Verze.

Existuje několik verzí specifikací OpenGL ES. OpenGL ES 1.0 je postavena na roveň specifikace OpenGL 1.3, OpenGL ES 1.1 je definována vztahem ke specifikaci OpenGL 1.5 a OpenGL ES 2.0 je definována relativně ke specifikaci OpenGL 2.0. Tím je myšleno, že například nějaká aplikace napsaná pro Open GL ES 1.0 může být snadno přenesena na desktopovou OpenGL 1.3. OpenGL ES je zjednodušená verze tohoto API, a obrácený postup může a nemusí být úspěšný, v závislosti na použitých rysech API.  Rozdíly ve verzích OpenGL a OpenGL ES jsou potom například v podpoře pohyblivé řádové čárky, kdy OpenGL ES podporuje pouze pevnou řádovou čárku (celá čísla).

OpenGL ES 1.0.

OpenGL ES 1.0 obsahuje funkcionalitu hodně omezenou oproti originalnímu OpenGL API a jen trochu funkcionality je přidáno navíc. Jeden zřetelný rozdíl mezi OpenGL a OpenGL ES je ten, že OpenGL ES odstraňuje potřebu uzavírat volání OpenGL knihovny s codice_1 a codice_2. Další výraznou změnou je, že sémantika základních vykreslovacích funkcí umožňuje volání s vertex poli a podporu pevné řádové čárky pro vertex souřadnice. Také byly přidány atributy pro podporu vestavěných (grafických) procesorů, které často postrádají FPU, jednotku pro počítání s desetinnými čísly. Mnoho dalších funkcí a vykreslovacích součástí bylo kvůli odlehčení ve verzi OpenGL ES odstraněno, včetně:

OpenGL ES 1.1.

OpenGL ES 1.1 přidává například povinnou podporu pro multitexture, vylepšenou multitexturovou podporu (včetně slučovače a skalárního operace součinu textury), automatické generování mipmap, vertex buffer objects, stavové dotazy, uživatelských ořezávacích rovin, a větší možnosti co se týče vykreslování bodů.

OpenGL ES 2.0.

OpenGL ES 2.0 bylo zveřejněno v březnu 2007. Je zhruba na úrovni OpenGL 2.0, ale eliminuje většinu renderovacích pipeline s pevně nastavenou funkcí ve prospěch programovatelných funkcí podobně, jako v případě přechodu od OpenGL 3.0 to 3.1. Řízení průchodu ve shaderech je obecně omezeno na dopředné skoky a cykly, kde maximální počet průchodů může být snadno určen při překladu. Většina všech vykreslovaných vlastností transformační a osvětlovací fáze, jako je specifikace materiálu a světelných parametrů dříve stanovených pevnou funkce API, se nahrazují shadery napsaných grafickým programátorem. Výsledkem je, že OpenGL ES 2.0 není zpětně kompatibilní s OpenGL ES 1.1. Některé nekompatibility mezi desktopovou verzí OpenGL a OpenGL ES 2.0 zůstávají do OpenGL 4.1, kdy je přidáno rozšíření codice_4

OpenGL ES 3.0.

Specifikace OpenGL ES 3.0 byla zveřejněna v srpnu 2012. OpenGL ES 3.0 je zpětně kompatibilní s OpenGL ES 2.0, umožňuje aplikacím postupně přidávat nové vizuální vlastnosti do aplikací. OpenGL 4.3 poskytuje plnou kompatibilitu s OpenGL ES 3.0.  Nové funkce ve specifikaci OpenGL ES 3.0 zahrnují:

OpenGL ES 3.1.

Specifikace OpenGL ES 3.1 byla zveřejněna v březnu 2014. OpenGL ES 3.1 je zpětně kompatibilní s OpenGL ES 2.0 a OpenGL ES 3.0, poskytuje funkce odlehčeného Open GL 4.4 z desktopového prostředí.  Nové funkce ve specifikaci OpenGL ES 3.1 zahrnují:

Použití platformy v systémech.

OpenGL ES 1.0.

OpenGL ES 1.0 přidal oficiální 3D grafické API do operačních systémů Android a Symbian, podobně jako do QNX Je podporován i v PlayStation 3 jako jedno z oficiálních grafických rozhraní (API) za použití Nvidia's Cg místo GLSL. PlayStation 3 také podporuje několik vlastností z verze OpenGL ES 2.0.

OpenGL ES 1.1.

Verze 1.1 OpenGL ES je podporována:

OpenGL ES 2.0.

Verze 2.0 OpenGL ES je podporována:

OpenGL ES 3.0.

Verze 3.0 OpenGL ES je podporována:  Podporováno některými posledními verzemi následujících GPU: Khronos Products

OpenGL ES 3.1.

Verze 3.1 OpenGL ES je podporována:  Verzi 3.1 OpenGL ES jsou připravena podporovat poslední verze některých grafických procesorů ARM Mali.

OpenGL ES 3.2.

NVidia vydala ovladače k OpenGL ES 3.2.

OpenGL ES (z anglického OpenGL for Embedded Systems) je část OpenGL rozhraní (API) pro počítačové vykreslování 2D a 3D grafiky pro použití ve video hrách, typicky akcelerovaných za pomoci GPU. Je určen pro malé, vestavěné systémy, jako smartphony, tablety, herní konzole a osobní plánovače.

OpenGL for Embedded Systems (OpenGL ES or GLES) is a subset of the OpenGL computer graphics rendering application programming interface (API) for rendering 2D and 3D computer graphics such as those used by video games, typically hardware-accelerated using a graphics processing unit (GPU). It is designed for embedded systems like smartphones, tablet computers, video game consoles and PDAs. OpenGL ES is the "most widely deployed 3D graphics API in history".


BH-33.

Avia BH-33 (vojenské označení B-33.1 až 6) byl československý dvouplošný stíhací letoun, který vznikl montáží hvězdicového motoru Jupiter na upravený drak stíhacího letadla Avia BH-21. První takto upravený letoun byl v roce 1926 označen BH-21J (J jako Jupiter), a po jeho zkouškách pak byl v roce 1927 vyroben prototyp BH-33.1. Od BH-21 se kromě motoru lišil především použitím pevné části svislé ocasní plochy (BH-21 ji neměla), kdežto dřevěný překližkou potažený hranatý trup zůstal. Díky výkonnějšímu motoru se výrazně zvýšila stoupavost a poněkud i rychlost. Zkoušky však prokázaly, že montáž výkonnějšího motoru na starý drak BH-21 nepřináší očekávané zlepšení a bude zapotřebí výraznějších úprav. Byl vyroben prototyp a dalších 5 letadel objednaných MNO k armádním zkouškám, několik dalších letadel vyrobila Avia jako předváděcí pro nabízení v zahraničí. Letadla byla osazena hvězdicovými devítiválcovými motory Jupiter verzí IV až VII (Bristol Jupiter → licence Gnome Rhône → licence Walter). Sériová výroba BH-33 pro čs. armádu nebyla objednána.  Licenční výrobu BH-33 však objednalo Polsko, které potřebovalo stíhací letadla na překlenutí doby, než budou k dispozici letadla z vlastního vývoje. Pro jejich volbu licence BH-33 byla rozhodující dřevěná konstrukce, na kterou byly polské továrny zařízené, a motor Jupiter IV, kterých mělo Polsko dostatek. V Polsku vyrobené letouny se jmenovaly PWS-A, a bylo jich vyrobeno 50ks. První byly dodány v roce 1930, poslední byly vyřazeny až v roce 1938.

BH-33E.

Bylo zřejmé, že hranatý dřevěný trup je omezujícím prvkem letadla, takže v roce 1929 byl zalétán prototyp Avia BH-33E (vojenské označení B-33.7 až 12), který měl nový trup smíšené konstrukce (kovová konstrukce obdélníkového průřezu, vně dřevěné podélníky k dosažení zaobleného průřezu, vše potaženo plátnem), motor byl hvězdicový Jupiter verzí VI nebo VII. Přes tuto modernizaci objednalo MNO k armádním zkouškám jen 6 letadel, několik kusů vyrobila Avia jako předváděcí pro nabízení v zahraničí. Sériová výroba BH-33E pro čs. armádu nebyla objednána.  Zájem o BH-33E však projevilo Království SHS (později Jugoslávie), které koupilo 24 letadel, a dalších 22 vyrobilo v licenci se silnějšími motory Jupiter 9AD (480HP). Letadla se v Jugoslavii nazývala Avija Jupiter. Několik zbylých Jugoslávských BH-33E se zúčastnilo bojů druhé světové války, ale nedosáhly žádného sestřelu, a nejméně dvě byla ve vzdušném boji s mnohem modernějšími protivníky zničena. Na útoky proti partyzánům byla používána nejméně do roku 1943. Čtyři ze svých letadel Jugoslavie prodala Řecku, kdy byla v roce 1935 použita v boji s protivládními povstalci.  Letoun B-33.9 byl pokusně osazen motorem BMW Hornet, bylo mu přiděleno vojenské označení B-133, ale po zkouškách byl přestavěn zpět na B-33.9 s motorem Jupiter VI.  Jeden předváděcí BH-33E a dva BH-33 koupila i Belgie (kde Avia doufala v zakoupení licence jako u BH-21). Belgické letectvo licenci nekoupilo, ale koupená letadla používalo až do roku 1936, kdy byl BH-33E prodán do Španělska.

Ba-33.

Většího zájmu MNO se dočkal až typ Avia BH-33L (vojenské označení Ba-33), což byl BH-33E přepracovaný pro třířadový dvanáctiválcový motor Škoda L, a zalétaný v roce 1929. Tento motor byl preferován MNO i firmou Avia, protože od roku 1929 již Avia patřila do koncernu Škoda, pro který bylo výhodné dodávat i vlastní motor (kdežto Jupitery vyráběl Walter). S motorem Škoda L (500HP) s čelním chladičem a pevnou dřevěnou vrtulí letoun dosahoval rychlosti 315 km/h. Byl vyzbrojen dvěma synchronizovanými kulomety vz.28 (Vickers upravený pro čs. střelivo ráže 7,92) nad motorem, střílejícími okruhem vrtule. Trup byl smíšené konstrukce potažený plátnem, přední část kryta hliníkovými panely, pilotní prostor otevřený. Křídla byla dřevěná, vyztužená vzpěrami a dráty, bez klapek, křidélka jen na spodním křídle. Podvozek kolový pevný s ostruhou, v zimě bylo možno vyměnit kola za lyže. Letadlo Ba-33 bylo schopné veškeré akrobacie (stejně jako B-33).  Československé armádě bylo dodáno 82ks Ba-33, a sloužily u všech stíhacích pluků, kde až do nástupu B-534 tvořily páteř čs. stíhacího letectva. Poté byly používány k výcviku pilotů. Dle stránek Letecké nehody vojenských strojů České a Československé republiky na letounech Ba-33 zahynulo 11 čs. letců, z toho jeden při závodech kolem Malé dohody a Polska, a dvanáctý letec zahynul na starším B-33.3. Některé stroje létaly až do okupace, kdy je zabavilo Německo. Nejsou však záznamy, že by tak stará letadla Němci ještě používali. Několik letadel zůstalo v majetku Slovenského štátu.  Jeden z předváděcích BH-33L se dostal až do Číny, kde byl zabaven Japonskou armádou, prohlášen za válečnou kořist a používán v bojích s Čínou. Firma Škoda se však s ukořistěním letounu nesmířila, a Japonsko jí za něj nakonec slušně zaplatilo. Tento BH-33L se tak stal jediným čs. letounem, který kdy létal v japonském letectvu. Letadla Ba-33 byla ve službě spolehlivá a oblíbená, přestože ve třicátých letech již poměrně zastaralá. Československý letecký průmysl, který v polovině dvacátých let za světovou špičkou příliš nezaostával, již ve třicátých letech nedokázal držet krok v konstrukci stále složitějších letadel, a až do druhé světové války stále sériově vyráběl plátnem potažené dvojplošníky s pevným podvozkem, zatímco vyspělé firmy již vyráběly celokovové jednoplošníky se zatahovacím podvozkem a stavitelnými vrtulemi.  Poznámka k označení typu: Tovární označení letadel Avia bylo BH, protože takto značili svoje letadla konstruktéři Ing. Pavel Beneš a Ing. Miroslav Hajn. Avia BH-33L byla jejich poslední konstrukcí u Avie, takže další letadla Avia již toto označení nenesla. Označení BH se ještě krátce objevilo u Pragy, kam oba konstruktéři přešli. Vojenské označení letadel Avia bylo B (prý podle majitele p. Miloše Bondyho), protože A už mělo Aero. Číslo za tečkou je číslo konkrétního letadla.

Uživatelé.

Údaje dle

Avia BH-33, BH-33E a BH-33L (Ba-33) byly československé dvouplošné stíhací letouny, které konstrukčně vycházely z úspěšného typu Avia BH-21, a byly vybaveny hvězdicovými i řadovými motory. V roce 1929 3 letouny řady BH-33 obsadily 2.-4. místo v závodě Okolo Malé dohody a Polska. Druhý byl škpt. K. Mareš (Walter Jupiter VII), třetí a čtvrtý byli jugoslávští piloti Bajdak a Šinčič (oba s Walter Jupiter IV).

The Avia BH-33 was a biplane fighter aircraft built in Czechoslovakia in 1927. It was based on the BH-21J which demonstrated promising results by combining the original BH-21 airframe with a licence-built Bristol Jupiter radial engine. Other than the peculiar Avia hallmark of having an upper wing with a shorter span than the lower, it was utterly conventional, even featuring a tail fin for the first time in a Pavel Beneš and Miroslav Hajn design (previous aircraft had a rudder but no fin).


Popis.

Na náměstí se střetává 12 velkých ulic, které společně vytvářejí hvězdu. Ze severu a proti směru hodinových ručiček (směr pohybu vozidel) to jsou:  Náměstí je rozděleno mezi 8., 16. a 17. obvod:  Dláždění na náměstí je zvoleno tak, aby při pohledu z výšky vytvářelo hvězdu. Červená dlažba tvoří trojúhelníky, jehož základny přiléhají k centrálnímu prostotu na náměstí a špicemi směřují do protějších ulic.  Pod náměstím je silniční podjezd, který spojuje přímo "Avenue des Champs-Élysées" a "Avenue de la Grande Armée". Dále je zde podzemní podchod pro pěší, který spojuje střed náměstí s Vítězným obloukem a chodníky na "Champs-Elysées" a "Avenue de la Grande Armée".

Historie.

Ludvík XIV. kolem roku 1670 pověřil zahradního architekta Andrého Le Nôtra, aby upravil cestu od Palais des Tuileries přes dnešní Place de la Concorde až na návrší se současným Vítězným obloukem. Náměstí se nachází na malém pahorku. Ředitel královských staveb Abel-François Poisson de Vandières nechal pahorek upravit v době, kdy budoval Champs-Élysées. Náročné práce byly dokončeny v roce 1777.  Při výstavbě pařížských hradeb v letech 1785–1788 byly na náměstí postaveny dvě strážní bašty, obě byly později zbořeny.  Výstavba Vítězného oblouku uprostřed náměstí začala v roce 1806 na příkaz Napoleona I., ale byla dokončena až v roce 1836 během panování Ludvíka Filipa.  Během Druhého císařství v rámci přestavby Paříže vedené baronem Haussmannem bylo náměstí upraveno podle plánů architekta Jacquese Hittorffa.  25. března 1907 byl na náměstí zřízen první kruhový objezd v Paříži.  Po první světové válce byl pod Vítězným obloukem umístěn hrob neznámého vojína.  17. srpna 1995 byl na náměstí proveden teroristický útok. Výbušné zařízení bylo umístěno v kovové popelnici u novinového stánku na křižovatce s "Avenue de Friedland". Při výbuchu bylo zraněno 17 osob.

Název.

Původní název náměstí zněl "Place de l'Étoile". Název „Hvězda“ je starý a ukazoval na křížení loveckých cest v 18. století, ještě před vznikem samotného náměstí. Dne 13. listopadu 1970 bylo přejmenováno na "Place Charles-de-Gaulle" na počest zesnulého prezidenta (9. listopadu 1970 v Colombey-les-Deux-Églises). Takto rychlé přejmenování po osobnosti vyvolalo nesouhlasné reakce. Na základě toho městská rada odsouhlasila novou vyhlášku, podle které nemůže být veřejné prostranství v Paříži pojmenováno po osobě dříve než pět let po její smrti. Stanice metra pod náměstím byla rovněž přejmenována z "Étoile" na Charles de Gaulle - Étoile. Dnes se nedaleko náměstí v 17. obvodu nachází malá ulička "Rue de l'Étoile".

Place Charles-de-Gaulle ("náměstí Charlese de Gaulla"), dříve "Place de l'Étoile" ("náměstí Hvězda") je náměstí v Paříži na hranicích 8., 16. a 17. obvodu. Uprostřed náměstí se nachází Vítězný oblouk. Na náměstí se každoročně zahajuje Pařížský maraton. Pod náměstím se nachází stanice metra Charles de Gaulle - Étoile, kde se kříží linky 1, 2 a 6, a kde je možné přestoupit na linku RER A.

The Place Charles de Gaulle (), historically known as the Place de l'Étoile (), is a large road junction in Paris, France, the meeting point of twelve straight avenues (hence its historic name, which translates as "Square of the Star") including the Champs-Élysées. It was renamed in 1970 following the death of President Charles de Gaulle. It is still often referred to by its original name; the nearby Métro and RER station retains the designation Charles de Gaulle–Étoile. Paris's "Axe historique" ("historical axis") cuts through the Arc de Triomphe, which stands at the centre of the Place Charles de Gaulle.


Život.

Stanisław Kosior se narodil v roce 1889 ve Węgrówě v Podlesí, tehdy patřícím k Ruské říši, v polské rodině skromných dělníků. Kvůli chudobě emigroval do Juzovky (moderní Doněck), kde pracoval v ocelárně. V roce 1907 vstoupil do Ruské sociálně demokratické dělnická strany a rychle se stal hlavou místní pobočky strany. Později v tomto roce byl zatčen a následující rok raději opustil region kvůli policejnímu sledování. V roce 1909 znovu použil své konexe a opět získal práci v továrně v Sulinu, ale brzy byl zase zatčen a deportován do dolu Pavlovsk. V roce 1913 přešel do Charkova a poté do Kyjeva a Poltavy, kde organizoval místní komunistické buňky. V roce 1915 odešel do Moskvy, v letech 1914 a 1915 byl zatčen Ochrankou (ruskou tajnou policií) a vyhoštěn na Sibiř.  Po únorové revoluci se Kosior přestěhoval do Petrohradu, v jehož Narevsko-Petěrgovském rajónu vedl místní pobočku bolševiků a obvodní sovět, v Petrohradě se účastnil i říjnové revoluce. Po brestlitevském míru Kosior odjel na Ukrajinu, zprvu jako lidový komisař financí ukrajinské sovětské vlády, později zastával různé jiné funkce, v druhé polovině roku 1918 se přesunul do Němci kontrolovaných oblastí Ober-Ost na Ukrajině a vedl tamní stranické organizace. Později patřil k vedení ukrajinských bolševiků jako člen politbyra (květen 1919 – listopad 1920 a roku 1922) a tajemník ÚV (s přestávkami od května 1919 do října 1922). V říjnu 1922 byl přeložen na Sibiř na místo tajemníka sibiřského byra, resp. sibiřského krajského výboru strany. V letech 1926 až 1928 byl tajemníkem ústředního výboru VKS(b).  V roce 1928 se stal generálním tajemníkem ÚV Komunistické strany Ukrajiny. Mezi jeho úkoly patřila kolektivizace zemědělství na Ukrajině.  V roce 1927 se kandidátem a roku 1930 členem politbyra ÚV VKS(b). V roce 1935 byl vyznamenán Leninovým řádem „za vynikající úspěchy v oblasti zemědělství a za překročení státních plánů v zemědělství“. V lednu 1938 byl převeden z Ukrajiny do Moskvy, na místo místopředsedy vlády a předsedy Komise sovětské kontroly při vládě Sovětského svazu. To byl vrchol jeho politické kariéry.  Dne 3. května 1938 byl během Velké čistky, byl Kosior zbaven všech stranických funkcí a zatčen NKVD; 26. února 1939 byl odsouzen k smrti zastřelením a téhož dne popraven Vasilijem Blochinem. Další členové a kandidáti politbyra zlikvidovaní čistkou v tomto období byli Jan Rudzutak, Robert Ejche, Vlas Čubar a Pavel Postyšev.  Po XX. sjezdu KSSS byl Kosior 14. března 1956 sovětskou vládou rehabilitován. Dne 13. ledna 2010 byl Odvolacím soudem Ukrajiny Kosior prohlášen za politického zločince pro jeho údajný podíl na organizaci hladomoru na Ukrajině v letech 1932–1933; soud pak zastavil trestní řízení kvůli jeho smrti.

Stanislav Vikenťjevič Kosior (, někdy psán Kossior,, – 26. února 1939), byl sovětský politik polského původu, jeden ze tří bratrů Kosiorů. Byl generálním tajemníkem Komunistické strany Ukrajiny, místopředsedou vlády SSSR a členem politbyra Všesvazové komunistické strany (bolševiků), VKS(b). Byl popraven během Velké čistky.

Stanisław Vikentyevich Kosior (, 18 November 1889 – 26 February 1939), sometimes spelled Kossior, was one of three Kosior brothers, ethnically Polish Soviet politicians. He was First Secretary of the Ukrainian Communist Party, deputy prime minister of the USSR and member of the Politburo of the Communist Party of the Soviet Union (CPSU). He was executed during the Great Purge.


Život.

Mládí.

Narodil se jako Charles Marie de Chargé v Colmaru ve Francii v roce 1937. Jeho otec byl vojákem sloužícím v Alžírsku, kde Charles strávil část dětství. Od dětství cítil povolání ke kněžství. Věnoval se rovněž skautingu. Od roku 1958 studoval bohosloví. V roce 1964 přijal kněžské svěcení a několik let působil jako kaplan basiliky na Montmartru v Paříži. V roce 1969 vstoupil do noviciátu v trapistickém opatství Aiguebelle a přijal řeholní jméno Christian. Po třech letech přešel do trapistického kláštera v Tibhirine v Alžírsku.

Působení v Alžírsku.

Christian šel do Alžírska s úmyslem žít v míru mezi muslimy, aniž by je chtěl mermomocně převádět na katolickou víru. V komunitě pro tyto své úmysly však příliš pochopení nenašel. Na pokyn představeného odešel do Říma studovat "Papežský institut pro arabská a islámská studia". Do Tibhirine se vrátil v roce 1974. Mezi spolubratřími vzbuzoval určitý rozruch svými zvyky - postil se během ramadánu, před vstupem do kaple či kostela si zouval boty a podobně.  V roce 1976 složil Christian v Tibhirine věčné sliby. Nadále se snažil inovovat klášterní zvyklosti, čímž často u spolubratří vzbuzoval odmítavé reakce. Přesto jej komunita v roce 1984 zvolila převorem. Tibhirinský klášter získal určitá specifika, netypická pro trapistický řád (mniši udržovali čilé kontakty s lidmi vně kláštera, jeden z mnichů fungoval pro vesničany jako lékař a podobně). Christian se musel potýkat i se svou svévolí – stávalo se, že někdy udělal rozhodnutí týkající se celé komunity aniž by se zajímal o názor ostatních mnichů. Řada bratří proto v klášteře nevydržela. Situaci vyřešil příchod několika trapistů z Francie, kteří poměry v komunitě stabilizovali.

Smrt.

Trapistická komunita v Tibhirine dokázala dlouhou dobu žít s okolními obyvateli – většinou muslimy – v míru a pokoji. Od začátku 90. let 20. století se v Alžírsku komplikovala celková situace. Začala občanská válka a docházelo k násilnostem a vraždám. Na Štědrý den roku 1993 byl tibhirinský klášter přepaden ozbrojenci. Převor Christian ale dokázal přesvědčit jejich velitele (mimo jiné tím, že mu doslovně citoval pasáže z Koránu), aby mnichy nechali být. Jeden člen komunity v důsledku tohoto přepadení utrpěl srdeční záchvat. Po této události byla mnichům nabídnuta vojenská ochrana klášterního areálu, což ale odmítli. Měli za to, že by přítomnost vojáků narušila pokojné vztahy komunity s venkovským obyvatelstvem z okolí. Rovněž tak odmítli možnost opuštění kláštera a návratu do Francie (opět s ohledem na vesničany, kteří přítomnost komunity vnímali jako jakousi známku jistoty a bezpečí).  Pod dojmem vánočního přepadení kláštera napsal Dom Christian svou závěť. V jejím závěru připouští možnost, že bude zabit a odpouští svému vrahovi.  V roce 1996, v noci z 26. na 27. března vtrhli do kláštera ozbrojenci a mnichy odvlekli neznámo kam. Po šedesáti dnech byly nalezeny pouze odřezané hlavy převora Christiana a šesti jeho spolubratrů. Dodnes není zcela vyjasněno, kdo za smrt trapistů nese odpovědnost. Původní verze, že mnichy zavraždili islamističtí radikálové byla v roce 2009 zpochybněna. Hlavy mnichů jsou dnes pohřbeny v tibhirinském klášteře. Co se stalo s ostatními částmi jejich těl není dodnes známo.

Ohlasy.

V roce 2010 natočil francouzský režisér Xavier Beauvois film O bozích a lidech, popisující život tibhirinských mnichů. Vzhledem k nevyjasněnosti jejich úmrtí má i film otevřený konec. Přes původní záměr natáčet přímo v Tibhirine byl film nakonec natočen v bývalém klášteře benediktinů v Tioumliline v Maroku. Bylo rovněž napsáno několik knih, které se zabývaly i osobnostmi ostatních zavražděných mnichů tibhirinské komunity.

Proces blahořečení.

Dne 31. března 2007 se započal jeho proces blahořečení, ve skupině s 18 dalšími mučedníky. Tento proces probíhá v arcidiecézi Alžír.

Dom Christian de Chergé, OCSO byl francouzský římskokatolický kněz, člen řádu trapistů. V roce 1996 byl spolu se svými šesti spolubratry za dodnes nevyjasněných okolností zavražděn.

Charles-Marie Christian de Chergé, O.C.S.O (Colmar, 18 January 1937 - 21 May 1996), was a French Roman Catholic Cistercian monk. He was one of the seven monks from the Abbey of Our Lady of Atlas in Tibhirine, Algeria, kidnapped and believed to have been later killed by Islamists. He was beatified with the eighteen others Martyrs of Algeria on December 9, 2018.


Historie.

Jméno pochází z klasické řečtiny, kde χρυσός (chrysos) znamená zlato a κολλα (kolla) tmel k označení materiálu užívaného k pájení zlata; poprvé jej užil Theofrastos v roce 315 př.n.l.

Popis.

Chryzokol je kyanové (tyrkysové) barvy a je podružnou rudou mědi o tvrdosti 2,5 až 7,0. Hustota 2–2,20; vryp světle zelený, lom lasturnatý. Jde o druhotný minerál, vznikající rozkladem sulfidů (chalkopyrit aj.) v oxidačních pásmech ložisek měděných rud. Znatelnějším modravým odstínem se liší od malachitu. Zpravidla se vyskytuje jako mastně až skelně lesklé celistvé, hroznovité, ledvinité nebo krápníčkovité agregáty a kůry nebo jako výplň žil. Hustota 2–2,20; vryp světle zelený. Díky své světlé barvě bývá někdy považován za tyrkys.  Studie z roku 2006 se zdá dokazovat, že chryzokol je mikroskopickou směsí minerálu spertiniitu, chemicky hydroxidu měďnatého, amorfního oxidu křemičitého a vody.

Naleziště.

K významným nalezištím patří Bacanské ostrovy v Molukách (Indonésie), Izrael, Shaba (DR Kongo), Chile, Cornwall (Anglie), Moldova (Rumunsko), Ural, Altaj (Rusko), Arizona, Utah, Idaho, Colorado, Nové Mexiko, Michigan a Pensylvánie (USA).  V Česku je znám z Horní Rokytnice, Rybnice u Semil, Rváčova u Lomnice n. Pop., Rožmitálu u Broumova, Vrančic, Stříbra, Tří Seker u L. Kynžvartu, Horního Slavkova, Hory Sv. Kateřiny, Měděnce, Cínovce, Borovce u Štěpánova, Ludvíkova u Vrbna p. Pradědem.  Na Slovensku jsou předními lokalitami Špania Dolina, Lubietová, Betliar, Košice, Poniky.

Klenotnictví.

Protože je poněkud běžnější než tyrkys a také díky svým atraktivním modrým a modrozeleným barvám je chryzokol už od starověku oblíbený u rytců a výrobců ozdob. Díky poměrně snadnému zpracování a tváření jej často používají stříbrníci a zlatníci jako náhradu za tyrkys. Tvrdost chryzokolu se pohybuje v širokém pásmu Mohsovy stupnice od 2 do 7 v závislosti na obsahu oxidu křemičitého. Tmavě modrý chryzokol je zpravidla pro klenotnické využití příliš měkký, zatímco tyrkysové, zelené a modrozelené odstíny mívají tvrdost blížící se šesti, tedy podobnou jako tyrkys.

Chryzokol je minerál z třídy křemičitanů, vodnatý fylosilikát mědi se vzorcem CuAl"" (HSiO)(OH)."n"H2O (x-1) nebo (Cu,Al)HSiO(OH)."n"HO. O struktuře nerostu vznikly pochyby, neboť spektrografický výzkum naznačuje, že látka označovaná jako chryzokol je možná směsí spertiniitu (hydroxidu měďnatého) a chalcedonu.

Chrysocolla is a hydrated copper phyllosilicate mineral with formula: CuAl(HSiO)(OH)·HO (<1) or (Cu,Al)HSiO(OH)·HO. The structure of the mineral has been questioned, as spectrographic studies suggest material identified as chrysocolla may be a mixture of the copper hydroxide spertiniite and chalcedony.


Kariéra před formulí 1.

V jedenácti letech začal jezdit na motokárách a již ve 2. sezoně vyhrál první titul mistra Dánska. V roce 1987 vyhrál titul juniorského mistra světa a stal se tak nejmladším jezdcem, který tento pohár získal. V roce 1989 tento úspěch zopakoval a o rok později se stal seniorským mistrem světa.  V roce 1992 přestoupil do britské Formule Ford, vyhrál 7 z 19 závodů a skončil na 3. místě. Vyhrál Festival Formule Ford v Brands Hatch. V roce 1993 závodil ve Formuli Vauxhall, kde vyhrál tři závody. Také závodil v britské sérii Formule 3 v týmu Paula Stewarta. V roce 1994 vyhrál britskou Formuli 3, stanovil nový rekord v počtu výher - zvítězil ve 14 ze 18 závodů. V roce 1995 závodil v DTM. V roce 1996 jezdil v cestovních vozech a hostoval v několika závodech americké Champ Car.

Formule 1.

V roce 1994 mu za odměnu umožnil tým McLaren poprvé testovat formuli 1. V následujícím roce se stal testovacím jezdcem tohoto týmu. V Grand Prix Pacifiku 1995 debutoval za tým McLaren jako náhrada za Miku Häkkinena, dojel na 10. příčce.  Pro sezonu 1997 byl jmenován druhým jezdcem týmu Stewart Grand Prix po boku zkušeného Brazilce Rubense Barrichella. V průběhu roku nezískal ani bod, jeho nejlepším umístěním byla 7. příčka při Grand Prix Monaka 1997. V roce 1998 začal sezonu v podobném stylu, přestože v Grand Prix Kanady 1998 získal svůj první bod ve formuli jedna, tak byl po této velké ceně nahrazen Holanďanem Josem Verstappenem.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

tučně vyznačené závody znamenají zisk pole position, závody vyznačené kurzívou zajetí nejrychlejšího kola v závodě

Kariéra po formuli 1.

Od roku 1999 jezdí 24 hodin Le Mans a American Le Mans Series. Jeho nejlepším výsledkem v Le Mans bylo 10. místo v roce 2000. Vyhrál mnoho jednotlivých závodů, v roce 2008 vyhrál pohár jezdců ve třídě GT1.

Jan Magnussen (* 4. července 1973 Roskilde) je dánský automobilový závodník, bývalý pilot Formule 1.Je také otcem jiného pilota F1-Kevina Magnussena.

Jan Ellegaard Magnussen (born 4 July 1973) is a Danish professional racing driver and a factory driver for General Motors. He has competed in Championship Auto Racing Teams (CART), NASCAR, the FIA Formula One World Championship and the 24 Hours of Le Mans.


Historie.

Certina byla založena v roce 1888, kdy se v Grenchenu objevily první továrny hnutí a dodávek pro hodinářský průmysl.  Na počátku se Certina skládala ze tří zaměstnanců pracujících v dílně, která byla propojena s rodinným domem. Certina nezačala vyrábět kompletní hodinky a hodinky po dobu několika let, které pak udělali společně s jejich prací, která produkovala hnutí pro jiné společnosti. Do roku 1938 společnost expandovala a zaměstnávala 250 lidí.V témž roce také oslavila 50. výročí založení společnosti. V té době byla Certina již známá jako průkopník hodinářským průmyslem.  Certina pokračovala v expanzi a roku 1955 společnost zaměstnávala 500 zaměstnanců, a mezi továrnou a kancelářemi vyráběla 1 000 hodinek denně. Certina zpracovala nový podnikatelský plán, který rozšířil své činnosti a byl v té době považován za nejmodernější a nejlépe vybavené hodináře na světě.Do roku 1972 zaměstnávala Certina 900 lidí a každý rok vyrobila 600 000 hodinek. Společnost se umístila jako první na většině významných veletrhů klenotnictví a získala ocenění "International Diamonds Awards" a "Golden Rose". Do této doby Certina produkovala 375 000 hodin denně a používála 53 000 rubínů.

Technologie a Materiály.

DS Koncept.

Koncept dvojité ochrany Certina byl poprvé zaveden v roce 1959. Tato ochrana znamenal pro hodinky několikanásobně větší odolnost než bylo běžné. Princip je ve speciálně uloženém strojeku uvnitř posíleného obalu. Díky tomu vydržely hodinky náraz ze 6 metrů oproti 1,8 - 2,2 metrům automatických hodinek té doby. Voděodolnost se zvýšila na 20 atmosfér.Certina hodinky měly například Švýcarští horolezci v roce 1960 při výstupu na Dhaulagiri (8 222 m n. M.), Kde testovali a následně vydržely změny tlaku.Při výrobě hodinek Certina se používají kvalitní materiály: 316L ocel, titan, PVD. Dále diamanty a safírové sklíčka odolné vůči poškrábání. Hodinky pohánějí švýcarské strojky ETA a automatické strojky.

Sponzoring a Partnerství.

V roce 2000 (desetiletí) došlo k mnoha novým partnerstvím s motoristickými společnostmi včetně Colin McRae, Sete Gibernau a nakonec týmem Sauber Petronas Formule 1, který byl přejmenován na tým Sauber Formule One, v němž se Certina v současné době věnuje sponzorství.Certina byla časoměřičkou motocyklové Grand Prix v 90. letech.Certina sponzorovala mistrovství světa v rally v roce 2014.

Značka Certina.

V roce 1906 byla poprvé použita značka Certina, přičemž Adolf a Alfred se rozhodli nazývat své hodinky "Grana", krátkou podobu "Granatus", latinského názvu pro Grenchen.  V roce 1938 společnost přijala jméno "Certina", převzaté z latiny "certus", což znamená "jisté", "jisté", jako jejich exkluzivní ochrannou známku pro export a uvádění na trh svých vynikajících kvalitních hodinek Swiss Made.V roce 2014 Certina změnila své červené logo s novějším klasickým hlediskem. Nové logo používá symbol želvy, symbolizující ochranu proti vodě a nárazům. Změna barvy loga a značek byla proto, že se Certina chtěla přesunout do dražšího a kvalitnějšího segmentu. Rozlišuje to od společnosti Tissot, další značky ve skupině Swatch Group. Dopad změn ve značce byl integrací lepších a přesnějších pohybů jako je PreciDrive do nových verzí.

Certina je švýcarský výrobce sportovních hodinek. Firma byla založena v roce 1888 ve městě Grenchen bratry Adolfem a Alfredem Kurth. Certina je v současnosti členem skupiny SWATCH.

Certina S.A. is an entry level Swiss luxury Watch brand founded in Grenchen, 1888, by Adolf and Alfred Kurth, and currently owned by the Swatch Group.


Životopis.

Život.

Narodil se jako nemanželský syn Ramnulfa II., hraběte z Poitou a vévody akvitánského, který se od roku 888 nechal titulovat jako akvitánský král. Snaha o nezávislost Akvitánie na Západofranské říši, kde dočasně karolinskou dynastii vystřídali Robertovci v osobě Ody Pařížského, se mu vymstila, neboť tento nový panovník se nepohodlného rivala údajně zbavil tím, že jej nechal otrávit při návštěvě svého dvora. Jediný legitimní syn Ramnulfa II. (Ramnulf III.) zemřel jako dítě (?) následujícího roku. Bezdětní bratři Ramnulfa II. Gauzbert (pařížský biskup) a Ebalus, který byl sice opat, ale zároveň i úspěšný válečník proti Vikingům, se postavili na stranu synovce Ebaluse (pravděpodobně spoluvládce zemřelého nevlastního bratra) a odešli bránit Akvitánii proti Odovi, ale na podzim následujícího roku 892 oba padli v bitvě.  Hrabství Poitou obsadil Adémar z Angoulême, syn bývalého hraběte z Poitou Emenona, kterého odtud vyhnal děd Ebaluse Ramnulf z Poitiers, zakladatel rodu Ramnulfidů. Adémara v tomto činu podporoval samotný Odo Pařížský a Ebalus musel vyhledat azyl, který mu poskytl straník jeho otce Vilém, hrabě z Auvergne (později zvaný Zbožný), ten se taktéž postaral i o jeho vzdělání.  Roku 898 nastoupil na západofranský trůn Karel III., zvaný Prosťáček. Ebalus se s ním důvěrně znal již od dětství, neboť tento panovník z karolinského rodu byl po dobu svého exilu vychováván na akvitánském dvoře jeho otce Ramnulfa II., čehož roku 902 využili Ebalus a jeho ochránce Vilém Zbožný a v okamžiku, kdy nebyl Adémar přítomen v Poitou, tak toto hrabství Ebalus obsadil a posléze Adémara porazil i v bitvě. Karel Prosťáček jeho nároky uznal, Ebalus se stal hrabětem z Poitou a Vilém Zbožný obdržel titul vévody akvitánského, který po jeho smrti postupně přešel na jeho dva synovce z rodu Bellonidů. V roce 904 byl Ebalus úspěšný při obsazení Limoges a roku 911 se významně podílel na porážce Vikingů vedené náčelníkem Rollem, což patřilo k významným mezníkům francouzské historie a k vytvoření normandského vévodství.  Po smrti vévody akvitánského a hraběte z Auvergne Acfreda roku 927 se podle jeho posledního přání stal dědicem obou titulů právě Ebalus. Vedle toho ovládal i krajiny Berry a La Marche. Ebalus byl věrným straníkem Karla Prosťáčka (†929), proto se snažil po uvěznění a smrti tohoto krále nový panovník západofranské říše Rudolf Burgundský o omezení vévodovi moci. Roku 929 převedl panství Berry pod francouzskou korunu, hrabství La Marche učinil samostatným a udělil jej pánům z Charroux, roku 932 mu byl odejmut i titul hraběte z Auvergne a vévody akvitánského, kdy oba udělil Raimondu Ponsovi, hraběti z Toulouse, fakticky si však Ebalus podržel moc nad Akvitánií až do své smrti roku 935.

Rodina.

S druhou manželkou Emiliennou měl dva syny, sňatek se uskutečnil po roce 911.

Ebalus (870 - 934/935) byl vévoda akvitánský a hrabě z Poitiers a Auvergne, nelegitimní syn vévody a samozvaného krále Akvitánie Ramnulfa II. a jeho konkubíny neznámého jména. V historických podkladech je k jeho jménu často přiloženo přízvisko "Manzer", "Mancer" nebo "Manser", což může být nesprávně zapsané slovo "mamzera", znamenající hebrejské slovo pro bastarda, potomka zplozeného mimo manželské lože, což samo napovídá o jeho původu.

Ebalus or Ebles Manzer or Manser (c. 870 – 935) was Count of Poitou and Duke of Aquitaine on two occasions: from 890 to 892; and then from 902 until his death in 935 (Poitou) and from 928 until 932 (Aquitaine).


Výroba.

Řezání.

Řezání dýh je nejstarší způsob zpracování. Dřevo se řeže rámovou nebo pásovou pilou. Vznikají tak kvalitní dýhy v tloušťkách 2–4 mm. Tímto způsobem lze vyrábět dýhy i z velmi tvrdého dřeva, nebo ze dřeva s jinými vlastnostmi, nevhodnými pro loupání či krájení. Nevýhodou této metody je až 50% odpad ve formě pilin.

Loupání.

Na speciální loupací stroj je upnut špalek, který se předem zahřeje a zvlhčí horkou párou. Ve stroji se špalek otáčí proti posouvajícímu se noži. Nůž se posunuje ke středu posuvnou rychlostí odpovídající tloušťce dýhy. Tím vzniká dlouhý pás, který se pak stříhá na rozměry překližky. Výřez může být upnut centricky, nebo excentricky. Excentricky upnuté výřezy vyrábějí listy se zajímavou a pěknou texturou.

Krájení.

Dýha se vyrábí okrajováním jednotlivých listů z hranolů, podvalů nebo jinak nařezaných dílců. Pro výrobu se používají vodorovné, nebo svislé krájecí stroje. Takto se vyrábějí okrasné svrchní dýhy. Vznikají jednotlivé listy, na kterých se opakuje kresba. Okrajovaný dílec musí být při krájení hydrotermicky upraven čili napařen nebo uvařen. Hydrotermická úprava má za následek změnu barevného odstínu dřeva. Jestliže nechceme měnit barvu dřeva, vyrábíme dýhu řezanou. Po usušení se dýhy kontrolují, ukládají do svazku po 16–32 listech, čela a boky se zastřihnou, svážou a expedují. Před dýhováním se skládají do sesazenek. Používá se pro plášťování a zlepšování vzhledu konstrukčních desek (spárovka, laťovka, MDF, dřevotřísková deska (DTD) a jiné)  Směr řezu nebo krájení dává dýze základní vzhled. Pokud je řez veden podélně, (stejně jako když se řežou prkna) vznikne dýha s květovanou strukturou − fládrem. Pokud je řez veden šikmo po čtvrtině kmene, vznikne dýha s přímým vláknem.  Tloušťka 0,15–0,4mm (Mikrodýhy nejsou samonosné proto potřebují nosnou vrstvu)

Výroba sesazenek.

Sesazenky se vyrábějí vždy ze sudého počtu listů dýhy a spojují se několika způsoby buď:

Dýha je tenký list nebo pás dřeva o tloušťkách 0,3 mm − 6 mm. Používá se k výrobě povrchů nábytku a k výrobě překližky. Dýha, která netvoří povrch, se nazývá poddyžka.

In woodworking, veneer refers to thin slices of wood and sometimes bark, usually thinner than 3 mm (1/8 inch), that typically are glued onto core panels (typically, wood, particle board or medium-density fiberboard) to produce flat panels such as doors, tops and panels for cabinets, parquet floors and parts of furniture. They are also used in marquetry. Plywood consists of three or more layers of veneer. Normally, each is glued with its grain at right angles to adjacent layers for strength. Veneer beading is a thin layer of decorative edging placed around objects, such as jewelry boxes. Veneer is also used to replace decorative papers in Wood Veneer HPL. Veneer is also a type of manufactured board.


Historie a vznik.

Wade byl katolický laik, učitel hudby a latiny, který v roce 1745 uprchl po jakobitské vzpouře do Francie a vstoupil do katolického semináře univerzity v Douai, která byla po abdikaci krále Jakuba II. v roce 1688 útočištěm anglických katolíků. Tam byla jeho verze koledy také vydána a má se za to, že i kdyby nebyla jeho dílem, s určitostí vznikla v okruhu jakobitských katolických exulantů ve čtyřicátých letech osmnáctého století.  Nejstarší záznam koledy byl nalezen v pozůstalosti portugalského krále Jana IV. a je datován do roku 1640, proto je portugalský král – sám uznávaný hudební skladatel – jedním z nejčastěji uváděných autorů. Nejstarší existující rukopis Wadeovy verze, který byl zveřejněn ve "Večerních kostelních obřadech" z roku 1760, obsahuje melodii i text. John Francis Wade koledu vydal v roce 1751 ve své knize "Cantus Diversi" (různé zpěvy) a objevila se také v díle Samuela Webbela "Esej o církevním chrámovém zpěvu" z roku 1782.  Latinské verše 1, 2, 3 a 6 do angličtiny přeložil v roce 1841 Frederick Oakeley (1802–1880) a sloky 4 a 6 William Thomas Brooke. Tento překlad byl poprvé uveřejněn v roce 1852 v "Murrayově hymnáři". Tato anglická verze je pod názvem "O Come All Ye Faithful" v anglicky mluvících zemích široce známá a často zpívaná.  Český text "Ó křesťané všichni" napsal Josef Šlechta (1882–1937) a poprvé vyšel v roce 1923 ve "Zpěvníku Českobratrské církve evangelické". S drobnými úpravami pak vyšel i v "Evangelickém zpěvníku" (1979). Pod číslem 219 je zařazena v Jednotném kancionále, kde má jak českou, tak latinskou verzi.  Jiný český text, začínající slovy "Dnes Jásejte věrní", pro Křesťanský kancionál Církve bratrské napsal Samuel Verner (1897–1976).  V Česku se popularita melodie zvýšila po roce 2005, kdy byla do kin uvedena pohádka "Anděl Páně", kterou opatřil hudbou skladatel Miloš Bok a "Adeste fideles" použil jako hlavní motiv. V témže roce uvedla zpěvačka Enya speciální vánoční edici svého alba Amarantine, na kterém byla i tato píseň.

Různé verze textu.

První sloka v originále, v doslovném překladu a v českých verzích.

Adeste fideles je mezinárodně známá vánoční koleda, která vznikla někdy v 17.–18. století. Jako její možní autoři se uvádějí John Francis Wade (1711–1786), John Reading (1645–1692) a Jan IV. Portugalský (1604–1656) – rozhodnout tento spor je těžké, protože tehdejší doba neznala dnešní pojetí autorských práv a autoři si díla jiných běžně přebírali a upravovali. I kdybychom Wadea považovali za definitivního autora písně (stejně tak o něm lze mluvit jen jako o autorovi jedné její verze), nepochybně mu za základ posloužila stejnojmenná skladba, kterou složil či zapsal portugalský král v roce 1640.

"O Come, All Ye Faithful" (originally written in Latin as ) is a Christmas carol that has been attributed to various authors, including John Francis Wade (1711–1786), John Reading (1645–1692), King John IV of Portugal (1604–1656), and anonymous Cistercian monks. The earliest printed version is in a book published by Wade, but the earliest manuscript bears the name of King John IV, and is located in the library of the Ducal Palace of Vila Viçosa. A manuscript by Wade, dating to 1751, is held by Stonyhurst College in Lancashire.


Konstrukce.

Ve vývoji ponorek této třídy byly kladen důraz na tichý chod, velkou hloubku ponoření (v tomto případě 300 metrů) a na vysokou rychlost pod hladinou. Ponorky byly dvoutrupé. Mezi vnějším trupem a tlakovým trupem byly umístěny palivové a balastní nádrže. V přídi byl sonar a torpédomety. Dále bylo umístěno velící centrum a za ním ubytovací prostory, v podlaží pod nimi byly akumulátory. V zadní části byl pohonný systém.  Výzbroj tvořily čtyři 550mm torpédomety. Z nich byla odpalována aktivně akusticky naváděná protiponorková torpéda L5 či po kabelu naváděná torpéda F17. Palbu řídil systém DLT D3. Během služby byly všechny francouzské ponorky upraveny pro nesení protilodních střel SM39 Exocet, odpalovaných pod hladinou z torpédometů. Na palubě mohly nést až 20 dlouhých zbraní či trojnásobný počet min.  Pohonný systém tvořily dva diesely SEMT-Pielstick 16 PA4 V 185 VO a jeden elektromotor, čerpající energii ze dvou sad akumulátorů. Ponorky měly jeden pětilistý lodní šroub. Nejvyšší rychlost pod hladinou dosahovala 20,5 uzlu, ovšem pouze po dobu pěti minut.

Uživatelé.

Francie.

Francie provozovala čtyři jednotky třídy "Agosta", objednané v rámci pětiletého programu výstavy námořních sil pro roky 1971–1975. Po jejich vyřazení již nezakoupila žádné další konvenční ponorky a používá pouze ty s jaderným pohonem.

Španělsko.

Španělsko již dříve zakoupilo a ve svých loděnicích postavilo čtyři francouzské ponorky třídy "Daphné". Rozhodlo se proto i pro třídu "Agosta", postavenou licenčně opět v loděnici E. N. Bazán (nyní Navantia) v Cartageně. Čtyři licenční ponorky španělského námořnictva nesou označení třída "Galerna". První pár byl dokončen v roce 1983 a druhý v roce 1985.

JAR.

Jihoafrická republika objednala dvě ponorky této třídy (předtím získala i tři jednotky třídy "Daphné"). Jejich dodání jihoafrickému námořnictvu však zabránilo embargo uvalené na zemi ze strany OSN. Obě ponorky proto odebral Pákistán.

Pákistán.

Ponorky této třídy, původně objednané JAR, byly Pákistánu dodány v letech 1979–1980 (Pákistán už dříve získal čtyři jednotky třídy "Daphné"). Pákistánské ponorky byly upraveny pro nesení amerických protilodních střel Sub-Harpoon. Později k nim Pákistánské námořnictvo zakoupilo ještě tři značně modernizované jednotky, označené jako S-80B (Agosta 90B).  V červnu 2016 získala turecká loděnice STM kontrakt na střednědobou modernizaci první tamní ponorky Agosta 90B "Khalid" s opcí na zbylé dvě. V tak prohrál stavitel ponorek, francouzská loděnice DCNS. V březnu 2018 byla objednána modernizace druhé jednotky "Saad". První ponorka má být hotova roku 2020 a druhá roku 2021.

Malajsie.

Malajsijské námořnictvo provozovalo v letech 2005–2009 vyřazenou francouzskou ponorku "Ouessant". Získalo ji jako cvičné plavidlo pro výcvik posádek v rámci kontraktu na stavbu dvou ponorek třídy "Scorpène".

Jednotky.

Jednotky třídy "Agosta":

Třída Agosta byla třída diesel-elektrických útočných ponorek francouzského námořnictva, která dosáhla rovněž nemalých exportních úspěchů. Ponorky vyvinula francouzské loděnice DCN (nyní DCNS). Postaveno bylo celkem 12 ponorek této třídy. Používala je námořnictva Francie, Španělska a Pákistánu, který zakoupil lodě objednané Jihoafrickou republikou, jejichž dodání zabránilo embargo uvalené rezolucí RB OSN č. 418.

The "Agosta"-class submarine is a class of diesel-electric fast-attack submarine developed and constructed by the French DCNS in 1970s to succeed the submarines. The submarines have served in the French Navy as well as exported to the navies of Spain and Pakistan. It also used by Royal Malaysian Navy for the training purpose. They were replaced in French service by the nuclear attack submarines but are still in active service with the navies of Spain and Pakistan. The French Navy grouped this model of submarine in their most capable class as an "océanique", meaning "ocean-going."


Dějiny rodu.

Rod Claryů (původně de Clario) pochází pravděpodobně z Toskánska a první zmínky spadají do 14. století. Do Čech se dostal za třicetileté války František Clary de Riva, který v roce 1623 koupil statky na Žatecku (Dobříčany). Teprve pak získal inkolát v Českém království (1627) a v roce 1641 byl povýšen do stavu svobodných pánů. Jeho syn Jeroným († 1671) dosáhl v císařské armádě hodnosti generála a jako manžel Anny Marie Aldringenové († 1661) se stal dědicem jejích bratrů. Rod Aldringenů vymřel v roce 1664 a Jeronýmův jediný syn Jan Jiří Marek s císařským svolením sloučil erb a jméno Claryů a Aldringenů, zároveň byl povýšen do hraběcího stavu (1666) a zdědil Teplice s dalšími aldringenovskými statky v Čechách.  Clary–Aldringenové v Čechách v 17. a 18. století  Jan Jiří Marek (1638–1700) rozšířil majetek rodu přikoupením Kostomlat pod Milešovkou (1687) nebo Lenešic (1684), podařilo se mu také připojit další díly Benešova nad Ploučnicí, ale jedna čtvrtina benešovského panství zůstala až do 20. století majetkem Thun-Hohensteinů. Mimoto skoupil také několik domů v Praze na Malé Straně a nechal vystavět rodinný palác, dnes známý jako Aueršperský. Jan Jiří Marek zastával funkce v Čechách a Horních Rakousích a několik let byl vyslancem u saského dvora v Drážďanech. Přátelské kontakty Clary-Aldringenů a saské panovnické rodiny přispěly k rozvoji teplických lázní.  Díky třem manželstvím Jana Jiřího Marka a početnému potomstvu se rodina během 18. století rozrostla a Clary-Aldringenové vlastnili řadu statků v různých částech Čech. Karel Ignác (1729–1791) byl c.k. tajným radou, komořím a nejvyšším mincmistrem Českého království, vlastnil Jetřichovice na Sedlčansku, Kunčice u Nového Bydžova a díky sňatku také Novou Bystřici v jižních Čechách. Významnou osobností rodu byl právník Leopold Kašpar (1736–1800), který vlastnil Dobříčany, v letech 1773–1775 byl nejvyšším zemským komorníkem na Moravě a poté dlouholetým česko-rakouským místokancléřem, byl též autorem právnických spisů.  Knížecí větev v Teplicích  I když se rod v 17.–18. století poměrně rozvětvil a vlastnil řadu statků v různých částech Čech, nejvýznamnější zůstávala hlavní linie na Teplicích. František Karel (1675–1751) rozšířil majetek přikoupením Krupky (1710) a dalších menších statků, byl též významným donátorem řady sakrálních staveb. Byl c.k. tajným radou a od roku 1722 nejvyšším lovčím Českého království. V roce 1747 zřídil z teplického panství fideikomis, jehož dědicem se stal syn František Václav (1706–1788), který byl taktéž nejvyšším lovčím v Českém království a v rakouských zemích. V roce 1767 byl povýšen do knížecího stavu s tím, že titul knížete náležel prvorozenému synovi, ostatní členové rodu byli hrabata. Manželkou Františka Václava byla Marie Josefa, rozená princezna Hohenzollern-Hechingen (1728–1801), hofmistryně Marie Terezie a významná osobnost společenského života ve Vídni. Proto byl také ve Vídni v roce 1760 zakoupen palác Mollard-Clary, který pak potomkům patřil do roku 1922. František Václav podnikl v roce 1751 zásadní přestavbu zámku v Teplicích, další úpravy proběhly za jeho nástupců, knížat Jana Nepomuka (1754–1826) a Karla Josefa (1777–1831). Ti sice nezastávali vysoké posty ve státní správě, ale patřili k významným osobnostem dvorské společnosti a popularita Teplic jako lázní stále stoupala. Od 19. století žijí Clary-Aldringenové jen v jedné linii, a sice knížecí na Teplicích. Významnou osobností rodu byl kníže Edmund (1813–1894), který byl c.k. tajným radou, rytířem Řádu zlatého rouna a od roku 1861 dědičným členem rakouské panské sněmovny. Zasloužil se o rozvoj Teplic a byl prvním prezidentem společnosti Ústecko-teplické dráhy, podporoval také rozvoj turistiky v Českém Švýcarsku, které se nacházelo na jeho panství (nechal postavit Sokolí hnízdo a zpřístupnil Edmundovu soutěsku). Spolu se svým tchánem hrabětem Karlem Ficquelmontem koupil v roce 1855 palác v Benátkách, naopak v roce 1856 prodal palác v Praze a panství Benešov nad Ploučnicí. Edmundovým dědicem byl kníže Karel Richard (1844–1920), dědičný člen panské sněmovny a jako poslanec českého zemského sněmu také vlivný politik velkostatkářské strany. Inicioval další úpravy teplického zámku a jako cestovatel rozšířil také zámecké sbírky. Jeho mladší bratři se angažovali ve státních službách, Siegfried (1848–1929) byl rakousko-uherským vyslancem ve Stuttgartu (1897–1899), Drážďanech (1899–1902) a Bruselu (1902–1914), odkud musel odejít na počátku první světové války. Další bratr Manfred (1852–1928) byl dlouholetým místodržitelem ve Štýrsku (1898–1918) a krátce i rakouským ministerským předsedou (1899).  Siegfried se v roce 1920 stal dědicem knížecího titulu a majetku po starším bratrovi, ale správu majetku hned převedl na svého syna Alfonse (1887–1978), který byl posledním majitelem Teplic. Vysoká převodní daň a následně pozemková reforma zasáhly do majetkových struktur Clary–Aldringenů, takže v roce 1922 byl z finančních důvodů prodán palác ve Vídni. Rodině ale nadále plynuly vysoké příjmy z turistiky v Českém Švýcarsku a jako akcionáři Ústecko-teplické dráhy, zestátněné v roce 1923, dostali vyplaceno jednorázově 8 miliónů korun.  Alfons Clary-Aldringen po vzniku Československa, zrušení šlechtických titulů a zásahům státu do soukromého majetku, zaujal nepřátelský postoj k Československé republice a jeho sympatie k německým nacionalistům nakonec vedly ke vstupu do NSDAP v roce 1940 a dva z jeho synů padli na východní frontě jako příslušníci wehrmachtu. V květnu 1945 se rodina pokusila uprchnout do americké okupační zóny, což se nepodařilo, v létě 1945 musela rodina pracovat při žních na Teplicku a poté byla odsunuta do Německa.  Současnou hlavou rodu je Hieronymus Clary–Aldringen (*1944), narozený v Teplicích. Žije ve Frankfurtu a podniká ve finančním poradenství, jeho majetkem je mimo jiné zámek Herrnau na jižní periferii Salzburgu, který rodina koupila v roce 1919. Po roce 1989 příležitostně navštěvuje Teplice.

Erb.

Knížecí znak je čtvrcený červeným pruhem napříč, uprostřed se nachází štítek s císařským orlem na zlatém poli. Nahoře vpravo se třpytí tři stříbrné hvězdy na modrém poli, vlevo leží na zlatém poli koruna se dvěma černými háky. Dole vpravo se ve zlatém poli nacházejí tři šindele, vlevo svítí v modrém poli bílá věž.

Příbuzní.

Příbuzensky se spojili s Mitrovskými, Šternberky, Straky z Nenabylic, Chotky, Podstatskými, Lemberky a dalšími zahraničními rody.

Clary–Aldringenové jsou rakouský šlechtický rod italského původu. Rodová aliance vznikla po vymření Aldringenů (1664), krátce nato získali hraběcí titul (1666) a v roce 1767 byli povýšeni do knížecího stavu. Členové rodu zastávali řadu významných funkcí ve správě Českého království a celé habsburské monarchie. Vlastnili řadu statků v Českém království, jejich nejvýznamnějším sídlem byly Teplice. Zasloužili se o rozvoj teplických lázní a později i turistiky v Českém Švýcarsku, které se nacházelo na jejich pozemcích. V roce 1945 byl majetek v Československu zkonfiskován a rodina odsunuta. Dnes žijí členové rodu převážně v Německu.

Clary und Aldringen, also known as Clary-Aldringen, is one of the most prominent Austro-Hungarian princely families. Originally from Friuli, Northern Italy, one branch of the family moved to the County of Tyrol around 1500 and to the Kingdom of Bohemia around 1600, where it became one of the leading families of the Bohemian nobility. It produced several notable Austro-Hungarian statesmen, military officers and diplomats.


Popis.

Latnatce jsou opadavé nebo stálezelené keře nebo výjimečně i nízké stromy. Listy jsou jednoduché, řapíkaté, většinou střídavé, tenké nebo kožovité. Čepel listů je celokrajná nebo pilovitá, od báze obvykle trojžilná. Květy jsou malé, pětičetné, uspořádané ve vrcholových nebo úžlabních latách složených z okolíčků či v chocholících. Kalich je pětičetný, s válcovitou až polokulovitou kališní trubkou a 5 cípy. Kalich je zbarvený podobně jako koruna. Koruna je pětičetná, bílá, růžová nebo modrá, delší než kalich. Korunní lístky jsou volné, mají kapucovitý tvar a vyrůstají zpod květního terče. Tyčinek je 5, mají tenké nitky a vyčnívají z květu. Semeník je trojlaločný, spočívá na květním terči a je s ním srostlý. Čnělka je krátká. Plody jsou zpočátku dužnaté, později vysychají a podélně se rozpadají na 3 plůdky (oříšky).

Rozšíření.

Rod zahrnuje asi 55 druhů vyskytujících se pouze v Severní Americe zejména v teplejších oblastech USA a v Mexiku. Do jižní Kanady zasahují 4 druhy: "C. herbaceus", "C. americanus", "C. sanguineus" a "C. velutinus". Ve Střední Americe se vyskytuje jediný druh, "Ceanothus coeruleus". Zasahuje až do Guatemaly, kde roste v horách v nadmořských výškách až 4000 metrů. Centrum druhového bohatství je v Kalifornii, kde latnatce tvoří významnou složku místní vegetace. Latnatce se nejčastěji vyskytují v suchých lesích, dubových lesích a v keřové vegetaci známé jako chaparral. Rostou na různých typech půd, většinou v oblastech se suchými horkými léty a vlhkými zimami.

Ekologické interakce.

Některé druhy latnatce mají na kořenech hlízky se symbiotickými bakteriemi rodu "Frankia", vázajícími vzdušný dusík.

Význam.

Latnatce jsou využívány jako okrasné keře, vhodné pro teplejší polohy chráněné před mrazem. Jsou cenné zejména letním a podzimním kvetením, kvetou od května nebo června do září až října. V České republice jsou pěstovány poměrně zřídka, uváděny jsou celkem 4 druhy a několik kříženců. Nejkrásnější, bohatě kvetoucí modrokvěté druhy a kultivary jsou vesměs dosti teplomilné a pro naše podmínky až na výjimky málo vhodné. Z pěstovatelných druhů má velké laty nápadně modrých květů např. kultivar latnatce kříženého "Ceanothus" x "delilianus" 'Gloire de Versailles'. Ve veřejných expozicích českých botanických zahrad nejsou latnatce příliš zastoupeny. "Ceanothus pallidus" 'Marie Simon' je uváděn z Dendrologické zahrady v Průhonicích, "C." x "delilianus" 'Topaze' z Pražské botanické zahrady v Tróji.

Pěstování a množení.

Latnatce nejvíce prospívají na slunném stanovišti, v polostínu již hůře kvetou. Vyhovují jim lehčí, humózní a spíše sušší půdy s obsahem vápníku. V podmínkách České republiky často omrzají až k zemi, později však od země obrazí a kvetou na jednoletých výhonech. Na zimu je vhodná přikrývka kořenů a na jaře seříznutí, aby bohatě obrazily. Množí se pomocí mladých jarních řízků nebo roubováním na podnož latnatce amerického. Botanické druhy lze množit i semeny, která je třeba ihned po sklizni stratifikovat. Dalšími způsoby množení jsou hřížení v červnu a kopčení.

Latnatec ("Ceanothus") je rod rostlin patřící do čeledi řešetlákovité ("Rhamnaceae"). Starší český název, který se příliš neujal, je zpododěr. Latnatce jsou opadavé nebo stálezelené keře a stromy s jednoduchými listy a nevelkými květy v bohatých květenstvích. Vyskytují se v počtu asi 55 druhů výhradně v Severní a Střední Americe. Některé druhy jsou pěstovány jako okrasné dřeviny.

Ceanothus is a genus of about 50–60 species of nitrogen-fixing shrubs and small trees in the buckthorn family (Rhamnaceae). Common names for members of this genus are buckbrush, California lilac, soap bush, or just ceanothus. ""Ceonothus"" comes from a Greek word meaning "spiny plant", ("keanōthos"), which was applied by Theophrastus (371–287 BC) to an Old World plant believed to be "Cirsium arvense".


Charakter provozu.

Vzhledem k tomu, že centrum Paříže nemá tramvajové spojení, doplňují síť metra právě autobusové linky. Jejich síť je relativně hustá (v provozu je okolo 10 000 vozidel, z toho přes 4000 patří RATP). Soukromí provozovatelé jsou organizování ve sdružení Organisation professionnelle des transports d'Île-de-France ("Profesní organizace dopravy v Île-de-France"), obsluhují ale většinou příměstskou oblast, nikoliv centrum. V samotném centru města vede pouhých 65 linek.  Od roku 2000 je systém autobusové dopravy rozšiřován a zdokonalován; byly zřízeny speciální pruhy pro autobusy a taxíky, které jsou od ostatních pruhů fyzicky odděleny.  V noci je doprava zajištěna tzv. systémem Noctilien, v rámci nějž existuje 47 nočních linek. Noční linky se od denních, které jsou číslované mezi čísly 20–99, liší písmenem N před číslem a také symbolem v informačním systému, kde je písmeno doplněno červenou hvězdičkou.

Vozidla.

V současnosti jsou v Paříži v provozu následující typy autobusů:

Historie.

Blaise Pascal začal provozovat první veřejnou dopravu v Paříži již v roce 1662. Od krále Ludvíka XIV. obdržel privilegium založit společnost pro provozování omnibusů, které jezdily po pěti tratích. Síť se nazývala "carrosses à cinq sols" (kočár za pět soldů). První linka byla otevřena 18. března mezi Lucemburským palácem a bránou Saint-Antoine se sedmi kočáry. Pět dalších linek bylo zprovozněno od dubna do července 1662, ale na každé jezdila jen tři osmimístná vozidla. Tento systém však předběhl svou dobu a také kvůli restrikcím pařížského parlamentu, který zakázal dělníkům a vojákům používat omnibusy, a rovněž kvůli zvyšování jízdného zanikla síť po 15 letech. Další dopravní systém omnibusů se objevil až v roce 1828, kdy bylo zprovozněno deset pravidelných linek. Ten již zaznamenal okamžitý úspěch a za šest měsíců převezl dva a půl miliónu pasažérů. Od roku 1830 již deset společností provozovalo asi 100 vozů na 40 tratích. Konkurenční boj mezi provozovateli však přiměl prefekta departementu Seine předložit návrh na ukončení tohoto stavu. Císařským dekretem byla proto 22. února 1855 vytvořena Všeobecná omnibusová společnost (Compagnie générale des omnibus), která obdržela monopol na provozování veřejné dopravy v Paříži, Vincennes a Courbevoie na 30 let.  V roce 1902 bylo v Paříži (vedle metra a tramvají) 42 omnibusových linek o celkové délce 280 km. Vozový park zahrnoval 11 572 koní a 684 vozů umístěných ve 25 vozovnách. Každý omnibus měl kočího a průvodčího, kterému cestující platili jízdné. V roce 1905 byl na Pařížském autosalónu představen veřejnosti nový typ vozidla – autobus. Již 11. června 1906 byla zprovozněna kompletní autobusová linka spojující Montmartre a Saint-Germain-des-Prés (linka AM) o délce 5,8 km. "Compagnie générale des omnibus" vybrala na základě konkurzu autobusy "Schneider Brillié P2", které byly vystaveny na autosalonu předchozího roku. Krémově žluté autobusy měly kapacitu 32 osob (16 na střeše a 14 uvnitř). Benzínové autobusy začaly postupně nahrazovat omnibusy tažené koňmi. Po zavedení první linky vznikly rychle i další:  Autobus linky S, o které píše Raymond Queneau ve svém díle "Stylistická cvičení", odpovídá dnešní lince 84.  Autobusy si díky svému komfortu a rychlosti získaly rychle oblibu, ale také kritiku za zápach z benzínových motorů. V následujících letech prošly autobusy několika vlnami modernizace (osvětlení, vytápění, rychlost přesahující 20 km/h). Poslední omnibus tažený koňmi vyjel 11. ledna 1913 na lince L mezi La Villette a Saint-Sulpice.  V letech 1910-1914 "Compagnie générale des omnibus" získala licenci i na provoz tramvají a proběhly další úpravy sítě – byly zavedeny přestupní lístky a rozdělena 1. a 2. třída. Byly zavedeny též noční spoje a speciální linky po skončení divadelních představení či závodů a během svátků jako jsou Všech svatých, Vánoce nebo Nový rok. V roce 1914 síť tvořila 923 km tramvajových linek a 245 km autobusových. Změna přišla po vypuknutí první světové války. Dne 1. srpna 1914 Francouzská armáda zabavila pro válečné účely všechny autobusy, z nichž bylo 120 ihned odesláno na frontu. Některé byly použity i při bitvách na Marně, na Somě nebo u Verdunu. Tím pádem byla doprava v Paříži velmi omezena a některé čtvrti zůstaly bez spojení. Jen nejnezbytnější linky byly provozovány pod dohledem ministerstva války. V červnu 1916 byla zprovozněna trať La Madeleine – Place de la Bastille s ženským personálem, v srpnu Saint-Lazare – Place Saint-Michel.  V roce 1918 zůstalo k dispozici jen asi 100 provozuschopných autobusů. V roce 1919 fungovalo 25 linek oproti 43 předválečným. Byly zakoupeny nové autobusy "Schneider H", ale neustálé zvyšování nákladů při zachování cenového stropu z roku 1913 znamenalo pro společnost finanční těžkosti. Navíc stávka zaměstnanců za vyšší platy, které byly následně zvýšeny, ještě prohloubila finanční problémy. Za této situace prefekt povolil navýšení jízdného v roce 1919 a poté ještě 1920. Odpor k dosavadnímu systému koncesí se tak zvýšil.  Nespokojenost cestujících i zaměstnanců dopravních společností vedla ke vzniku jednotné organizace městské dopravy v Paříži i na předměstích pod správou departementu Seine. Smlouva uzavřená 25. prosince 1920 svěřila provoz veřejné dopravy (všech tramvají a autobusů) v celé pařížské aglomeraci "Společnosti veřejné dopravy v pařížském regionu" (Société des transports en commun de la région parisienne) na období od 1. ledna 1921 do 31. prosince 1950. V roce 1923 byly na lince E Madeleine – Bastille nasazeny nové vozy s větší kapacitou "Schneider H6". V roce 1925 společnost STCRP přepravila autobusy 345 miliónů cestujících.  V polovině 20. let rozvoj automobilové dopravy a vliv lobby ropného a automobilového průmyslu vedly k omezení tramvajové dopravy, takže po roce 1930 začala STCRP pod politickým tlakem nahrazovat tramvajové linky autobusovými. V roce 1930 vozový park čítal 1700 autobusů oproti 3700 tramvajím, roku 1934 se již poměr obrátil na 1600 tramvají oproti 2900 autobusům. Koncem roku 1936 již bylo jen 348 tramvají na 3600 autobusů. V roce 1937 byla tramvajová doprava v Paříži zcela zrušena, v roce 1938 i na předměstí, s výjimkou trati ve Versailles, která zůstala v provozu až do roku 1957. Tramvajové vozovny byly přeměněny na autobusové. Stejně tak byla postupně uzavřena i železniční trať Petite Ceinture.  Omezení provozu přinesla druhá světová válka. Dne 23. srpna 1939 STCRP obdržela nařízení o rekvizici značné části svého vozového parku pro zajištění přepravy vojáků. Přesto zůstala omezená doprava až do všeobecné mobilizace a do května 1940 fungovalo 106, později 111 linek. K úplnému zastavení provozu došlo při okupaci Paříže 12. června 1940, ale od srpna byl provoz obnoven. Dne 1. prosince bylo obnoveno 44 linek, ale STCRP musela projevit značnou vynalézavost při nedostatku pohonných hmot. Vozy byly upraveny, aby mohly jezdit na svítiplyn, koksárenský plyn, alkohol nebo na plyn z dřevěného uhlí. Ale nedostatek koksu a posléze i pneumatik omezovaly služby, takže na počátku roku 1942 bylo v provozu jen 511 autobusů.  V té době bylo rovněž rozhodnuto sloučit sítě pozemní dopravy a pařížského metra pod správu jedné společnosti. Od 1. ledna 1942 proto provoz autobusů převzala "Compagnie du chemin de fer métropolitain de Paris".  Nedostatek paliva přiměl úřady uvažovat o elektrickém pohonu a proto se v Paříži objevil nový typ dopravy – trolejbusy. Byly zprovozněny dvě linky 63 (Rond Point du Petit Colombes – Porte de Champerret) a 64 (Place Galilée – Porte de Champerret). Další dvě tratě (183 Porte de Choisy – Choisy le Roi a 185 Porte d'Italie – Cimetière de Thiais nebo Asile de Villejuif) byly v provozu až do roku 1953, respektive 1966. Ve dnech před osvobozením Paříže a během pařížského povstání byla veřejná doprava zcela rozvrácena. Po osvobození měl vozový park 500 provozuschopných autobusů z celkového počtu 1150 (v roce 1939 jich bylo 4000).  Dne 3. ledna 1945 jmenoval ministr dopravy René Mayer provizorního správce pařížské hromadné dopravy. Bylo třeba zajistit základní provoz sítě a zahájit obnovu vozového parku a zařízení. Po pěti letech války byla síť zcela rozvrácená, podstatná část vozidel zmizela nebo byla mimo provoz, dílny byly zčásti zničené a značné obtíže představovaly dodávky paliva a pneumatik.  Bylo zahájeno pátrání po osudech ztracených autobusů po celé Francii i v zahraničí. Během čtyř let se podařilo nalézt přes 1200 autobusů, z nichž bylo 500 ještě provozuschopných. Centrální dílny, těžce poškozené bombardováním v roce 1944, byly opraveny. Na počátku roku 1946 měl vozový park 1000 autobusů schopných provozovat 11 linek v Paříži a 55 na předměstí. Na konci tohoto roku to bylo již 1500 vozidel a 30 linek v Paříži a 67 na předměstí. Koncem roku 1948 již 2000 autobusů se 38 linkami ve městě a 75 na předměstí o celkové délce 964 km. V letech 1950-1962 nově zřízený dopravní podnik RATP uvedl do provozu 1700 nových vozů i přes ekonomické poválečné potíže. Souběžně vznikl systém oddělených zón pro město Paříž a pro předměstí. V centrální zóně byly autobusové linky určeny především jako doplněk pařížského metra a obsluhovaly převážně hlavní turistická místa a čtvrti s malou hustotou stanic metra. Na předměstích sloužily autobusy jako prodloužení linek metra. Na vzdálenějších předměstích pak zajišťovaly spojení se železničními stanicemi. Další linky pak spojovaly jednotlivá města. Díky těmto opatřením přeprava stoupla z 600 miliónů osob v roce 1946 na 900 miliónů v roce 1948.  Nicméně modernizace sítě nezabránila postupnému snižování cestujících: z 852 miliónů v roce 1960 klesl počet cestujících na 501 milión v roce 1973. Hlavním důvodem byla rychle rostoucí osobní automobilová doprava, která paralyzovala autobusy v dopravních zácpách a snížením rychlosti se snižovala i obliba sítě. Průměrná rychlost klesla o 20 % na 14 km/h v Paříži a 10 km/h na předměstí. Změnu mělo přinést opatření na vymezení samostatného pruhu pro autobusy. První v délce jednoho kilometru byl zřízen 15. ledna 1964 na nábřeží "Quai du Louvre" a "Quai de la Mégisserie". Přestože se podařilo snížit zpoždění, dalšímu rozvoji bránili pařížští obchodníci a tak v roce 1966 přibylo jen 410 metrů a 1967 dalších 220 m. Přesto se politickým rozhodnutím v následujících letech délka samostatných pruhů zvýšila na 6,5 km v roce 1968 a 26 km v roce 1971. Tím začal počet cestujících po letech stagnace opět stoupat na 526 miliónů pasažérů roku 1974.  V květnu 1972 byly první autobusy vybaveny radiotelefonem a do roku 1979 jej měly všechny vozy. Ženy začaly řídit autobusy od roku 1963.  V roce 1975, kdy byla zavedena Carte Orange, se zvýšil počet uživatelů a roku 1976 stoupl jejich počet na 680 miliónů. Přesto na konci 70. let došlo opět k jejich poklesu. Na konci 80. let byla upravena síť linek a jejich číslování. V roce 1997 firma Renault dodala nové vozy "Agora" umožňující snazší nástup pro starší a handicapované osoby. Na počátku roku 2002 jezdilo přes 2000 těchto vozů včetně kloubové verze (nasazené roku 2000).  RATP následně doplnila svůj vozový park o autobusy MAN typu "NL 223" a Mercedes-Benz "O530" neboli "Citaro". Na konci roku 2006 byla "Agora" nahrazena typem "Citelis Line" firmy Iveco. Navíc od roku 2007 dodala firma Scania vozy "Scania Omnicity".  S ohledem na ochranu životního prostředí jsou vozy nízkoemisní. Některé jsou vybaveny filtry pevných částic, jiné jezdí na LPG. V roce 1996 výrobce "Power Vehicle Innovation" dodal Montmartrobusy na plně elektrický pohon. Kvůli omezení výfukových plynů z automobilové dopravy přistoupila pařížská radnice pod vedením socialistického starosty Bertranda Delanoë počínaje rokem 2001 k masivnímu zavádění samostatných pruhů pro autobusy oddělených obrubníkem, který není možné přejet.  V roce 2006 byla v Paříži po mnoha desetiletích obnovena tramvajová doprava, která v okrajových částech města nahradila autobusy (mezi Pont du Garigliano a Porte d'Ivry).  Ve spolupráci STIF, RATP a města Paříže byl vytvořen projekt hlavních autobusových linek Mobilien. Navíc bylo rozhodnuto posílit autobusové spoje o nedělích a svátcích, které byly od 60. let omezeny. Od prosince 2012 nejezdí v tyto dny pouze linky 32, 56, 73, 84 a 93, ostatní spoje mají provoz jako ve všední dny nebo jen částečně omezený. Obdobná tendence je i na předměstích.

Městská autobusová doprava v Paříži zahrnuje území hlavního města a část přilehlé pařížské aglomerace. Hlavním provozovatelem je dopravní podnik RATP a vedle něj (především na předměstích) i mnoho soukromých dopravců organizovaných v asociaci "OPTILE". Na organizaci a financování dohlíží Syndicat des transports d'Île-de-France (STIF). Provoz je denní i noční (Noctilien) a kromě běžných linek existují i zvláštní autobusové linky v režii RATP. První veřejnou síť v Paříži zorganizoval v roce 1662 Blaise Pascal. První regulérní omnibusy se objevily roku 1828. První klasické autobusy byly dány do provozu v roce 1906. V roce 2010 síť RATP zahrnovala 351 linek o celkové délce 3861 km se zhruba 12 000 zastávkami a 4577 vozy. V roce 2006 bylo přepraveno 1,314 miliardy cestujících (3,6 miliónu denně).

The RATP Bus Network covers the entire territory of the city of Paris and the vast majority of its near suburbs. Operated by the RATP, this constitutes a dense bus network complementary to other public transport networks, all organized and financed by Île-de-France Mobilités.


Two Penny Act.

Narodil se ve Virginii ve středostavovské rodině skotského původu. Neúspěšně se pokoušel podnikat, sňatkem se Sarah Sheltonovou získal farmu Rural Plains a pěstoval tabák. V roce 1760 začal provozovat advokátní praxi, proslavil se silným angažmá v kauze reverenda Jamese Mauryho. Virginské duchovenstvo bylo tradičně placeno v tabáku, po velké neúrodě v roce 1758 ale výrazně vzrostly ceny této komodity a koloniální úřady proto rozhodly stanovit pevný plat kněží ve výši dvou pencí vyplácených v hotovosti (odtud označení "Two Penny Act"). Duchovní proti této ztrátě výsad protestovali a král Jiří III. zákon zrušil. Patrick Henry velmi energicky hájil zájmy virginských úřadů proti Maurymu, který se dožadoval výplaty dlužné částky, a označil královské veto Two Penny Act za akt tyranie.

Americká revoluce.

Pověst ostrého kritika britské vlády zvýšila Henryho popularitu a v roce 1765 byl zvolen do dolní komory virginského zákonodárného sboru House of Burgesses. Prosadil rezoluci odmítající schválení kolkového zákona; jeho projev, v němž přirovnal krále k Caesarovi, označili konzervativní poslanci za zradu. V roce 1773 vytvořil Henry s Thomasem Jeffersonem a Richardem Henrym Leem Výbor korespondentů, který řídil protivládní aktivity kolonistů a po přijetí Donucovacích zákonů se roku 1774 konal ve Filadelfii První kontinentální kongres, na němž se zástupci jednotlivých kolonií dohodli na společném postupu. V březnu 1775 pronesl Henry na zasedání sněmovny v Richmondu proslulý projev, kterým vyzýval k mobilizaci a zakončil ho slovy: „Dejte mi svobodu nebo smrt!“ V řadách prvního virginského pluku se aktivně zúčastnil války za nezávislost, v letech 1776–1779 a 1784–1786 zastával funkci guvernéra Virginie. Usiloval o co nejširší samosprávu Virginie a odmítal Ústavu Spojených států amerických jako příliš centralistickou, ale později se s federalisty smířil a v závěru života podporoval jejich prezidentského kandidáta Johna Adamse.

Patrick Henry (29. května 1736 Studley – 6. června 1799 Brookneal) byl americký politik, právník a plantážník. Jako radikální ideolog hnutí za emancipaci Třinácti kolonií a temperamentní řečník se stal jedním z Otců zakladatelů Spojených států amerických.

Patrick Henry (May 29, 1736June 6, 1799) was an American attorney, planter, politician, and orator best known for his declaration to the Second Virginia Convention (1775): "Give me liberty, or give me death!" A Founding Father, he served as the first and sixth post-colonial Governor of Virginia, from 1776 to 1779 and from 1784 to 1786.


Formy zprostředkování zaměstnání agenturou práce.

České pracovní právo stanovuje tři základní formy zprostředkování zaměstnání agenturami práce: vyhledání zaměstnání pro fyzickou osobu o práci se ucházející, vyhledání vhodných zaměstnanců pro zaměstnavatele, který hledá nové pracovníky, nebo zaměstnávání fyzických osob za účelem výkonu jejich práce pro uživatele – jinou právnickou nebo fyzickou osobu, která práci přiděluje a dohlíží na její provedení.

Vyhledání zaměstnání pro fyzickou osobu.

Činnosti spojené s vyhledáním zaměstnání pro fyzickou osobu spočívají v následujícím. Agentury práce zastupují uchazeče o zaměstnání v kontaktu s firmami a pomáhají jim se všemi náležitostmi při hledání práce, jako úpravou životopisu, vystupováním na pohovoru, nástupem do zaměstnání. Kandidáti se obracejí na agentury na základě doporučení nebo přes vyhledání na internetu (internetové pracovní portály) a také na veletrzích pracovních příležitostí. Osobní údaje kandidáta agentura práce vkládá do databáze uchazečů, dokud se vhodné pracovní místo neobjeví. Jakmile se taková pracovní příležitost objeví, agentura práce kandidáta pozve na výběrový pohovor, a v případě úspěšného absolvování pohovoru zaměstnavatel uzavře s kandidátem pracovní smlouvu.

Vyhledání zaměstnanců pro zaměstnavatele.

Velká část personálních agentur hledá uchazeče o zaměstnání z pasivních zdrojů, kterými jsou buď interní databáze, databáze pracovních úřadů nebo online databáze internetových pracovních portálů, které nabízí registraci pro uchazeče zdarma. Zmíněné pracovní portály nefungují pouze jako online databáze uchazečů, ale současně jako inzertní místa pracovních příležitostí. Zájemce o inzerované zaměstnání může zaměstnavatele/personální agenturu kontaktovat buď prostřednictvím odpovědního formuláře, nebo přímo. Pro inzerenty jsou ve většině případů služby pracovních portálů zpoplatněny, pro uchazeče o zaměstnání jsou vždy zdarma. Inzerce pracovních pozic ale není jen věcí online portálů. Stále ještě je hojně využívána inzerce v tisku, kromě novin a časopisů se využívají i tiskoviny specializující se přímo na inzerci.  V poslední době je velmi častým způsobem vyhledávání zaměstnanců pro zaměstnavatele tzv. headhunting (z angl. "headhunter", lovec lebek). Jde o cílené oslovení pracovníka, který působí na identické či obdobné pracovní pozici u konkurence. Výhodou, kterou tento výběr zaměstnanců přináší, je oslovení kvalifikovaného a kvalitního zaměstnance, jehož není třeba nijak zaškolovat či připravovat.  Spolupráce mezi zaměstnavatelem a agenturou práce zpravidla se skládá z několika etap:

Zaměstnávání fyzických osob za účelem výkonu práce pro uživatele.

Jednou ze základních forem zprostředkování zaměstnání agenturou práce je zaměstnávání fyzických osob za účelem výkonu jejich práce pro uživatele nebo agenturní zaměstnávání. Jde o tzv. "outsourcing zaměstnanců". Těchto služeb využívají zejména podniky, které mají požadavky na velké množství pracovních sil pro méně kvalifikované činnosti a často pouze na dobu určitou (sítě supermarketů atd.). Těmto podnikům personální agentura poskytne požadované zaměstnance, kteří ale nevstupují do pracovního poměru s klientem, ale jsou zaměstnanci zprostředkovatelské agentury, která jim vyplácí mzdu. Za zaměstnance v tomto případě jedná agentura, a proto jsou veškeré zaměstnanecké výhody a bonusy závislé na smluvních podmínkách mezi klientem a agenturou. Některé velké podniky už jiný způsob pracovních možností nenabízí.  Agentura práce může svého zaměstnance dočasně přidělit k výkonu práce pro uživatele jen na základě písemné dohody o dočasném přidělení zaměstnance uzavřené s uživatelem. Agentura práce s účinností od 29. 7. 2017 může dočasně přidělit k výkonu práce u uživatele i zaměstnance, kterému byla vydána zelená karta, modrá karta, nebo kterému bylo vydáno povolení k zaměstnání.

Podmínky udělení povolení ke zprostředkování zaměstnání.

Povolení ke zprostředkování zaměstnání agentuře práce vydává Úřad práce na základě žádosti fyzické nebo právnické osoby. Podmínkou udělení povolení právnické osobě je bezúhonnost a splnění podmínek fyzickou osobou, která plní funkci odpovědného zástupce pro účely zprostředkování zaměstnání. Podmínky udělení povolení fyzické osobě je dosažení věku 18 let, bezúhonnost, odborná praxe v oblasti zprostředkování zaměstnání nebo v oboru, pro který má být zprostředkování zaměstnání povoleno, a to v rozsahu alespoň 2 roků u osoby vysokoškolský vzdělané a 5 roků u osoby se středoškolským vzděláním.

Pojištění agentury práce.

Agentura práce je povinna sjednat pojištění záruky pro případ svého úpadku, na základě něhož vzniká dočasně přidělenému zaměstnanci právo na plnění v případě, kdy mu agentura práce z důvodu svého úpadku nevyplatila mzdu.

Profesní organizace agentur práce.

Na českém trhu práce působí dvě profesní organizace, sdružující agentury práce. První z nich je Asociace poskytovatelů personálních služeb (APPS), která sdružuje personální agentury a poradenské společnosti v oblasti poskytování personálních služeb. Asociace spojuje největší poskytovatele temporary služeb České republice, kteří nabízí zprostředkování zaměstnání formou dočasného přidělení. Cílem organizace je vytváření podmínek pro úspěšný rozvoj stabilního trhu pracovních sil v České republice.  Druhá organizace je Asociace pracovních agentur (APA), nezisková nepolitická profesní organizací sdružující agentury práce, převážně poskytovatele dočasné pracovní výpomoci ("temporary help"). APA historicky sdružuje převážně menší agentury práce, jejichž hlavní činností je „krátkodobá dočasná pracovní výpomoc“ a část členů se specializuje na „studentské brigády“. Ale nejen na ně, další členové APA poskytují plné portfolio služeb agentur práce všem uchazečům o zaměstnání a zájemcům o zaměstnance.

Agentury práce jsou právnické nebo fyzické osoby, které mají povolení k příslušné formě zprostředkování zaměstnání, udělené Generálním ředitelstvím Úřadu práce. Jakožto personální agentury jsou komerčními institucemi, jejichž činností je zajištění poptávky zaměstnavatelů po zaměstnancích a výběr uchazečů o zaměstnání dle kritérií zadaných klienty. Agentura práce však nemůže chtít finanční náhradu po osobě, které je zaměstnání zprostředkováno, zakázány jsou také srážky ze mzdy.

An employment agency is an organization which matches employers to employees. In all developed countries, there is a publicly funded employment agency and multiple private businesses which act as employment agencies.


Hráčská kariéra.

Jako junior hrával za Montreal Junior Canadiens, celou svou kariéru v NHL odehrál za Montreal Canadiens. Působil zde celkem 12 sezón v letech 1967 až 1979. Byl důležitou součástí týmu v jeho slavné éře, za svou kariéru získal osmkrát Stanley Cup. Byl známý svou tvrdou a přesnou střelou, která byla ve své době považovaná za druhou nejtvrdší po Bobby Hullovi. V každé se svých 12 sezón překonal hranici 20 gólů, celkem v NHL zaznamenal 366 gólů a 469 asistencí v 853 utkáních. V roce 1989 odešel do Švýcarska, kde působil dva roky jako hrající trenér v HC Sierre.

Trenérská kariéra.

S trenérskou kariérou začal ve Švýcarsku. V letech 1983 až 1985 trénoval Montreal Canadiens, v devadesátých letech pak New Jersey Devils, které dovedl v roce 1995 k vítězství ve Stanley Cupu. Vzhledem k tomu, že dvakrát Stanley Cup získal jako generální manažer Montreal Canadiens (v letech 1986 a 1993), byl to jeho celkově už 11. titul. Často byl kritizován odborníky a médii za svůj defenzivní styl. Od roku 2000 se stal prvním hlavním trenérem klubu Minnesota Wild. Jeho nejúspěšnější sezónou s tímto týmem byl ročník 2002/2003, kdy tým dovedl do finále Západní konference. Tam Minnesota podlehla Anaheimu 0:4 na zápasy. Lemaire byl poté oceněn podruhé v kariéře Jack Adams Award pro nejlepšího trenéra. Jinak pod Lemairovým vedením vypadávala Minnesota v prvním kole nebo zůstala před branami playoff. V klubu působil až do roku 2009, poté strávil rok opět v New Jersey a na konci sezóny 2009/2010 oznámil ukončení kariéry hlavního trenéra. Během olympijských her 2010 působil u kanadské reprezentace jako asistent trenéra Mika Babcocka a pomohl týmu ke zlatým medailím.

Jacques Lemaire (* 7. září 1945, LaSalle, Québec, Kanada) je bývalý kanadský hokejista a hokejový trenér. U příležitosti 100. výročí NHL byl v lednu 2017 vybrán jako jeden ze sta nejlepších hráčů historie ligy.

Jacques Gerard Lemaire (born September 7, 1945) is a retired Canadian ice hockey forward and head coach who was inducted into the Hockey Hall of Fame in 1984. He spent his entire twelve-year National Hockey League (NHL) playing career with the Montreal Canadiens (1967–1979) and was a part of eight Stanley Cup Championship teams in 1968, 1969, 1971, 1973, 1976, 1977, 1978 and 1979. In 2017 Lemaire was named one of the '100 Greatest NHL Players' in history.


Pozadí.

Po bitvě u Slavkova se rozpadla třetí protinapoleonská koalice tvořená Británií, Ruskem, Švédskem a Rakouskem, ale brzy byla nahrazena čtvrtou koalicí která byla téměř stejná jako ta třetí, ale Rakousko (které uzavřelo s Napoleonem Prešpurský mír) bylo nahrazeno Pruskem.  K prvnímu většímu střetu došlo u Saalfeldu.

Bitva.

Ludvík Ferdinand 10. října postoupil od Rudolstadtu k Saalfeldu. Brzy se dozvěděl od zajatce, že proti němu postupují Francouzi. Rozhodl se, že s nimi svede bitvu u Saalfeldu na levém břehu řeky Sály. V deset hodil dorazili na bojiště Francouzi, jimž velel maršál Lannes. Okamžitě začala jejich děla odstřelovat Prusy. Lannes vydal rozkaz lehkému jezdectvu generála Trelliarda a generálu Suchetovi aby zahájili postup proti Prusům a současně nechal část pěchoty rozvinout do rojnice a odstřelovat Prusy. Princ tím byl zaskočen a snažil se posílit obranu u vsi Crösten a rovněž začal přesouvat děla na vyvýšeninu Sandberg.  Po jedenácté hodině vyslal čtyři saské pluky proti vsi Beulwitz, ale když k ní došli, tak na ně zahájily Francouzi přesnou palbu, která Sasy donutila k zmatenému ústupu a Francouzi zahájili postup podél cesty ke Cröstenu, ale docházela jim munice, a proto když zde Prusové zahájili protiútok, tak se museli stáhnout.  Kolem jedné hodiny dopolední zahájil francouzský 17., 64. a 88. řadový pluk s podporou lehkého jezdectva mezi potokem Siegenbach cestou lesů přes Beulwitz útok na Crösten. Odtud byli Prusové a Sasové po těžkém boji vytlačeni k Wölsdorfu. Současně s tím zaútočila brigáda generála Reilleho na Sandberg, zajala pruská děla a generála Belvilaqua. Zbytek Sasů zahnal k městu a říčce Schwarza.  Situace byla pro Prusy zoufalá, neboť ústup nyní byl možný jen skrze Saalfeld na levý břeh. Jednotky se zhroutily a ustupovaly k řece. Princ v čele pobočníků se je pokoušel zastavit, ale všiml si ho husar a probodl mu hrdlo. Jeho smrtí se prusko-saská obrana zhroutila a vojáci zahájili zmatený útěk k řece, ale jen málo z nich ji dokázalo přeplavat.  Všichni přeživší se poté stahovali po proudy Sály, ale šlo spíše o útěk. Bitva otřásla morálkou v celé zemi, což výrazně ovlivnilo další průběh války.

Literatura.

Jiří Kovařík: Napoleonova tažení I.

Bitva u Saalfeldu byla bitvou napoleonských válek, k níž došlo 10. října 1806 mezi Francií a Pruskem. Bitva skončila francouzským vítězstvím.

The Battle of Saalfeld took place on the 10 October 1806, at which a French force of 12,800 men commanded by Marshal Jean Lannes defeated a Prussian-Saxon force of 8,300 men under Prince Louis Ferdinand. The battle took place in Thuringia in what was the Ernestine duchy of Saxe-Coburg-Saalfeld. The battle was the second clash in the Prussian Campaign of the War of the Fourth Coalition.