Toradžiro.

Návrat do Číny a život za republiky.

Po vypuknutí první čínsko-japonské války roku 1894 byl Čeng nucen Japonsko opustit. Vrátil se tedy do Číny, kde se připojil k sekretariátu Čang Č'-tunga, císařského poradce pro reformy. Později dostal vysokou pozici v čínské zahraniční politice. Po neúspěšném programu Sto dní reforem zastával vysoké vládní pozice ve střední a jižní Číně. Po revoluci roku 1911 zůstal Čeng loajální císaři a odmítl vykonávat úřady v nově vzniklé republice. Místo toho se stáhl z veřejného života a žil v ústraní v Šanghaji, kde se věnoval kaligrafii, poezii, umění a psal rozsáhlé kritické články, namířené proti Kuomintangu, který považoval za „bandu zlodějů“.

V blízkosti císaře, spolupráce s Japonci.

Roku 1929 bývalý čínský císař, nyní zajatec v Zakázaném městě, Pchu I, povolal Čenga k sobě, aby mu pomohl reorganizovat císařskou domácnost. Stal se císařovým blízkým poradcem a pomohl mu odjet do zahraniční koncese v Tiencinu potom, co byl vyhnán ze zakázaného města. Tajně se zde stýkal s japonskými diplomaty a tajnými společnostmi v Číně a diskutoval s nimi o možnosti obnovit vládu dynastie Čching v japonci okupovaném Mandžusku. Po Mukdenském incidentu a následné japonské okupaci Mandžuska roku 1931 hrál Čeng důležitou roli při vytváření státu Mandžukuo a o rok později se stal jeho prvním ministerským předsedou. Čeng také složil slova jeho první národní hymny. Po celou dobu své služby tomuto státu Čeng doufal, že by se Mandžukuo mohlo stát odrazovým můstkem k obnově císařství v celé Číně, ale brzy zjistil, že Japonci – skuteční vládci Mandžukua, jeho nadšení nesdílí.  Jako předseda vlády státu Mandžukuo Čeng často nesouhlasil s postupy japonské okupační moci. Roku 1935 ze zdravotních důvodů odstoupil a o tři roky později, roku 1938 zemřel za záhadných okolností. Byl mu vystrojen honosný státní pohřeb.

Dílo.

I když je Čeng většinou znám právě pro svoji spolupráci s Japonci, je mnohými ceněn také jako vynikající básník a kaligraf. Jeho deník dodnes slouží historikům jako cenný zdroj.

Čeng Siao-sü (zjednodušená čínština: 郑孝胥; tradiční čínština: 鄭孝胥; pinyin: Zhèng Xiàoxū; Wade–Giles: Chêng Hsiao-hsü) (2. dubna 1860- 28. března 1938) byl čínský politik, státník, diplomat a umělec. Byl loajální čínské dynastii Čching V letech 1932-1935 byl předsedou vlády v Japonci řízeném loutkovém státu Mandžukuo.

Zheng Xiaoxu (Cheng Hsiao-hsu; ; Hepburn: "Tei Kōsho") (2 April 1860 – 28 March 1938) was a Chinese statesman, diplomat and calligrapher. He served as the first Prime Minister of Manchukuo.


Dějiny stavby.

Nil zaplavoval každý rok v létě území svého dolního toku vodami, které se ženou z východní Afriky. Tyto záplavy přinášely živiny a minerály, které jsou ideálním hnojivem pro obdělávanou půdu. Když vzrostla populace okolo dolního toku řeky, vyvstala potřeba kontrolovat povodně a chránit ornou půdu a bavlníková pole. Při velkých záplavách může být celé pole smeteno, zatímco při nedostatku vody dochází k suchu a hladomoru. Přehrada tedy působí proti záplavám, vyrábí elektrický proud a poskytuje vodu pro zemědělství.  Z důvodů požadavků alespoň částečné regulace toku Nilu, zahájila britská správa v roce 1889 výstavbu přehrady, která byla dokončena v roce 1902. Hlavním projektantem byl Sir William Willcocks a podílelo se také pár významných inženýrů : Sir Benjamin Baker a John Aird, jehož firma, John Aird & Company, byla hlavním dodavatelem.  Hráz "Nízké Asuánské přehrady" byla původně 33 m vysoká a 1900metrů dlouhá. Tyto parametry se však později ukázaly jako nedostačující, neboť hrozilo přeplnění nádrže a protrhnutí hráze. Z tohoto důvodu byla přehrada ve dvou fázích (na 38,5 metru v letech 1907-1912 a 45,5 metru v letech 1929-1933) navýšena. Ani nové stavební úpravy nebezpečnou situaci nevyřešily a přehrada roku 1946 téměř přetekla. Tato událost dala podnět k výstavbě nové Vysoké Asuánské přehrady.  Roku 1959 podepsal Egypt dohodu se Súdánem (Nile Waters Agreement), která upřesňuje nárok jednotlivých států na množství vody v Nilu. Dohoda přesně vymezuje tok řeky na egyptsko-súdánských hranicích. Podle smlouvy má Egypt k dispozici 55,5 km3 vody ročně (nejméně 22 km3 je však v období povodní vypouštěno do Středozemního moře). Súdán má nárok pouze na 18,5 km3. Průměrný roční průtok Nilu činí 74 km3, přičemž 10 km3 tvoří ztráty z důvodu odpařování vody.  Přehrada měla původně sloužit jako zásobárna vody a také k regulaci toku Nilu, aby bylo zamezeno záplavám v zimním období a hladomorům v období sucha. Kvůli nedostatečné kapacitě nádrže (5,5 km3) však tento účel nebyl naplněn. Dnes se přehrada využívá k výrobě elektrické energie. Na elektrárnu byla přehrada transformována roku 1960. Tehdy kryla přibližně polovinu celkové spotřeby Egypta a dovolila stavbu elektrického vedení do mnoha vesnic.

Nízká Asuánská přehrada je přehrada na řece Nil v Egyptě. Je první, starší a nižší ze dvou stejného jména, jež byly vybudovány u města Asuán, které se nachází na prvním kataraktu řeky. Je také nazývaná Stará Asuánská přehrada nebo jen Asuánská přehrada. Její objem vody je 5,5 km3, což představuje asi 3 % objemu Nassirova jezera.

The Aswan Low Dam or Old Aswan Dam is a gravity masonry buttress dam on the Nile River in Aswan, Egypt. The dam was built at the former first cataract of the Nile, and is located about 1000 km up-river and 690 km (direct distance) south-southeast of Cairo. When initially constructed between 1899 and 1902, nothing of its scale had ever been attempted; on completion, it was the largest masonry dam in the world. The dam was designed to provide storage of annual floodwater and augment dry season flows to support greater irrigation development and population growth in the lower Nile. The dam, originally limited in height by conservation concerns, worked as designed, but provided inadequate storage capacity for planned development and was raised twice, between 1907 and 1912 and again in 1929–1933. These heightenings still did not meet irrigation demands and in 1946 it was nearly over-topped in an effort to maximize pool elevation. This led to the investigation and construction of the Aswan High Dam upstream.


Mládí, první světová válka a počátky u policie.

Narodil se 28. dubna roku 1894 ve východopruském městě Allenstein jako syn železničního úředníka. Po ukončení maturity na jaře 1914, vstupuje do armády 14. dubna téhož roku a je jako Fahnrich (Praporčík) zařazen ke pruskému 1. granátnickému pluku "Kronprinz" ("Grenadier Regiment "Kronprinz" Nr. 1").  Během války byl čtyřikrát raněn a jeho působení jak na východní tak na západní frontě mu vyneslo oba stupně železného kříže. Od poloviny ledna do poloviny dubna roku 1919 sloužil u jednotek Freikorps a poté, co je opustil, tak nastoupil na univerzitu ke studiu medicíny a přírodopisu. Studia však předčasně ukončil a vstoupil dne 1. února 1920 k východopruské "Sicherheitspolizei" (Bezpečnostní policie), která byla později přeměněna na "Schutzpolizei" (Ochranná policie).  Jeho policejní služba začala ve městě Elbing, kde z počátku sloužil jako velitel čety a později jako velitel roty. V roce 1933 přestoupil na krátkou dobu k "Landespolizei" (Zemská policie). Dne 1. května téhož roku vstoupil do NSDAP a o rok později se vrátil zpět ke "Schutzpolizei" již jako major a stal se velitelem "Schutzpolizei Abschnitte "Mitte"" (Úsek ochranné policie "Střed").  V lednu roku 1936 byl převelen do policejní důstojnické školy v Berlíně-Köpenicku a stal se zde náčelníkem štábu a instruktorem taktiky. V těchto funkcích zůstal až do 20. dubna 1939, kdy byl povýšen na podplukovníka (Oberstleutnant) a stal se velitelem celé školy.

Druhá světová válka.

Z policejní školy odešel 30. října, 1939, kdy sloužil jako náčelník štábu u 3. policejního pluku ("Polizei Regiment Nr. 3") a později i jako náčelník štábu u vyššího policejního velitele přidělenému ke 14. armádě. Po skončení polské kampaně byl odvelen do Fürstenfeldbrucku, kde velel tamní policejní důstojnické škole až do prosince 1940.  Již však 1. května stejného roku vstoupil do SS jako SS-Obersturmbannführer a zpočátku byl přidělen k 6. administrativnímu úseku. Od srpna 1941 působí jako náčelník štábu u motorizované 1. SS-Infanterie-Brigade, která se nachazela právě na východní frontě. V polovině prosince téhož roku byl převelen k 5. SS-Panzer Division „Wiking“, kde měl za úkol cvičit v poli, aby se mohl stát plukovním velitelem. Jeho jmenování velitelem pluku bylo však zrušeno a dne 15. prosince byl převelen k Polizei-Schutzen-Regiment 2 (později přeměněn na "SS-Polizei-Regiment 2") u kterého se stal jeho velitelem.  Během března 1942 byl pověřen velením Kampfgruppe "Ost" ve Volchovské oblasti, při čemž jeho bojová skupina pronikla hluboko za nepřátelské sovětské linie a za třicetistupňových mrazů a neustálého nepřátelského dělostřeleckého ostřelování zneškodnila ruské zásobovací linie.  O měsíc později, přesněji 14. dubna, podnikly sovětské síly pomocí silné tankové podpory protiútok s cílem dobýt zpět zásobovací linie, avšak jeho jednotka pod jeho velením útok odrazila a zbylé sovětské jednotky obklíčila. Za tyto akce obdržel na návrh velitele divize SS-Gruppenführera Alfreda Wünnenberga dne 30. dubna, 1943 německý kříž ve zlatě.  Dne 10. května 1945 spáchal sebevraždu.

Fritz Freitag (28. dubna 1894 - 10. května 1945) byl německý důstojník Waffen-SS v hodnosti SS-Brigadeführer "und Generalmajor der Waffen-SS" a zároveň to byl i nositel Rytířského kříže.

Fritz Freitag (28 April 1894 – 10 May 1945) was a German SS commander during the Nazi era. During World War II, he commanded the 2nd SS Infantry Brigade, the SS Cavalry Division Florian Geyer, and the SS Division Galicia. Freitag committed suicide in May 1945.


The Last Temptation (Alice Cooper album)

Komiks.

Za scénářem komiksu inspirovaného albem stojí Neil Gaiman, grafickou podobu obstaral kreslíř Michael Zulli. Komiks vyšel u Marvel Comics, později ho přetisklo nakladatelství Dark Horse Comics. Česky komiks vydalo Comics Centrum v roce 2003.

Děj.

Hlavním protagonistou je ustrašený patnáctiletý chlapec Steven hledající zábavu. Steven je v příběhu prolínajícím sny s realitou pokoušeného přízračným principálem, aby se navždy připojil k jeho snovému divadlu skutečna – nejúžasnějšímu Guignolu. Postava Stevena se objevuje již v textech na albu "Welcome to My Nightmare" i pozdějších Cooperových albech, principál se nepředstavuje, ale v komiksovém zpracování používá pro Alice Coopera typickou jevištní image s cylindrem a líčením okolo očí.  Album otvírá skladba „Sideshow“ ("Doprovodný program"), následuje „Nothing's Free“ ("Nic není zadarmo"), dávající tušit háček.  Skladby „Bad Place Alone“ ("Sám na špatném místě"), „Lost in America“ ("Ztracen v Americe") a „You're My Temptation“ ("Jsi mé pokušení") jsou částmi hry, které principál pro Stevena připravil, aby ho přesvědčil, že ho v obyčejném životě nic nečeká a zlákal ho k tomu, aby v divadle zůstal navždy.  Steven opouští divadlo („Stolen Prayer“ – "Ukradená modlitba") a vrací se do skutečného života, nadále ale svádí boj s pokušením („Unholy War“ – "Nesvatá válka"). Následující dvě písně popisují sny. V baladě „It's Me“ ("Jsem to já") vystupuje dobrá andělská postava, v „Lullaby“ ("Ukolébavka") naopak pod postelí ožívají Stevenovy dětské noční můry. Album uzavírá „Cleansed By Fire“ – "Očista ohněm". Steven se vrátil do divadla aby odmítl principálovu nabídku a snové divadlo nechává shořet.  Sám Alice o albu v rozhovoru pro on-line magazín HM prohlásil: „The Last Temptation pro mě mělo dobrou dějovou linku, bylo o dítěti kterému bylo nabídnuto vše, a samozřejmě to byla paralela ke Kristu pokoušenému na poušti. "[...]" Cirkus je jakoby synonymem světa. Showman "[principál]" synonymem pro věci spojené se Satanem.“

The Last Temptation je dvacáté studiové album rockera Alice Coopera. Vyšlo u vydavatelství Epic Records v červenci 1994. Jedná se o první nahrávku po Cooperově konverzi ke křesťanství a jeho první konceptuální album od vydání "DaDa". Je pojato jako temná mravoučná bajka, popisující příběh chlapce Stevena pokoušeného přízračným principálem, aby se připojil k jeho snovému divadlu a zůstal v něm navždy. Ke skladbám „Lost in America“ a „It's Me“ vznikl videoklip.

The Last Temptation is the thirteenth solo studio album by rock singer Alice Cooper, released in July 1994 via Epic Records. It centers on a boy named Steven (also the name of the protagonist in Cooper's earlier work, "Welcome to My Nightmare"), and a mysterious showman. The showman, with apparent supernatural abilities, attempted with the use of twisted versions of morality plays to persuade Steven to join his traveling show, "The Theater of the Real - The Grand-est Guignol!", where he would "never grow up".


Pozadí.

Na počátku rusko-japonské války byla hlavní část ruského tichooceánského loďstva blokována japonským námořnictvem v Port Arthuru. Vzdálenější od centra bojů a rozsahem méně významná námořní základna ve Vladivostoku přestála v březnu 1904 ostřelování eskadrou pod velením viceadmirála Shigetō a bez významnějších ztrát zachovala akceschopnost. Na základně kotvil chráněný křižník "Bogatyr", pomocný křižník "Lena" a samostatná eskadra tvořená zastaralými obrněnými křižníky "Rossija", "Rjurik" a "Gromoboj" pod velením viceadmirála Karla Jessena, baltského Němce.  Navzdory malé síle se eskadra v prvních měsících konfliktu vydala na moře a provedla útoky na zásobovací linky. Znepokojila nepřátelskou stranu, která se obávala, že by eskadra mohla zaútočit na japonské ostrovy nebo by mohla přispět koordinovanému útoku cílícímu k prolomení blokády Port Arthuru. Japonci museli vyčlenit značnou sílu pod velením viceadmirála Hikonojō, aby eliminovali válečné lodě ve Vladivostoku.

Nájezd v Cušimském průlivu.

Viceadmirál Pjotr Bezobrazov vyplul 12. června 1904 s křižníky "Rossija", "Rjurik", "Gromoboj" s rozkazem vplout Korejským průlivem do Cušimského průlivu a odtud, po dvou dnech plavby, obrátit se na západ a připojit se k flotile blokované v Port Arthuru. Na cestě spatřil vojenské transporty "Hitači Maru" a "Sado Maru" mířící do přístavu Dalnyj.  "Hitači Maru" převážel 1 238 mužů, z toho 727 mužů náhradního praporu Císařské gardy a 359 mužů 10. divize. "Sado Maru" transportoval 1 258 mužů, mezi nimi bylo 867 ženistů, železničních specialistů. Oba transporty vezly nezbytnou výzbroj pro jedenáctipalcové Armstrongovy houfnice, užívané při dobývání opevněného Port Arthuru.  Opačným směrem plula malá neozbrojená nemocniční loď "Izumi Maru", která, neoznačená, přepravovala nemocné a zraněné vojáky do Japonska. Pro ochranu zásobovací trasy vyčlenilo velení japonského námořnictva jen chráněný křižník "Cušima", který v kritickém čase (0715) plul zhruba v polovině průlivu. Námořníci "Cušimy" spatřili ruskou eskadru, ale kvůli malému dosahu bezdrátové sítě a špatným atmosférickým podmínkám nedokázali vyslat varování. Pokusili se alespoň přiblížit ostrovu Cušima, kde byly podmínky lepší. Ruská eskadra nepřítele spatřila, ale nepronásledovala. Z "Cušimy" se zdařilo předat v 0815 varování a pak zamířila zpět k ruské eskadře. Admirál Kamimura, sídlící na základně Takečiki na Cušimě, poslal do Šimonoseki příkaz zastavit veškerou plavbu průlivem a nařídil svým lodím, aby následovaly "Cušimu".  Ruská eskadra si však v 0900 všimla "Izumi Maru" a Bezobrazov poslal "Gromoboj", aby loď pronásledoval. "Gromoboj" zahájil palbu, zabil nebo zranil více než 30 mužů, pak se japonská transportní loď zastavila a vzdala. Asi stovku nemocných a zraněných se podařilo zachránit a pak byla potopena západně od Okinošimy i s těmi, kteří se odmítli vzdát a zůstali na palubě. Asi v 1000 ruská eskadra spatřila "Sado Maru" a zhruba ve stejnou dobu se objevila v dohledu japonská flotila. Přesto, že dal japonskému transportu lhůtu 40 minut ke kapitulaci a opuštění lodi, "Rurik" vypálil dvě torpéda na "Sado Maru", která explodovala a zabila 239 cestujících a posádky, ale loď nepotopila. "Sado Maru" byla nakonec unášena dalších 30 hodin, až na Okinošimě najela na břeh.  Když se "Gromoboj" obrátil k "Hitači Maru", nic nenasvědčovalo tomu, že by se chtěla vzdát. "Gromoboj" zahájil palbu ze všech hlavní, na palubě zabil spoustu mužů včetně britského kapitána a vrchního strojníka a loď potopil. Zhoršující se viditelnost zabránila japonské flotile se přiblížit ruské eskadře a tak ve 1330 zachránila 152 trosečníků z "Hitači Maru".

Důsledky.

Rusové v nájezdu pokračovali 16. června, kdy blízko Maizuru zajali britský parník "Allanton". Také potopili dvě plachetnice "Seijei Maru" (114 gt) a "Hačiman Maru" (škuner).  Japonská morálka dostala těžkou ránu. Kamimura dostal četné výhrůžky smrtí a ocitl se pod extrémním tlakem, aby dostihl ruskou eskadru, což se mu podařilo 14. srpna 1904, kdy svedl bitvu u Ulsanu.  V parku Čidorigafuči v Tokiu byl postaven pomník a na hřbitově Aojama byl zřízen společný hrob vojáků Císařské gardy. Památník "Sado Maru" byl vztyčen v parku Šiba (v roce 1964 byl přesunut do svatyně Jasukuni).

Bitva o konvoj Hitači Maru (, ) bylo námořní střetnutí, ke kterému došlo během rusko-japonské války. Tři chráněné křižníky ruského námořnictva provedly z Vladivostoku výpad, při kterém potopily tři japonské transportní lodě.

The was a maritime incident which occurred during the Russo-Japanese War of 1904–1905, in which three Japanese transports were sunk in a Russian commerce raiding sortie by a Vladivostok-based armored cruiser squadron of the Imperial Russian Navy.


Rané dětství.

Daisy Jazz Isobel Ridley se narodila 10. dubna 1992 v londýnském Westminsteru, a vyrostla v Maida Vale, jako nejmladší ze tří sester v rodině bankéřky Louise Fawknerové-Corbettové a fotografa Chrise Ridleyho. Její prastrýc byl herec a dramatik Arnold Ridley, který hrál roli vojína Godfreyho v sitcomu "Dad's Army". Studovala na nezávislé škole Tring Park School for the Performing Arts v Hertfordshire, kterou ukončila v roce 2010.

Herecká kariéra.

Začátky.

Daisy Ridley se objevila v televizních seriálech "Youngers", "Silent Witness", "Pan Selfridge" a "Casualty". Také si zahrála v krátkém snímku "Blue Season", který byl uveden na Sci-Fi-London, 48hodinové filmové soutěži. Hlavní roli ztvárnila ve třetím filmu o "Lifesaver", interaktivním projektu, jenž byl nominován na cenu BAFTA. Objevila se v hudebním videu pro Wileyho píseň „Lights On“.

Star Wars.

V dubnu 2014 bylo oznámeno, že bude hrát roli Rey, jednu z hlavních postav v "". Pro sequelovou trilogii byla vybrána v únoru 2014. Její obsazení bylo přijímáno jako krok, kterým chtěl režisér J. J. Abrams zopakovat obsazení relativně neznámých herců do hlavních rolí, stejně jako to udělal George Lucas v v roce 1977. V době jejího obsazení byla, podle magazínu "Rolling Stone", „zcela neznámá“, a podle magazínu "Inc.", neměla životopis na portálu IMDb ani článek na Wikipedii, pouze několik set sledujících na Instagramu. V říjnu 2015 se objevila na zahajovací sérii poštovních známek se "Star Wars", které vydala britská poštovní služba Royal Mail, kde se objevila se svou postavou Rey na známce společně s droidem BB-8. Brian Viner z "The Daily Mail" záhy po zhlédnutí filmu označil Daisy Ridley „za opravdovou hvězdu této show“ a dodal, že její herecký výkon v roli Rey by měl „vystřelit její kariéru až na oběžnou dráhu“. Následně si zahrála ve druhé části trilogie "", jejíž premiéra proběhla v roce 2017.

Další herecká dráha.

V srpnu 2015 bylo ohlášeno, že by měla nadabovat hlavní roli Taeko animovaného filmu z roku 1991 "Vzpomínky jako kapky deště", který byl uveden v roce 2016.  V březnu 2019 by měl mít premiéru film natočený dle knížky "Hlas nože", prvního dílu Trilogie Chaos; v hlavní roli obsadí Violu Eade.

Daisy Jazz Isobel Ridley (* 10. dubna 1992 Londýn) je anglická herečka, která ztvárnila hlavní roli Rey v sequelové trilogii Star Wars, v jejímž rámci byly k roku 2019 natočeny snímky "" (2015) a "" (2017) a "" (2019). Postavu Mary Debenhamové si zahrála v adaptaci detektivního románu Agathy Christie "Vražda v Orient expresu" (2017).

Daisy Jazz Isobel Ridley (born 10 April 1992) is an English actress who rose to international prominence through playing the lead role of Rey in the "Star Wars" sequel trilogy: "The Force Awakens" (2015), "The Last Jedi" (2017), and "The Rise of Skywalker" (2019).


Život.

Mládí.

Narodil se v Marfě ve státě Texas 16. ledna 1953, jako nejmladší ze tří chlapců Johnnyho a Uny Mathews. Jeho otec, skotského původu, byl starostou města a presidentem obchodní komory a rovněž podnikatelem a vůdcem místní metodistické církve. Jeho matka byla vedoucí městského skautského oddílu.  Rodina se přestěhovala do Phoenixu. Přestože na základní škole byl spíše průměrným studentem, velice se zajímal o historii a politiku. V jedenáctí letech vstoupil do Společnosti Johna Birche. Pokřtěn byl na mormonskou víru jako vyšší učeň.  Zformoval „Syny svobody“, antikomunistickou milici, tvořenou převážně mormonskými survivalisty. Na svém vrcholu měla přibližně třicet členů. Poté, co ve formuláři W-4 vyplnil, že má deset rodinných příslušníků (údajně jako akt daňového odporu) byl zatčen za krácení daní, souzen a propuštěn s podmínkou na 6 měsíců. Po hádce mezi mormonskými a nemormonskými členy, byly "Synové svobody" odsouzeni k zániku a Mathews odstoupil.  Po skončení podmínky v roce 1974 se rozhodl přestěhovat do Metaline Falls. Mathews a jeho otec zakoupili 60 akrů zalesněného prostoru pro jejich nový domov.  V roce 1976 si vzal Debbie McGarrity, s níž v roce 1981 adoptoval syna. Později měl dceru s Zillah Craig.

Řád.

Rád četl knihy o historii a politice. Kniha Williama G. Simpsona "Which Way Western Man?" ho velmi ovlivnila. Věřil, že je bílá rasa v ohrožení, a proto v roce 1982 podnikl kroky k přilákaní bílých rodin na americký severozápad - baštu bílých Američanů. Mnohokrát navštívil tábor Árijských národů, začal získávat přátele a následovníky.  V roce 1983 měl projev na sjezdu Národní aliance, což bylo výsledkem jeho snah o nábor mezi členy Národní aliance, zvláště mezi svobodnými zemědělci a „nezávislými řidiči kamionů“. Jako jedinému mluvčímu na sjezdu se mu dostalo potlesku ve stoje, při kterém volal po akci. Mathews si vzal k srdci román "Turnerovy deníky" z roku 1978 od zakladatele Národní aliance Williama Pierce.  Na konci září téhož roku, v kasárnách, které vybudoval na svém pozemku v Metaline, založil spolu s dalšími osmi muži skupinu, která bude známá jako Řád, neboli „Tiché bratrstvo“. Členy byli jeho přítel a soused Ken Loff, členové Árijských národů Dan Bauer, Randy Duey, Denver Parmenter a Bruce Pierce, David Lane a členové Národní aliance Richie Kemp a Bill Soderquist. Ke skupině se pak přidali noví členové. Nikdo z nich nikdy nespáchal násilný zločin ani nestrávil čas ve vězení.  První na řadě bylo, podle jeho plánu, obstarání financí pro podporu bílého separatismu. Jejich aktivita začala podobně jako v románu "Turnerovy deníky". Vykradli sexshop ve Spokane, což vyneslo 369,10 dolarů. Souhlasili, že to bylo příliš riskantní a rozhodli se přepadávat obrněná vozidla a padělat peníze. Vytiskli několik falešných padesátidolarovek a 28letý Pierce byl krátce po udání několika zatčen.  Aby mohl zaplatit kauci za Pierce, jednal sám. Vyloupil banku pouze kousek severně od města Seattle. Ukradl kolem 26 000 dolarů. Někteří členové Řádu, společně s novým rekrutem, Gary Yarboroughem, provedli několik přepadení a loupeží, což jim vyneslo přes 43 000 dolarů. Následující loupeže vynesly několik stovek tisíc dolarů. Jiný rekrut, Tom Martinez, byl chycen a souzen za pokus o udání dalších padělaných peněz. Poté, v červenci 1984, nasadili odhadem tucet mužů do úspěšného pokusu o přepadení nákladního auta společnosti Brink's převážející 3 600 000 dolarů. Lupiči poslali nějaké peníze Straně bílých patriotů v Severní Karolíně a dalším organizacím prosazující bílý nacionalismus.

Konec.

Těsně před svou smrtí napsal dlouhý dopis, ve kterém vyhlašoval válku Federální vládě a ospravedlňoval činy své skupiny. Popisuje v něm vyhrožování členům jeho rodiny federálními agenty FBI, včetně výhrůžek jeho mladému synovi v době, kdy byl daleko od domova, stejně jako pokusy o jeho zavraždění jinými vládními agenty. Vysvětluje důvody svého rozhodnutí jako „přestat být loven a stát se lovcem“ a uzavírá prohlášením „Nechystám se skrývat, to raději zatlačím na FBI, aby poznali jaké to je stát se loveným. Je to jediné logické, co můžu dělat, vzhledem k tomu, že mé dny na této planetě se velmi rychle blíží svému konci. Přesto nemám strach. Realitou mého života je smrt a nejhorší co mi může nepřítel udělat je, že mi zkrátí mou cestu povinnosti na tomto světě. Odejdu s vědomím, že jsem učinil nejvyšší oběť pro zajištění budoucnosti mých dětí.“  Společně s ostatními členy Řádu byli nakonec vydání Martinezem, který podlehl tlaku po zatčení za padělání. Poté, co FBI odhalila informace ohledně jeho aktivit, se jej agenti vydali zajmout společně s jeho společníky, což vedlo k jednomu z největších stíhání v dějinách FBI. Mezitím, co připravovali operaci, se mu všichni jeho komplicové a přátelé rozhodli přesunout na bezpečnější místa. Vládní agenti jej obklíčili dne 8. prosince 1984 v domě poblíž Freelandu na Whidbeyho ostrově. Po silné přestřelce odmítl vyjít ven. FBI vypálila tucet kouřových granátů při pokusech donutit jej, aby opustil dům. To ale nevyšlo, neboť měl na sobě plynovou masku. Poté, co do domu vypálili několik světlicových granátů, čímž zapálili bedny s ručními granáty a municí. On sám pokračoval v palbě na agenty zatímco dům hořel, ale pak náhle přestal. Poté, co ohořelé trosky vychladly natolik, aby mohli být prohledány, byly nalezeny ohořelé ostatky jednatřicetiletého Mathewse vedle spálené vany, s pistolí stále v ruce.  Nakonec bylo ze zločinů spojených se Řádem obviněno přes 75 lidí. V osmi soudních procesech byli obžalováni z vydírání, spiknutí, padělání, převozu kradených peněz, přepadení obrněného auta a porušení občanských práv. Později bylo deset lidí spojených s případem, včetně Butlera, Lanea a Pierce, souzeno za protistátní činnost, kde byli zproštěni obvinění.

Robert Jay Mathews (16. ledna 1953, Marfa, Texas, USA – 8. prosince 1984, Whidbeyho ostrov, USA) byl vůdce řádu The Order, militantní skupiny amerických bílých nacionalistů.

Robert Jay Mathews (January 16, 1953 – December 8, 1984) was an American neo-Nazi activist and the leader of The Order, an American white supremacist militant group. He was killed during a shootout with approximately seventy-five federal law enforcement agents who surrounded his house on Whidbey Island, near Freeland, Washington.


Fungování systému.

Při tomto způsobu napájení je mezi oběma standardními kolejnicemi, po kterých běží kola, uložena třetí, napájecí kolejnice. Ta přivádí stejnosměrné napájecí napětí 750 V. Napájecí kolejnice je rozdělena na samostatné sekce. Každá sekce je složena z osmimetrového napájecího úseku a třímetrového izolovaného úseku. Napájecí kolejnice je za obvyklých okolností odpojena a bez napětí, takže chodci nejsou ohroženi. Teprve když tramvaj přejíždí nad napájecí sekcí, vyšle kódovaný rádiový signál do ovládacího boxu zabudovaného v trati. Z ovládacího boxu se připojí napájecí napětí do té napájecí sekce, která je celá skrytá pod tramvají. Pod napětím mohou být nejvýše dvě napájecí sekce současně, to je 22 metrů trati. Ještě než tramvaj napájecí sekci opustí, ovládací box napájení vypne a napájecí kolejnici uzemní. Tramvaje používají dva proudové sběrače, takže vždy alespoň jeden je pod napětím, i když se druhý právě nachází v odpojeném nebo izolovaném úseku. Dále se nachází v prostoru každé zastávky kontrolní zařízení, které sleduje provozní stav napájecího systému. Jestliže zůstane pod napětím napájecí úsek, nad kterým není žádná tramvaj, je tato sekce do 0,2 s odpojena. Následně je vadný díl identifikován, odpojen a ostatní díly opět zapojeny. Celá akce netrvá déle, než dvě sekundy. Není-li možné vadný úsek znovu zapojit, přepínají tramvaje automaticky při průjezdu nad ním na bateriový provoz. Tramvaje mohou ujet až 150 metrů rychlostí 3 km/h.

Situace v Bordeaux.

Aby nebyl narušen vzhled města, jezdí tramvaje v Bordeaux v městském centru a některých předměstích bez vrchního vedení. Dohromady je systémem APS vybaveno 10 850 metrů trati. Na předměstích Bordeaux jsou tramvaje napájeny konvenčním způsobem přes pantograf z vrchního vedení. Přepínání mezi oběma druhy napájení probíhá během stanicování v určených zastávkách. Přepnutí je iniciováno řidičem, trvá 20 sekund a neprodlužuje pobyt v zastávce. Dodavatel systému, firma Alstom, byl schopen zkonstruovat napájecí systém tak, že přepínání mezi oběma způsoby napájení by probíhalo automaticky v plné rychlosti. Kvůli úspoře nákladů ale byla povinnost přepnout napájení přenesena na řidiče. Kdyby řidič opomněl přepnout, upozorní ho zvukový signál. Systém APS působí jako výjimečně moderní, bojoval ale s počátečními těžkostmi při zavádění. Provozní potíže byly při zahájení provozu na denním pořádku. Často musela být zavedena náhradní autobusová doprava, což stálo ročně 500 000 euro dodatečných nákladů. Mezitím dosáhl systém uspokojivé provozní spolehlivosti, ačkoli ojedinělé poruchy se stále vyskytují. Největším problémem je stojící voda po silných deštích, což způsobuje elektrické poruchy. To bylo od počátku silně kritizováno obyvateli Bordeaux i místním tiskem. Napájecí systém APS byl při výstavbě přibližně trojnásobně dražší, než konvenční tramvajová trať a také jeho provoz vyžaduje zvýšené náklady. Podle vyjádření projektantů stála ale tramvaj v Bordeaux i se systémem APS čtvrtinu toho, kolik by stálo metro.

Využití v jiných městech.

Potom, co se výhody systému APS plně projevily, začalo několik měst plánovat jeho zavedení. V Remeši byl na jaře 2011 uveden do provozu dvoukilometrový úsek tramvajové trati s napájením systémem APS. Také v Angers byly v roce 2011 vybudovány dva, celkem 1,5 km dlouhé úseky tramvajové trati bez vrchního vedení. V tramvajové síti města Orléans byl v červnu 2012 zprovozněn úsek trati na lince B. Dalšími místy, která se rozhodla zavést tramvaje s napájením systémem APS jsou Dubaj a francouzské Tours.

Ostatní koncepty.

Také další výrobci vyvíjejí vlastní systémy napájení bez troleje. Do stadia funkčních prototypů došel systém Primove firmy Bombardier s indukčním přenosem energie a systém Tramwave firmy Ansaldo s kontaktním přenosem energie a napájecími úseky spínanými permanentním magnetem umístěným na vozidle. Další výrobci spoléhají pro provoz bez trolejí (krátké úseky v centrech měst) na akumulátory dobíjené během jízdy pod trolejí. Příkladem jsou tramvaje ForCity Classic Konya firmy Škoda pro turecké město Konya.

Alimentation Par Sol (ve zkratce APS) je napájecí systém tramvají z řady Citadis, vyvinutý dceřinou společností firmy Alstom. Vozidla nejsou napájena z troleje, ale ze třetí kolejnice, uložené v jízdní dráze mezi kolejnicemi normálního rozchodu. Napájecí systém byl poprvé použit v listopadu 2003 u nově budované trasy tramvají v Bordeaux (Francie). Po odstranění počátečních problémů byl systém uveden do běžného provozu.

Ground-level power supply, also known as surface current collection and Alimentation Par le Sol (APS, which literally means "feeding via the ground"), is a modern method of third-rail electrical pick-up for street trams instead of more common overhead lines, thus it is one of the methods that could allow construction of catenary-free light rail system. It was invented for the Bordeaux tramway ("Tramway de Bordeaux"), which was constructed from 2000 and opened in 2003. From 2011, the technology has been used as part of other systems around the world, with Reims Tramway, Rio de Janeiro VLT, Angers tramway and Dubai Tram all having adopted the technology.


Život a kariéra.

Abubakar Shekau se podle některých zpráv narodil v Nigeru, podle jiných ve vesnici Shekau na severovýchodě Nigérie, ve federálním státě Jobe. Přesné datum jeho narození není známé, ví se jen, že to bylo mezi lety 1965 a 1975. Vyrůstal v chudinské čtvrti v Maiduguri na severovýchodě Nigérie. Pochází ze kmene Kanuri, mluví rodnou hauštinou, arabsky a anglicky. Krátce po útocích na WTC se setkal s kazatelem Mohamedem Yusufem, který roku 2002 založil islámské hnutí Boko Haram. Shekau se k jeho skupině připojil, začal vést ozbrojený boj, organizuje teroristické akce, a tak si postupně vydobude popularitu a uznání.  Poté, co je během rozsáhlého vládního útoku zabit zakladatel hnutí Yusuf, objeví se Shekau v červenci 2010 ve videozáznamu, v němž se prohlašuje za nového vůdce Boko Haram a slibuje, že bude pokračovat v bojích proti vládě. Boko Haram se pod jeho vedením mění na profesionální teroristickou organizaci.  Od dubna 2011 znásobuje počet svých útoků proti křesťanským kostelům, vlakovým nádražím, hotelům, restauracím, kde se prodávají alkoholické nápoje (islám vyžaduje prohibici), veřejným a vládním budovám. Cílem je sesadit křesťanského prezidenta Nigérie Goodluck Jonathana. V červnu 2012 vypisují Spojené státy na hlavu Abubakara Shekau odměnu ve výši 7 milionů amerických dolarů. Menší odměnu vypíše i nigerijská armáda. Avšak Abubakar Shekau se dodnes úspěšně vyhýbá všem pokusům o atentát. Nigerijská armáda ho dvakrát prohlásila za mrtvého (20.8.2013 a 19.9.2014), avšak Shekau tyto informace vždy vyvrátil novou videonahrávkou. Boko Haram se pod jeho vedením stala nejsmrtonosnější teroristickou organizací na světě, ročně má na svědomí přes 3 000 mrtvých. Využívá chaosu a korupce v nigerijské společnosti. Zbraně získává přepadáváním kasáren, útočí na věznice, ve kterých jsou drženi jejich sympatizanti, vypaluje celá města (lze rozpoznat i na satelitních snímcích), útočí na pracovníky WHO, kteří chtějí tamější populaci proočkovat proti dětské obrně. Kvůli bojům v severní Nigérii již muselo uprchnout na jeden a půl milionu lidí, zbytek žije ve strachu, chaosu a stále se prohlubující chudobě. Protože brání ženám ve vzdělání, vytváří se začarovaný kruh chudoby i do budoucna.

Abubakar Shekau, též zvaný « Darul Tawhid », « Abacha Abdullahi Geidam » nebo « Damasack », narozený mezi lety 1965 a 1975 v Nigeru nebo severní Nigérii, je šéfem džihádistického uskupení Boko Haram, hlásící se k Al-Káidě.

Abu Mohammed Abubakar bin Mohammad al-Sheikawi (also known by the alias "Darul Akeem wa Zamunda Tawheed", or "Darul Tawheed"; "the abode of monotheism"; born 1965, 1969 or 1975) is a Kanuri man known as the leader of Boko Haram, a Nigerian militant group that has declared loyalty to the Islamist militant group, Islamic State of Iraq and the Levant (ISIS). He served as deputy leader to the group's founder, Mohammed Yusuf, until Yusuf was executed in 2009.


Právní základ a historie portálu.

Portál byl spuštěn v prosinci roku 2012. Formálně byl zřízen rozhodnutím Komise č. 2011/833/EU ze dne 12. prosince 2011 o opakovaném použití dokumentů Komise, s cílem podporovat přístup k datům a jejich využívání.  Na základě tohoto rozhodnutí se orgány EU vyzývají, aby kdykoli je to možné zveřejňovaly informace typu "open data" a zpřístupňovaly je veřejnosti.  Za provozní řízení portálu odpovídá Úřad pro publikace Evropské unie. Provádění politiky volného přístupu k údajům jako takové spadá do působnosti Generálního ředitelství pro komunikační sítě, obsah a technologie (GŘ CONNECT) Evropské komise.

Co portál nabízí.

Portál uživatelům umožňuje data vyhledávat, stahovat a analyzovat, odkazovat na ně a snadno je dále využívat pro komerční i nekomerční účely, a to prostřednictvím katalogu jednotných metadat. Přes portál mají uživatelé přístup k datům zveřejňovaným na internetových stránkách jednotlivých orgánů, agentur a dalších subjektů EU.  Sémantické technologie nabízí nové funkce. Katalog metadat lze prohledávat interaktivním vyhledávačem (část „Data“) a pomocí dotazů ve formátu SPARQL (část „Propojená data“).  Uživatelé se mohou vyjadřovat k tomu, která data podle nich na portálu chybí, a poskytovat zpětnou vazbu ohledně kvality dat, které jsou již zveřejněna.  Rozhraní je k dispozici ve 24 úředních jazycích EU. Data samotná jsou momentálně dostupná v omezeném počtu jazyků (angličtině, francouzštině a němčině). Některá metadata (např. jména poskytovatelů údajů a zeměpisné pokrytí) jsou uváděna ve všech 24 jazycích.

Podmínky používání.

Na většinu údajů přístupných přes Portál veřejně přístupných dat EU se vztahuje všeobecné právní upozornění portálu Europa. Obecně platí, že údaje mohou být používány zdarma pro komerční i nekomerční účely pod podmínkou, že je uveden zdroj. Na menší část dat se vztahují zvláštní podmínky týkající se dalšího využití, většinou spojené s ochranou osobních údajů a duševního vlastnictví. Odkaz na tyto podmínky je uveden u každé datové sady zvlášť.

Zveřejňovaná data.

Portál obsahuje velmi širokou škálu vysoce hodnotných veřejně přístupných údajů ze všech oblastí politiky EU, včetně hospodářství, zaměstnanosti, životního prostředí a vzdělávání. Jejich význam potvrdila Charta skupiny G8 o veřejně přístupných datech. Do databáze portálu doposud přispělo asi 70 institucí, orgánů a útvarů EU (například Eurostat, Evropská agentura pro životní prostředí, Společné výzkumné středisko a další generální ředitelství Evropské komise a agentury EU). Celkem je k dispozici přes 11 700 souborů dat.  Na portálu najdete také galerii aplikací a katalog vizualizací (zařazen v březnu 2018).  V galerii aplikací najdou uživatelé aplikace, které vznikly na základě dat pocházejících od orgánů, agentur a dalších subjektů EU a třetích stran. Aplikace uvádíme jednak kvůli jejich informační hodnotě a jednak jako příklad toho, jak lze data z portálu využít.  Katalog vizualizací nabízí soubor nástrojů sloužících k vizualizaci dat, školicí materiál a dál využitelné vizualizace pro uživatele všech úrovní pokročilosti, od začátečníků po odborníky.

Architektura portálu.

Portál byl vytvořen pomocí open source prvků, jako je systému řízení obsahu Drupal a softwaru k vytváření datových katalogů CKAN nadace „Open Knowledge Foundation“. Jako databázi RDF používá Virtuoso a obsahuje rozhraní SPARQL.  Katalog metadat uplatňuje mezinárodní normy, jako jsou: Dublin Core, slovník DCAT-AP a schéma ADMS (Asset Description Metadata Schem).

Evropský portál veřejně přístupných dat umožňuje přístup k různorodým datům, jež zveřejňují evropské instituce, agentury a další subjekty EU. Tato data mohou být dále využívána ke komerčním i nekomerčním účelům.

The EU Open Data Portal is the point of access to public data published by the EU institutions, agencies and other bodies. Information can be used and reused for commercial or non-commercial purposes.


Průběh soutěže.

Švýcarské spolkové dráhy (SBB) vypsaly v roce 2012 v rámci projektu «BeNe» (Beschaffung Neue internationale Züge – Pořízení nových mezinárodních vlaků) soutěž na dodávku 29 jednotek pro dopravu v severo-jižním směru. Jednotky měly být jednopodlažní, bez naklápění skříní, na rozdíl od jednotek pro dopravu ve směru východ-západ, pro kterou byly v roce 2010 objednány jednotky Twindexx Swiss Express firmy Bombardier Transportation. Vedle etablovaných dodavatelů jednotek pro dálkovou dopravu – firem Alstom, Siemens Rail Systems a Patentes Talgo se do soutěže přihlásil i švýcarský výrobce Stadler, který dosud dodával jednotky pro regionální dopravu, nejvýše pouze upravené pro potřeby dálkové dopravy. Poté, co žádný z dodavatelů nepředložil nabídku splňující požadavky, bylo vyhlášeno druhé kolo soutěže, kterého se již Siemens neúčastnil. Dne 9. května 2014 bylo zveřejněno, že SBB vybraly nabídku Stadler v hodnotě 980 mil. CHF. Navíc přibyl požadavek opce na dodávku dalších 92 jednotek. Vítězem druhého kola se stala firma Stadler Rail.  Výsledky obou soutěží ovšem vyvolaly žaloby, které zprvu neumožnily SBB podepsat smlouvu s firmou Stadler Rail. Alstom sice již v září 2014 svoji žalobu stáhnul, ale výsledek soutěže byl nadále zablokovaný až do doby, kdy v říjnu 2014 spolkový správní soud označil ve svém předběžném rozhodnutí žalobu Talgo za «zjevně zdaleka neopodstatněnou». Smlouva mezi SBB a Stadlerem byla podepsána 30. října. Společnost Talgo si stěžovala, že nabídka společnosti Stadler Rail, která byla dražší než její vlastní, byla považována společností SBB za ekonomicky nejvýhodnější. Soud potvrdil, že do výpočtů mohou být zahrnuty nejen náklady na pořízení, ale i budoucí náklady na provoz a údržbu. Od roku 2015 nese tento projekt SBB jméno «Giruno».

Jednotka EC250 s obchodním označením Giruno (rétorománsky "káně"), od srpna 2017 nově SMILE, je první vysokorychlostní jednotkou vyprodukovanou švýcarskou firmou firmy Stadler Rail

The RABe 501, nicknamed Giruno, is a high-speed electric multiple unit train under development by Stadler Rail of Switzerland for the Swiss Federal Railways (SBB). According to Stadler Rail it is to be the world's first single-decker low-floor high-speed train.


Životopis.

Stevens se vyrostla v Middlebury v Connecticutu Markovi a Claře Stevens. V červnu 2010 odmaturovala na Pomperaugh High School. Na škole byla členkou plaveckého týmu po čtyři roky. Má portugalské kořeny z matčiny strany. Hovoří portugalsky. Poprvé vystupovala před publikem v pěti letech, když zpívala národní hymnu na politické akci ve svém městě. V sedmi letech zpívala „From This Moment On“ na svatbě své tety. Dlouho spolupracovala s místní divadelní komunitou. Hrála Dorothy v produkci "The Wizard of Oz" v BSS Children Theatre a v Main Street Theater. Také hrála roli Sharpey v produkci "Muzikálu ze střední" a roli Kočky v produkci "Honk". Ve třinácti letech vystoupila v Carnegie Hall.

Kariéra.

2009–10: "American Idol".

13. srpna 2009 se zúčasnila Bostonského konkurzu do soutěže "American Idol" s písničkou „At Last“, kde se všichni čtyři porotci, včetně hostující porotkyně Victorie Beckham shodli, že by měla postoupit do dalšího kola - Hollywood. Porotkyně Kara DioGuardi ji nazvala jednou z nejvíce talentovaných šestnáctiletých, které kdy viděla. Během vyřazovaícho večera 24. března 2010 skončila mezi třemi posledními, společně s Paige Miles a Timem Urbanem. Postoupila však do dalšího kola a získala tak místo při letním turné "American Idol". Ze show byla vyřazena 14. dubna 2014, společně s Andrewem Garciou. Od 1. července do 31. srpna 2010 se zúčastnila letního turné American Idols LIVE! Tour 2010. Na turné zpívala písničky „Here We Go Again“ a „Fighter“.

2010–dosud: Po "American Idol", herecká kariéra.

Po vyřazení se objevila v několika televizních show, včetně show Ellen DeGeneresové, kde vystoupila s písní „Over the Rainbow“. V televizní show Wendy Williams vystoupila s písní „Big Girls Don't Cry“. Na začátku roku 2010 napsala 9 písniček. 12. prosince 2010 vystoupila v portugalské verzi American Idol "Ídolos Portugal," kde zazpívala písničku „All I Want for Christmas Is You“ od Mariah Carey. V červnu rok 2012 si zahrála hlavní roli ve videu Todricka Halla „Beauty and the Beat“.  V roce 2014 měl premiéru seriál stanice MTV "Předstírání", ve kterém hrála hlavní roli Karmy Ashcroft. V roce 2015 byla obsazena do role Lindsay Willows v filmu "Immortality," který sloužil jako závěrečný díl seriálu Kriminálka Las Vegas. V roce 2017 získala roli v seriálu stanice Freeform "The Bold Type".

Osobní život.

Dne 24. ledna 2018 herečka na svém instagramovém účtu prozradila, že se zasnoubila se svým dlouholetým přítelem Paulem DiGiovannim.

Katherine Mari „Katie“ Stevens (* 8. prosince 1992, Southbury, Connecticut, Spojené státy americké) je americká herečka a zpěvačka. V soutěži "American Idol" se v deváté řadě umístila na osmém místě. Jako herečka se proslavila díky roli Karmy Ashcroft v seriálu "Předstírání" a role Jane Sloan v seriálu "The Bold Type."

Katherine Mari Stevens (born December 8, 1992) is an American actress and singer, known for finishing in eighth place on the ninth season of "American Idol" and starring as Karma Ashcroft in "Faking It" and Jane Sloan in "The Bold Type".


Biografie.

The Rev dostal svůj první pár paliček ve 4 letech a jeho první buben v 11. Ve skupinách začal hrát na střední škole. Než přišel do skupiny Avenged Sevenfold jako jeden z jejích zakládajících členů,byl bubeníkem ve skupině třetí vlny hrající ska, Suburban Legends. V 18 letech nahrál spolu se svojí skupinou (Avenged Sevenfold) první album s názvem "Sounding the Seventh Trumpet".Zajímali ho Frank Zappa a King Crimson. The Rev řekl v interview časopisu Moderm Drummer: „Byl jsem vychován v rocku a metalu“.  Později zaujal bubeníky Vinnieho Paula, Mika Portnoye, Dava Lombarda, Larse Ulricha, a Terryho Bozzia. Dokonce zaujal na pohled i Tommy Leeho, o čemž prohlásil „Nikdy jsem si nemyslel, že budu zajímat někoho jako on“. Sullivan své bubnování nazýval 'double-ride',protože tehdy nikdo na světě tuto techniku neovládal) je technika, kterou můžete slyšet v písních jako „Almost Easy“, „Critical Acclaim“ a „Crossroads“, ve kterých Sullivan zrychlí tempo, když začne hrát dvoj kopák a bouchat na ride.  Skupina vyhrála hudební cenu MTV za nejlepší skladby v roce 2006, čímž předběhla Rihannu, Panic! at the Disco, Angels & Airwaves, Jamese Blunta i Chrise Browna.  The Rev byl také zpěvák, skladatel textů a pianista v Avenged Sevenfold. Jeho hru na piáno můžete slyšet ve skladbách jako „Warmness on the Soul“, a „Fiction“. Zpíval ve skladbách „A Little Piece of Heaven“, „Brompton Cocktail“, „Critical Acclaim“, „Crossroads“, „Gunslinger“, „Lost“, „Scream“, „Afterlife“ a „Fiction“. Použil své umění hrát na kytaru a piáno, aby napsal skladby: „Almost Easy“, „A Little Piece of Heaven“, „Afterlife“ a „Brompton Cocktail“,a „Fiction“. Také přispěl k tvorbě „Critical Acclaim“ a „Lost“.  Avenged Sevenfold také zveřejnili, že budou natáčet demoverzi „Nightmare“, ve které hraje The Rev na elektrické bicí a zpívá.  Na druhoročním Revolver Golden God Awards vyhrál The Rev cenu za nejlepšího bubeníka, čímž porazil i bubeníky jako Chrise Adlera ze skupiny Lamb of God, Branna Dailora ze skupiny Mastodon, Dava Grohla ze skupiny Them Crooked Vultures i Dava Lombarda ze skupiny Slayer. Cena byla udělena Joeym Jordisonem ze skupiny Slipknot a Vinniem Paulem ze skupiny Pantera,později vyhrál cenu předchoziho roku.Členům jeho rodiny a Avenged Sevenfold se dostalo cti jeho jménem.

Smrt.

Sullivanovo tělo bylo nalezeno v jeho domě 28. prosince 2009; bylo mu tou dobou 28 let. Jeho smrt byla označena jako přirozená. Výsledky pitvy provedené 30. prosince 2009 byly nejasné.  5. ledna 2010 byl soukromý pohřeb Jamese Owena Sullivana a o den později byl pohřben v Huntington Beach v Kalifornii.

James Owen Sullivan (9. únor 1981 – 28. prosinec 2009), jinak znám jako The Reverend Tholomew Plague, často zkracováno na The Rev, byl americký hudebník, nejznámější jako bubeník americké metalové skupiny Avenged Sevenfold. Byl také hlavním zpěvákem ve skupině Pinkly Smooth - vedlejším projektu a tou dobou byl znám jako "Rat Head" (Krysí hlava). James vyrůstal s nynějším spoluhráčem z kapely Avenged Sevenfold, Synysterem Gatesem a žil v Huntington Beach, v Kalifornii. The Rev byl nalezen mrtvý 28. prosince 2009 ve věku 28 let.

James Owen Sullivan (February 9, 1981 – December 28, 2009), professionally known by his stage name The Rev (shortened version of The Reverend Tholomew Plague), was an American musician, best known as the drummer, songwriter, backing vocalist and founding member of the American heavy metal band Avenged Sevenfold. The Rev was widely regarded and critically acclaimed for his work on Avenged Sevenfold albums, and contributed entire songs composed by himself, such as "Afterlife", "A Little Piece of Heaven", and "Almost Easy". He was also the lead vocalist/pianist in Pinkly Smooth, a side project where he was known by the name Rathead, with fellow Avenged Sevenfold member, guitarist Synyster Gates (Brian Elwin Haner Jr.), and he was the drummer for Suburban Legends from 1998 to 1999.