Děj.

Neni podle skutecne udalosti  Dne 7. srpna 1939 zemře matka při porodu chlapce v masovém závodě v Travis County v Texasu. Ředitel závodu pak dítě nechá v popelnici, kde ho najde Luda Mae Hewittová. Pojmenuje ho Thomas a odnese si ho domů.  V červenci 1969 jde dospělý Thomas pracovat do závodu, kde se narodil, pro stejného šéfa. Továrnu ale pak zavřou a šéf Thomase uráží. Thomas ho brutálně zavraždí perlíkem. Když odchází, vezme si motorovou pilu. Charlie Hewitt, syn Ludy Mae, se o Thomasově činu dozví od šerifa Hoyta a společně jdou Thomase zatknout. Když přijdou domů, Charlie šerifa zastřelí a vezme si jeho identitu. Šerifovo tělo vezmou domu, kde jeho maso zpracují. Rodina pak říká, že díky lidem jako šerif už nikdy nebudou hladovět.  Mezitím dva bratři Eric a Dean jedou se svými přítelkyněmi Chrissie a Bailey krajem, kde bydlí Hewittovi. Chtějí se přihlásit do služby do Vietnamu. Eric už tam byl, Dean dostal povolávací rozkaz. V bistru narazí na skupinu motorkářů. Jedna z nich, Alex, je pak pronásleduje. Dean se cestou rozhodne, že do Vietnamu nepůjde a začne pálit svůj povolávací rozkaz. Alex na ně začne střílet brokovnicí. Začnou se pronásledovat a auto skupiny havaruje, Chrissie je vymrštěna ven z dohledu ostatních. Na místo přijede Charlie Hewitt/šerif Hoyt a okamžitě zastřelí Alex. Pak najde částečně shořelý povolávací rozkaz a začne vyzvídat, kdo z mužů se vyhýbá vojenské službě. Eric tvrdí, že je jeho. Hewitt ho přinutí naložit do auta tělo Alex. Naloží také zbytek skupiny a zavolá strýci Montymu, aby odvezl vrak. Ten přijede a vrak, ve kterém je Chrissie odveze.  Charlie odveze skupinu domů a zavolá Thomase, aby zpracoval Alex. Erica a Deana pak uvězní ve stodole a Bailey připoutá ke kuchyňskému stolu. Chrissie z auta vidí své přátele, jak jsou svazováni, a běží zpět k silnici pro pomoc. Narazí na Holdena, jednoho z motorkářů od Alex, řekne mu o Alex a společně se vydají zpět do domu Hewittových.  Eric mezitím obalí Ericův obličej do celofánu a pomalu ho dusí za to, že chtěl spálit svůj povolávací rozkaz. Dean prosí, aby přestal, přizná, že rozkaz byl jeho. Charlie umožní Ericovi dýchat a Deana pustí a řekne mu, že může odejít, pokud se mu podaří udělat 10 kliků. Než Dean kliky udělá, Charlie ho zbije. Pak ho zbije znovu a řekne mu, že může jít. Dean se ale už nemůže hýbat. Když Charlie odejde, Eric se osvobodí, dostane Deane do bezpečí a uvnitř v domě osvobodí i Bailey. Když utíkají, objeví se Charlie se zbraní, Eric se mu postaví do cesty. Když se ale Dean chytí do pasti na medvědy, Charlie toho využije a knockoutuje Erica. Bailey se podaří dostat do Montyho auta, ale Thomas ji vytáhne hákem ven.  Eric leží příliš slabý na to, aby se bránil na kuchyňském stole. Odtud ho Thomas odnese do sklepa, kde vidí viset ze stropu Alexino tělo. Části jejích končetin chybějí. Thomas pak Erica udeří a připoutá ho ke stolu. Thomas pak rozřeže Ericovu košili a začne zkoumat kůži na jeho hlavě.  Holden vejde do domu, aby našel Alex, střelí Montyho a pak ho zajme Charlie, který si zavolá na pomoc Thomase. Ten zrovna začal odřezávat kůži a maso z Ericova předloktí. Chrissie slyší řvoucího Erica a najde dveře do sklepa. Charlie ukáže Holdena Bailey. Myslí si, že ona je dívka, kterou hledá. Holden namíří svou zbraň na Charlieho, ale Thomas mu to překazí a zabije ho. Chrissie najde Erica, ale nemůže ho osvobodit z popruhů. Když se Thomas vrací, schová se Chrissie pod stůl. Ten pak začne řezat Erica svou motorovou pilou, čímž ho zabije. Ericova krev pokryje Chrissie. Jeho tvář si pak Thomas nasadí jako masku. Charlie pak zavolá Thomase znovu nahoru, řekne mu, že se mu líbí jeho nová tvář a že má uřezat Montyho nohu, protože mu z ní nemůže vyndat kulku.  Chrissie potom najde Bailey a snaží se ji osvobodit. Charlie a Thomas ji ale najdou a dovedou ji dolů na "večeři". Tam sedí i Dean v bezvědomí. Thomas rozřízne Baileyin krk. Pak popadne Chrissie a také ji vezme dolů. Cestou ho Chrissie bodne do zad a uteče oknem. Thomas si uvědomí, že jejich zločiny můžou být odhaleny, a tak ji pronásleduje.  Dean se probere a vyběhne z domu. Tam napadne Charlieho, několikrát udeří jeho hlavou do betonu. Pak se vydá hledat Chrissie. Ta se mezitím schová na jatkách. Řízne Thomase do obličeje, ale ten ji pak stáhne k zemi. Když se chystá Chrissie zabít, dorazí Dean, ale Thomas ho zabije svou motorovou pilou. Chrissie uteče do nedalekého auta a ujíždí do noci.  Chrissie zoufale hledá pomoc. Když uvidí zástupce šerifa, Thomas se náhle objeví na zadní sedačce a Chrissie začne řvát. Thomas ji bodne do zad. Stejně jako ostatní, zemře pomocí motorové pily. Neovládané auto potom narazí do zástupce šerifa a osoby, kterou zrovna chytil, a oba je zabije. Thomas z auta vyleze a pomalu kráčí temnotou zpět k domu Hewittových. Mrtvá těla nechává na místě.

Ohlas.

Po uvedení se film okamžitě setkal s negativními reakcemi kritiků. Server Rotten Tomatoes dává filmu na základě 81 hodnocení kritiků skóre 12%. Server Metacritic hodnotí film 29 body ze 100 na základě 18 recenzí. Uživatelé ČSFD snímek hodnotí průměrně 49%.  Během úvodního víkendu ve Spojených státech snímek utržil mírně přes 18,5 milionů USD a stal se tak druhým nejúspěšnějším filmem víkendu za snímkem "Skrytá identita". Celkově film utržil ve Spojených státech 39,5 milionů USD, v zahraničí potom dalších více než 12 milionů USD.

Texaský masakr motorovou pilou: Počátek (v anglickém originále The Texas Chainsaw Massacre: The Beginning) je americký filmový horor z roku 2006. Jedná se o prequel filmu "Texaský masakr motorovou pilou" z roku 2003, odehrává se čtyři roky před ním.

The Texas Chainsaw Massacre: The Beginning is a 2006 American slasher film and a prequel to the 2003 film. The sixth installment in "The Texas Chainsaw Massacre" franchise, it was written by Sheldon Turner and David J. Schow, directed by Jonathan Liebesman and co-produced by Kim Henkel and Tobe Hooper (co-creators of the original 1974 film). The film's story takes place four years before its predecessor. It stars Jordana Brewster, Diora Baird, Taylor Handley, Matt Bomer and R. Lee Ermey.


Životopis.

Victorine Meurent se narodila v Paříži v rodině řemeslníků. Její otec byl patinátor a matka kloboučnice. Modelkou se stala ve věku šestnácti let ve studiu Thomase Coutura a možná také studovala umění v ateliéru jeho ženy. Pro Maneta pracovala poprvé jako modelka v roce 1862 pro jeho obraz "The Street Singer". Byla oblíbenou modelkou jednak pro svou drobnou postavu, která jí přinesla přezdívku La Crevette (kreveta), ale i pro její zrzavé vlasy, které tak jasně svítí v Manetově akvarelové kopii Olympie. Meurentová nejen malovala, také hrála na kytaru a na housle, učila hru na tyto dva nástroje a zpívala v kavárnách.  Její jméno zůstane navždy spojeno s Manetovými uměleckými díly z roku 1863, "The Luncheon on the Grass"(Snídaně v trávě) a "Olympia", na kterých je zobrazena nahá. V té době byla také modelkou Edgara Degase a belgického malíře Alfreda Stevense. Oba byli blízcí přátelé Maneta. Její vztah se Stevensem byl údajně obzvláště blízký.  Manet využíval Meurentovou jako modelku do začátku let 1870, kdy se ona začala věnovat spíše klasickému umění. Manet s ní nesouhlasil a tak došlo k ocizení, neboť Manet nebyl příznivcem jejího akademického stylu malby. Poslední Manetův obraz, ve kterém se Meurentová objeví je "Gare Saint-Lazare" ("Nádraží Saint-Lazare"). V roce 1875 Meurentová začala studovat u portrétisty Étienne Leroye. Následující rok poprvé přihlásila vlastní práci do Salonu a její práce byla přijata. Porota toho roku zamítla Manetův obraz "Bourgeoise de Nuremberg au XVIe siècle". Meurentové obraz přihlášený na Académie des Beaux-Arts v roce 1879 byl vystaven ve stejné místnosti jako obraz Manetův. Své práce vystavovala také v letech 1885 a 1904. Na Salonu Meurentová vystavovala šestkrát. Z finančních důvodů pokračovala v modelování, v letech 1880 pro Norberta Goeneutte, umělce známého svými lepty a pro Henri de Toulouse-Lautreca.  V roce 1903 se stala Meurentová členkou Société des Artistes Français s podporou Charlese Hermann-Leona a Tonyho Roberta-Fleuryho, zakladatelů Société. V roce 1906 se Meurentová přestěhovala na předměstí Paříže, do Colombes, kde žila po zbytek svého života se ženou jménem Marie Dufour. Je možné, že dům vlastnili společně. Meurentová zemřela 17. března 1927.  Po smrti Dufourové v roce 1930 byl obsah domu zlikvidován; vše včetně houslí bylo spáleno.

Victorine-Louise Meurent (také Meurant) (18. února 1844 Paříž – 17. března 1927 Colombes) byla francouzská malířka a slavná modelka slavných malířů. Nejznámější je jako oblíbený model Édouarda Maneta. Byla nejen mdelkou, ale byla také umělkyní, která pravidelně vystavovala na prestižních pařížských Salonech. V roce 1876 byly její obrazy vybrány pro výstavu na Salonu, a Manetova práce doporučena nebyla.

Victorine-Louise Meurent (also Meurant) (February 18, 1844 – March 17, 1927) was a French painter and a famous model for painters. Although she is best known as the favourite model of Édouard Manet, she was also an artist in her own right who regularly exhibited at the prestigious Paris Salon. In 1876 her paintings were selected for inclusion at the Salon's juried exhibition, when Manet's work was not.


Historie.

Chov malých psíků, ať již byli označováni jako ratlíci či pinčové, je v českých zemích tradiční a často je chovali i vládci, proto se mohli někdy stávat i darem na znamení míru. Nejprve byli chováni v domácnostech k chytání krys, později potkanů a dalších hlodavců. V době, která už znala kanalizaci a vyšší stupeň osobní hygieny, se z nich stali mazlíčci městských obyvatel. Zda to byli pravověrní krysaříci či trpasličí pinčové nebo (a to nejspíš) kříženci obou, není zcela jasné. Byl to častý host při královských hostinách českých králů na Pražském hradě. V minulosti byl pro tohoto psa nejvíce rozšířen počeštěný německý název ratlík (z německého slova Rattler, což znamená ‚krysař‘). Od českého překladu tohoto jména je odvozen zdrobnělý název krysařík. Podle Emila Jecha, který se v článku "Ratlík v dějinách" odvolává na německého kronikáře Einharda, životopisce slavného panovníka, obdržel Karel Veliký od českého knížete malého psíka jako posla míru, přátelství a vyrovnání všech sporů a nedorozumění mezi oběma zeměmi.

Vzhled.

Hlava je hruškovitého tvaru, líce jsou poněkud vystouplé a výrazné. Nosní hřbet je rovný a tvoří přibližně 1/3 celkové délky hlavy, zužuje se k čenichu. V horní části vytváří tupý klín. Oči by měly být kulaté, střední velikosti, vystouplé, dosti vzdálené od sebe. Víčka jsou přilehlá, takže není vidět spojivka. Nos by měl být plně pigmentovaný a odpovídající základnímu zbarvení. Uši dlouhé ve tvaru písmene V, uložené jsou vysoko v zadní části hlavy. Mohou být vztyčené nebo polosklopené (dle standardu je takto klopené ucho povolené, ale nežádoucí). Krk je v harmonickém souladu k tělu, ušlechtile klenutý, bez volné kůže, a měl by plynule bez výraznějšího kohoutku přecházet v pevný, kompaktní hřbet. Břicho je mírně vtažené do slabin. Při pohledu zepředu jsou hrudní končetiny rovné a souběžné, ne příliš široce stojící. Stehna jsou široká, s dobře vyvinutými svaly, které umožňují rychlý pohyb. Při pohledu zezadu je postavení nepříliš široké, rovné a souběžné. Tlapky kočičího tvaru, což znamená, že jsou zaoblené, tvořené krátkými k sobě dobře přiléhajícími vyklenutými prsty. Drápy jsou tmavé. Ocas je vysoko nasazený v rovině hřbetu a směřuje šikmo vzhůru; u kořene je silný a ke špičce se zužuje, přičemž je rovný nebo mírně v polokruhu stočený nad hřbet. Může být kupírován.  Pražský krysařík je krátkosrstý psík. Zbarvení srsti může být černé se znaky, takzvané black and tan, hnědé se znaky, žluté (včetně merle předchozích variant) a červené. Srst krátká, lesklá, přiléhající k tělu, kryjící dokonale kůži. Na hlavě je srst obvykle řidší a kratší než na těle.

Podobná plemena.

Pražskému krysaříkovi se blízce podobá i trpasličí pinč. Ten je však celkově větší a mohutnější. Váží také 4 až 6 kg, několikrát více než pražský krysařík, který nedosahuje ani 3 kg. Trpasličí pinč má též silnější čenichovou partii.

Povaha.

Zvědavá, pozorná, jemná, hravá, mazlivá. Je velice ostražitý, hbitý, rychlý, obratný a neúnavný. Ke své rodině je krysařík přítulný, ale bývá často nedůvěřivý k cizím lidem – velmi dobrý hlídač. Není dominantní ani příliš temperamentní, proto nebývá problémem jej chovat ve větší početnosti. Je vhodný i k dětem, ale musí s ním zacházet opatrně. Má velmi křehké kosti, přední tlapky jsou slabší.

Choroby.

Obecně lze říci, že pražský krysařík patří mezi zdravotně méně problémová plemena psů. Přesto se ale několik zdravotních problémů opakuje u různých psů častěji:

Výstavy.

Pražský krysařík je zatím neuznané plemeno. K uznání je potřeba 64 jedinců nepříbuzných do třetí generace. To je při počtu chovných jedinců kolem 2500 a při počtu 1–3 štěňata na vrh za rok běh na dlouhou trať. Krysaříky nelze vystavovat na mezinárodních výstavách v zahraničí. Možná je pouze účast na výstavách v ČR (na mezinárodních, národních, oblastních, speciálních a klubových) a na Slovensku.

Péče.

Výchova tohoto psíka není náročná, protože krysařík má pro výchovu dobré přirozené předpoklady – je inteligentní, vnímavý a bystrý, ale stejně jako u každého jiného psa by měla být důsledná. Musí se však vychovávat mírně a srozumitelně, nejsou vhodné žádné tvrdé (zvláště fyzické) tresty. Zásadně by se do výchovy nemělo plést mnoho osob najednou. V rodině by se této úlohy měl ujmout ten, kdo má největší trpělivost a je důsledný. Ostatní členové rodiny by se měli shodnout na stejných výchovných postupech a povelech. Výchova je nutná i v případě, že chováme psa pouze pro radost. Nevychovaný pes je utrpením jak pro svého majitele, tak pro své okolí, a v neposlední řadě je nejistý sám sebou. Pes je uzpůsoben pro život ve smečce a domestikovaný pes spatřuje ve své lidské rodině svoji smečku. Vůdce smečky tedy nařizuje, odměňuje, ale také trestá.  Vzhledem k velikosti pražského krysaříka a jeho vyšší potřebě energie se doporučuje i u dospělých psů krmit 2× až 3× denně.

Pražský krysařík nebo libeňský srneček, hovorově ratlík, (,, ) je společenské plemeno psa původem z dnešní České republiky. Toto plemeno známé již asi od 8. století a v dubnu 2019 se dočkalo prozatímního uznání Mezinárodní kynologickou federací (FCI). Tento psík je velmi čilý a temperamentní. Vyniká svou ostražitostí, výborným čichem, láskou ke svému pánu a oddaností.

The Pražský Krysařík (Prague Ratter) is a small breed of dog from the Czech Republic that is rarely seen outside its country of origin. It is the smallest breed in the world by breed standard, because of the maximum height of the dogs, unlike Chihuahuas who are measured by weight.


Život.

Otec byl Armén, matka Ruska. Berberová byla od časného mládí rozhodnutá stát se literátkou. V roce 1915 poznala Alexandra Bloka a Annu Achmatovovou, roku 1921 se účastnila jednání básnického sdružení Znějící lastura, které založil Nikolaj Gumiljov. Téhož roku, ještě v Rusku, publikovala první verše, již za rok však emigrovala, spolu se spisovatelem Vladislavem Chodasevičem, který se stal později jejím manželem. Po určitou dobu žili i v Československu, také u Maxima Gorkého v Německu a Itálii, nakonec se ale usadili roku 1925 v Paříži. Zde Berberová přispívala do exulantských periodik ("Poslednije novosti", "Novy dom", "Ruskaja mysl") a začala vydávat romány ("Poslední a první", "Velitelka", "Bez západu"). V roce 1932 se s manželem rozešla, protože navázala známost s malířem Nikolajem Makejevem. Úspěšná byla její biografie "Čajkovskij", již vydala roku 1936. Z beletrie vzbudila největší zájem poválečná novela "Zmírnění údělu" (1949).  V roce 1950 odešla do Spojených států amerických. Zde dále přispívala do ruskojazyčných exulantských periodik (např. "Mosty"), pracovala pro rozhlasovou stanici Hlas Ameriky a později učila na Yaleské univerzitě (1958–63) a v Princetonu (1963–71), kde se stala profesorkou literatury. Z literárních prací největšího úspěchu dosáhla její autobiografie, jež vyšla nejprve v angličtině roku 1969 a jmenovala se "Psáno kurzivou" ("The Italics Are Mine"). V emigrantských kruzích, jež vylíčila dosti bez příkras, kniha vyvolala mnoho sporů, ale zajistila autorce úspěch u amerických čtenářů i u těch ruských, když za Gorbačovovy perestrojky mohla vyjít na konci 80. let v Sovětském svazu. Se zájmen byl přijatý i její životopis "Ocelová žena" z roku 1981, jehož námětem jsou životní osudy špiónky Moury Budberg (1893–1974). V roce 1989 navštívila rodný Petrohrad. Po celý život také překládala, do ruštiny přeložila díla Romaina Rollanda, Konstantinose Kavafise či Thomase Stearnse Eliota. Do francouzštiny převedla některé Dostojevského texty.

Nina Berberová, rusky Нина Николаевна Берберова (8. srpna 1901 Petrohrad – 26. září 1993 Filadelfie) byla ruská prozaička a básnířka, která své dílo vytvářela v emigraci, nejprve ve Francii, později v USA. Život a osud ruské emigrace bylo hlavní téma jejích próz.

Nina Nikolayevna Berberova () (St Petersburg, 26 July 1901 – Philadelphia, 26 September 1993) was a Russian Empire-born writer who chronicled the lives of Russian exiles in Paris in her short stories and novels. She visited post-Soviet Russia.


Manželství.

V roce 1907 se vdala za Alexandra Vasilijeviče Vyrubova. On nebyl psychicky v pořádku a měl nespočet sexuálních úchylek, kterým se Anna nevyhla. Několik dní před uskutečněním obřadu byla Rasputinem varována, že jejich sňatek nevede ke štěstí. Ten se nekonec uskutečnil a trval jeden a půl roku. Později, při výslechu její matka prozdradila, že Alexandr byl neplodný.

Vztah s carevnou a Rasputinem.

Po smrti Ioanna Kronštadtského, arcikněze chrámu v Kronštadtu, kterého uctívalo celé Rusko, díky léčivým účinkům jeho modliteb (vyléčil i Annu), nahradil jeho místo Grigorij Rasputin. Věřila, že jedině on má léčivé schopnosti a dokáže navázat spojení s Bohem. V říjnu roku 1912 se nemoc careviče Alexeje zhoršila natolik, že došlo k poslednímu pomazání. Zoufalá carevna se obrátila na Annu. Ta poprvé zavolala Rasputina do Carského Sela. Od této chvíle na dlouhou dobu dopředu sloužila jako zprostředkovatel mezi Carevnou a Rasputinem. Roku 1912 Anna obdržela telegram, že Rasputin byl pobodán Chionií Gusevovovou a leží v Ťumeňské nemocnici. Z jeho obav kvůli následkům první světové války Anna opět vymyslela, jak se setkat. Rasputin se stal carevniným hlavním rádcem. Scházeli se téměř každý den v Annině domě.

Působení za první světové války.

Působila jako sestra v Červeném kříži, společně s carevnou a jejími nejstaršími dcerami Olgou a Taťánou. V lednu roku 1915 utrpěla četná zranění během železničního neštěstí na cestě z Petrohradu do Carského Sela. Později za odškodné od železniční společnosti nechala vybudovat nemocnici a plánovala postavit i kostel. V pátek večer 16. prosince, roku 1916 se naposledy setkala s Rasputinem. Dala mu malou ikonku s datem a podpisy carevny a jejích dcer. Sdělil jí, že se chystá navštívit palác Felixe Jusupova a shledat se s jehou ženou. Té noci byl zavražděn.

Po smrti Rasputina a carské rodiny.

21. března v roce 1917 byla zatčena a pět měsíců držena ve vězení. Před odchodem z hlavního města se seznámila s Maximem Gorkým, který ji přiměl sepsat paměti. V nich vypráví, jak potkala staré přátele, kteří ji pomohli uprchnout. Právě Anna věděla nejvíce o životě carské rodiny a vztahu Rasputina k Carevně, ale v jejich pamětech nebyly všechny informace pravdivé. Roku 1927, při výročí pádu carského režimu začaly vycházet úryvky z Annina deníku, které obsahovaly intimní podrobnosti ze života Carského Sela. Později bylo zjištěno, že se jednalo o falzifikát, za jehož autory byli považování Alexej Nikolajevič Tolstoj a Pavel Ščegolev. Zbytek svého života strávila ve Vyborgu a v Helsinkách. Zemřela roku 1964 ve svých 80 letech. Byla poslední žijící osoba z Rasputinových blízkých.

Anna Vyrubovová byla dvorní dámou a nejlepší přítelkyní poslední ruské carevny Alexandry Fjodorovny. Narodila se v Moskvě roku 1884 Alexandru Tanějevovi a Naděždě Tanějevové. Měla dva mladší bratry Sergeje a Alexandra.

Anna Alexandrovna Vyrubova ("née" Taneyeva; ); 16 July 1884 – 20 July 1964) was a Russian lady-in-waiting, the best friend and confidante of Tsarina Alexandra Fyodorovna.


Děj filmu.

Dva roky uplynuly od událostí z prvního filmu. Andy (Alex Vincent) byl umístěn do pěstounské péče, zatím co je jeho matka převezena do Psychiatrické Léčebny. Play Pals, společnost která vyrábí Chuckyho (vyjádřený Brad Dourif) panenky, se stále snaží řídit špatnou publicitu, která vzešla z událostí předchozího filmu. Používají roztavené části pro výrobu panenky, a v procesu je jeden z továrních dělníků elektrickým proudem zabit, když je stroj porouchán. Panenka je přestavěná, a asistentka generálního ředitele, Mattison (Greg Germann), si ji vezme s sebou domu. Panenka je stále posedlá duchem Chuckyho, a zabije Mattisonu. Chucky podaří najít umístění pěstounské rodiny starající se o Andyho, Simpsonovi. On se vplíží do domu a zabere si místo v domácím prostředí, kde je Tommy, panenku (která je ve stejné linii Good Guy panenky). Jakmile všichni spí, Chucky se přiblíží k Andymu a začne dělat voodoo rituál, který by měl přenést svou duši do těla Andyho. Kyle (Christine Elise), Andyho nevlastní sestra, přeruší proces. Andy se snaží, aby ji varoval a jejich adoptivní rodiče varoval o tom, co Chucky je, ale nikdo mu věří. Phil (Gerrit Graham), Andyho pěstoun, hodí Chuckyho do sklepa. Další den, Chucky sleduje Andyho do školy a snaží se chytit ho tam. Andy unikne, ale Chucky zabije Andyho učitele před návratem do domu a čeká na další příležitost. Opět Andy se snaží vysvětlit, co se stalo s jeho pěstouny, ale ukázali mu, že Chucky to nemůže udělat, protože je v jejich sklepě. Tu noc, Andy vezme elektrický nůž a míří do suterénu zabít Chuckyho. Tam je boj, který přitahuje pozornost pěstounů starajících se o Andyho, a když Phil se přijde podívat na to co se děje, Chuckyho mu skočil za krk. Andyho pěstounka, Joanne (Jenny Agutter), se domnívá, že Andy je zodpovědný za zabití Phila, a pošle Andyho zpět do pěstounského pečovacího centra. Joanne říká Kylovi, že se zbavily Chuckyho panenky. Kyle hodí Chuckyho do popelnice, ale když ona je mimo pozná, původní Tommyho panenku, která je pohřbena v zemi. Pak si uvědomila, že Chucky je pryč z odpadků, a že Andy říkal pravdu. Kyle spěchá zpátky domů, ale Joanne je už mrtvá. Chucky se zjeví a unese Kyle, nutí jí, aby ho dala do pěstounské centra, kde Andy je. V pěstounském centra, Chucky zabije sociální pracovnici, která je sledována nad ním, a čeká až bude Andy pryč. Jedou do nedaleké Good Guy dolls factory, Kyle ho tajně honí po ní. V továrně, Chucky se znovu pokusí udělat voodoo rituál, a tentokrát ho dokončí. Nicméně, on čekal příliš dlouho a kouzlo již pracuje, takže Chucky je trvale uvězněni uvnitř panenky. Rozzuřený, Chucky honí Andyho a Kyle přes továrnu, zamýšlý je zabít. Kyle a Andy se nakonec podařilo získat převahu, nalití horkého roztavené plastu na něj a pak zavedení vzduchovou hadici do úst, která způsobí nafouknutí hlavy a explozi, nakonec ho to zabije. Andy a Kyle odcházejí z továrny do světlého nového rána. Andy se ptá, kam jdou, na to Kyle odpoví "Domů", i když ani jeden z nich neví, kde je domov. Rozšířený konec ukazuje, že kus jeho kůže Chucky, co jeho hlava explodovala, dostal směs od Good Guy panenek což ho oživilo. Je pak vidět zbrusu nový Good Guy Doll hlavu, která pak tvoří pochmurný úsměv, kterým se zahajuje děj pro dětskou hrou 3.

Úspěch.

Tržby v během prvního víkendu v 1 996 kinech v USA byly odhadnuty na 10 718 520 dolarů a film se stal krátkodobě v listopadu 1990 nejprodávanějším. V USA celkem utržil 28 501 605 dolarů v USA. Tržby mimo USA činily dalších 7 200 000 dolarů.  Film získal celkově protichůdné recenze. Zatímco negativní kritika byla zaměřena na některé scény a části scénáře, které byly považovány za nereálné nebo "banální", positivně bylo přijato zejména namluvení Chuckyho Bradem Dourifem. Alex Vincent byl chválen za roli Andyho.

Dětská hra 2 je americký kultovní horor z roku 1990. Jde o pokračování světově úspěšného filmu "Dětská hra" (1988). Děj filmu se točí okolo malého Andyho, který je umístěn do náhradní rodinné péče kvůli své matce, jenž je hospitalizována v psychiatrické léčebně.

Child's Play 2 is a 1990 American slasher film and the direct sequel to "Child's Play", written by Don Mancini and directed by John Lafia, one of the co-writers of the first film. It is the second installment in the "Child's Play" franchise and set two years after the first film; the plot follows Charles Lee Ray (better known as Chucky) continuing his pursuit for Andy Barclay, who was placed in foster care, and transferring his soul into him after being resurrected. The film stars Alex Vincent, who returns as Andy Barclay; Gerrit Graham and Jenny Agutter as Andy's foster parents; Christine Elise as Kyle; and Brad Dourif as the voice of Chucky. It is the debut appearance of Adam Wylie.


Historie.

K otevření stadionu v jeho první podobě došlo 5. září 1905 při zápasu mezi Linfield FC a Glentoran FC. První významný vývoj stadionu se uskutečnil ve 30. letech 20. století podle návrhu skotského architekta Archibalda Leitche, který také navrhl Celtic Park, Ibrox Stadium a Hampden Park. Tribuna „South Stand“ byla postavena jako krytá, vybavená sedadly. Krytá byla také tribuna na opačné straně a východní tribuna, tzv. „Railway End“. Nekrytá západní tribuna se nazývala „Spion Kop“ nebo „Kop Stand“. V té době měl stadion kapacitu 60 000 diváků.  Na počátku 70. let přibyl společenský klub a výstavní síň. V 80. letech byla postavena dvoupodlažní severní tribuna se 7000 sedadly, protože stávající poškodil požár. Na konci 90. let byla tribuna s názvem Kop zbořena a nahrazena další tribunou s 5 000 sedadly a s názvem „Kop Stand“.  Kvůli špatnému stavu stadionu Windsor Park bylo projednáno několik návrhů na jeho přestavbu, včetně možnosti vybudovat víceúčelový stadion a přesunout ho jinam v rámci Belfastu. Přemístění se ale nelíbilo příznivcům zápasů v Severním Irsku, kteří kvůli tomu protestovali a psali petice. V září 2009 Irská fotbalová asociace (IFA) oznámila, že dává přednost variantě Windsor Park přestavět. V roce 2011 přidělil výkonný orgán Severního Irska 138 milionů GBP na hlavní program obnovy stadionů v celém Severním Irsku, přičemž 28 milionů GBP bylo přiděleno na přestavbu Windsor Parku na všestranný stadion o kapacitě 20 000 míst.  Od 6. května 2014 probíhala rozsáhlá rekonstrukce za 38 milionů GBP. Práce zahrnovaly výstavbu jižní, východní a západní tribuny. Severní tribuna byla opravena. Stožáry světlometů byly nahrazeny integrovaným systémem do střechy. Dne 8. října 2016 byl zrekonstruovaný stadion otevřen při kvalifikaci na Mistrovství světa ve fotbale 2018 při zápasu Severoirské fotbalové reprezentace proti Sanmarinské fotbalové reprezentaci. Celková kapacita po úpravách je 18 434 diváků.  Stadion bude pořádat Superpohár UEFA 2021.

Windsor Park je multifunkční stadion ve severoirském městě Belfast. Využívá se především pro fotbalová utkání místního klubu Linfield FC a pro Severoirskou fotbalovou reprezentaci. Kapacita stadionu je 18 434 diváků.

Windsor Park is a football stadium in Belfast, Northern Ireland. It is the home ground of Linfield FC and tenants Northern Ireland national football team, and is also where the Irish Cup final is played.


Příprava.

TMSCL se připravuje reakcí methylchloridu se slitinou křemíku a mědi. Hlavním cílem tohoto procesu je získání dimethyldichlorsilanu, ovšem vznikají také významná množství trimethylových a monomethylových produktů. Odpovídající reakce jsou (Me = CH):  2-4 % získaných produktů tvoří monochlorid, který vytváří azeotropní směs s MeSiCl.

Reakce a použití.

TMSCL snadno reaguje s nukleofily, přičemž je z jeho molekuly odstraněna chloridová skupina. Při jedné z typických reakcí je nukleofilem voda a dochází k hydrolýze za vzniku hexamethyldisiloxanu:  Obdobnou reakci s alkoholy lze využít k tvorbě bezvodých roztoků kyseliny chlorovodíkové v alkoholech, které se používají při mírné syntéze nitrilů nebo esterů z karboxylových kyselin stejně jako na přípravu acetalů z ketonů. Trimethylsilylchlorid se také používá na silanizaci laboratorního skla, díky čemuž jsou povrchy více lipofilní.

Silylace v organické syntéze.

Při silylaci polární funkční skupiny jako alkoholy a aminy snadno reagují s trimethylsilylchloridem za vzniku trimethylsilyletherů a trimethylsilyl<nowiki>aminů</nowiki>. Tyto připojené skupiny „ochraňují“ původní skupiny odstraněním labilních protonů a snížením zásaditosti heteroatomu. Chránicí skupiny (zde MeSi-O a MeSi-N) lze později odstranit (což se nazývá „deprotekce“). Trimethylsilylace může být také použita na zvýšení těkavosti sloučeniny, čímž se dá provést plynová chromatografie i u jinak netěkavých látek jako je glukóza. TMSCL rovněž reaguje s acetylidy kovů za vzniku trimethylsilylalkynů jako je například bis(trimethylsilyl)acetylen.  Za přítomnosti triethylaminu a diisopropylamidu lithného jsou enolizovatelné aldehydy, ketony a estery převáděny na trimethylsilylenolové ethery. I přes jejich hydrolytickou nestabilitu mají tyto sloučeniny značné využití v organické chemii; zoxidováním dvojné vazby epoxidací nebo dihydroxylací lze obnovit původní karbonylové skupiny s alkoholovou skupinou na alfa uhlíku. Trimethylsilylenolové ethery mohou být rovněž použity jako maskované ekvivalenty enolátů v Mukaiyamově aldolové adici.

Ostatní reakce.

Trimethylsilylchlorid se používá na přípravu trimethylsilylhalogenidů a pseudohalogenidů jako jsou trimethylsilylfluorid, trimethylsilylbromid, trimethylsilyljodid, trimethylsilylkyanid, trimethylsilylazid a trimethylsilyltriflát (TMSOTf). Tyto látky se tvoří podvojnou záměnou mezi trimethylsilylchloridem a (pseudo)halogenidem (MX):  TMSCl, lithium a molekulární dusík vzájemně reagují za vzniku tris(trimethylsilyl)aminu (katalyzátorem je nichromový drát nebo chlorid chromitý):  Touto reakcí lze do organického substrátu zavést vzdušný dusík; například tris(trimethylsilyl)amin reaguje s α,δ,ω-triketony za vzniku tricyklických pyrrolů.  Redukcí trimethylsilylchloridu vzniká hexamethyldisilan:

Trimethylsilylchlorid, také nazývaný chlortrimethylsilan, zkráceně TMSCL, je organická sloučenina křemíku, halogenderivát silanu. Jedná se o bezbarvou těkavou kapalinu, která je stabliní za nepřítomnosti vody. Má široké využití v organické chemii.

Trimethylsilyl chloride, also known as chlorotrimethylsilane is an organosilicon compound (silyl halide), with the formula (CH)SiCl, often abbreviated MeSiCl or TMSCl. It is a colourless volatile liquid that is stable in the absence of water. It is widely used in organic chemistry.


Popis.

Rozpětí křídel je 40–42 mm. Křídla samečků jsou žluté barvy, samičky mají zelenožlutou základní barvu, pouze spodní strana zadních křídel je nažloutlá. Horní strana křídel obou pohlaví má tmavě hnědou až černou okrajovou pásku, jen tenkou na zadních křídlech. V základu předních křídel je černá skvrna nahoře a dole. Samečci mají oranžovou skvrnu v horní části zadních křídel s červeným okrajem, na spodní straně je tato skvrna jasná a vyznačená červeně. Toto místo může být rozděleno na dvě části červeným okrajem, takže se podobá osmičce, podobně jako u jiných druhů žluťásků z rodu "Colias". U samiček není oranžová skvrna v horní části zadních křídel ohraničena.

Rozšíření.

Jedná se o západopalearktický druh, jehož areálem rozšíření je západní (Španělsko), jižní a střední Evropa, jižní Rusko, Malá Asie, Kavkaz, Zakavkazsko, střední Asie, Čína. Ojediněle byl zaznamenán v jižní Anglii a Dánsku.  V ČR se vyskytuje v jižních a středních Čechách, hojný je na jižní Moravě.

Způsob života.

Živnými rostlinami žluťáska jižního jsou podkovka chocholatá ("Hippocrepis comosa") a v ČR převážně čičorka pestrá ("Coronilla varia"). Biotopem jsou otevřená stanoviště – krátkostéblé stepní trávníky a skalní stepi, vyprahlé pastviny, skalnaté svahy, náspy podél silnic a železnic, váté písky, pískovny a lomy. Obvykle vytváří dvě generace, někdy částečnou třetí generaci (květen–červen, srpen–září, říjen).  Samci vyhledávají samice patrolováním (párovací strategie – samci aktivně vyhledávají samice: proletují nad biotopem, kde by se samice mohly vyskytovat). Samice klade vajíčka za slunných dnů. Housenka, která se vylíhne z vajíčka asi po pěti týdnech, je zelená, s černými ostny na vrchní straně. Před zakuklením se zbarvuje žlutě. Housenky jsou závislé na slunění, nesnášejí kombinaci vhlka a zimy. Poslední generace buď přezimuje, nebo se ještě na podzim zakuklí přichycena vlákny k živné rostlině. Kukla světle zelené barvy je dlouhá asi 1,5 cm; motýl se vylíhne po sedmi dnech.

Taxonomie.

Uvádí se pět poddruhů:

Žluťásek jižní ("Colias alfacariensis") je denní motýl z čeledi běláskovitých (Pieridae). Název pochází od jména typové lokality – Sierra de la Alfaguara u města Alfacar (provincie Granada, jižní Španělsko) – kde byl začátkem 20. století popsán. <br>

Colias alfacariensis, Berger's clouded yellow, is a butterfly of the family Pieridae. It was separated from the pale clouded yellow, "C. hyale", in 1905. Berger's clouded yellow is a Palearctic species (South and Central Europe, South Russia, Russian Far East, Siberia Central Asia and temperate China also Asia Minor, Caucasus and Transcaucasia.


Historie.

Když se na konci 30. let začal Jumo 211 vyrábět, používal systém chlazení kapalinou založený na tzv. „otevřeném cyklu“. Motor byl ochlazován vodou, ale celý systém fungoval pod stejným tlakem jako byl tlak vnějšího prostředí nebo jen mírně vyšším. Protože je bod varu vody závislý na tlaku, tak s tím jak letadlo stoupalo, musela být teplota vody (chladicí kapaliny) udržována poměrně nízko, aby se zabránilo jejímu varu. To ale znamenalo, že chladicí kapalina mohla z motoru odvést jen relativně malé množství tepla, než musela být odvedena do chladiče. Protikladem byl konkurenční motor Daimler-Benz DB 601, jehož chladicí systém pracoval s konstantním tlakem nezávislým na letové hladině – bod varu chladicí kapaliny byl v tomto případě kolem 110 °C. To mu umožňovalo používat znatelně méně vody se stejným chladicím účinkem. I když si byly oba motory v ostatních ohledech velmi podobné, vycházel DB 601 menší a lehčí než Jumo 211 a podával vyšší výkon ve vyšších letových hladinách. Díky tomu byl oblíben u konstruktérů stíhacích letadel, kdežto na Jumo 211 zbylo jen „druhořadé“ použití v bombardérech a transportních letounech.

Vývoj.

Junkers se ale s tímto stavem nemínil spokojit a už v roce 1938 začal s vývojem vlastního vysokotlakého chladicího systému. Pokusy s Jumem 211 byly tak úspěšné, že nejenže bylo možné motor zmenšit, ale mohl i pracovat na vyšších otáčkách bez přehřívání. Další změny zahrnovaly zesílení klikové hřídele a nový, účinnější kompresor a vedly k modelu Jumo 211F, který disponoval 1 400 k při 2 400 ot./min oproti 950 k při 2 200 ot./min u dřívějších verzí.  Toto byl ale jen začátek. Po překonstruování a zmenšení vnějších částí motoru tak aby odpovídaly zdokonalenému způsobu chlazení a po vylepšení kompresoru, vznikl nový model motoru označený Jumo 213A disponující obrovským výkonem 1 750 k při 3 250 ot./min. Stal se tak mnohem výkonnějším než konkurenční DB 601E (1 350 k) a zhruba stejně výkonný jako mnohem větší Daimler-Benz DB 603. Junkers se rozhodl konkurovat přímo DB 603 a umístil záchytné a plnící body své „213“ na stejná místa jako DB 603, a tím umožnil jednoduchou záměnu obou motorů.  Jumo 213A poprvé běžel v roce 1940, ale do výroby byl schválen po dlouhých průtazích až v roce 1943. Náběh výroby byl extrémně pomalý, aby se zabránilo problémům ve výrobě stávajícího modelu Jumo 211. V roce 1944, kdy začaly být k dispozici větší množství nového motoru, byly výrobní linky opakovaně zničeny spojeneckým bombardováním. Výroba modelu A byla omezena na asi 400-500 kusů za měsíc po většinu let 1944/45.  Během dlouhého období příprav výroby bylo vyvinuto několik různých verzí. 213B byla verze upravená pro používání 100 oktanového benzínu C3, čímž mohl být zvýšen tlak při kompresi palivové směsi a vzletový výkon vzrostl na 2 000 k. Verze 213C byla v zásadě stejná jako 213A, ale díky menším změnám v umístění olejové pumpy, kompresoru ap. umožňovala zástavbu kanónu střílejícího dutou hřídelí vrtule. U verze 213D se objevil nový třírychlostní kompresor zajišťující plynulejší výkonové křivky a lepší výkon ve vyšších letových hladinách, ale nakonec dostala přednost ve výrobě až následující verze.  Další hlavní výrobní verzí se tak stala 213E a velmi podobná 213F. Tyto motory byly vybaveny novým dvourychlostním, dvoustupňovým kompresorem, který dramaticky vylepšil výkony ve větších výškách. Jediným rozdílem mezi těmito dvěma verzemi bylo to, že model „E“ měl zamontován mezichladič pro další zlepšení výškových charakteristik, kdežto model „F“ jej neměl a byl vyladěn pro o trochu menší výšky. Modely E a F byly velmi žádané v posledních letech války pro takové letouny jako byly Junkers Ju 188, Junkers Ju 388, některé verze Focke-Wulfu Fw 190 a pro Focke-Wulf Ta 152H.  Dalším plánovaným větším vylepšením měla být verze 213J, ve které měla být stávající tříventilová technika nahrazena novou, účinnější, čtyřventilovou (čtyři ventily na jeden válec). Výroba se ale nestihla rozjet před koncem války. Dalšími experimentálními verzemi byly 213S pro užití v malých výškách a 213T s turbokompresorem.  Celkem bylo vyrobeno 9163 motorů Jumo 213.

Jumo 213 byl dvanáctiválcový, vodou chlazený letecký motor vyvinutý za druhé světové války německou firmou Junkers Motoren na základě jejího dřívějšího motoru Jumo 211. Jumo 213 měl oproti staršímu motoru Jumo 211 dvě vylepšení – vysokotlaký chladicí systém, který vyžadoval znatelně méně chladicí kapaliny a motor tak byl menší a lehčí, a množství menších vylepšení, díky kterým mohl běžet při vyšších otáčkách. Byť se tyto změny mohou zdát malé, zvýšily výkon motoru o více než 500 koňských sil a udělaly z Juma 213 jeden z nejžádanějších motorů v posledních letech války.

The Junkers Jumo 213 was a World War II-era V-12 liquid-cooled aircraft engine, a development of Junkers Motoren's earlier design, the Jumo 211. The design added two features, a pressurized cooling system that required considerably less cooling fluid that allowed the engine to be built smaller and lighter, and a number of improvements that allowed it to run at higher RPM. These changes boosted power by over 500 hp and made the 213 one of the most sought-after Axis engine designs in the late-war era.


Historie.

V roce 1617 rozhodl Hidetada Tokugawa o vytvoření zvláštních okrsků nazvaných "jukaku" jako jediných míst, kde bylo povoleno provozování nevěstinců. V dnešním Tokiu byla původně zvolena lokalita "Jošiwara" ve čtvrti Nihonbaši, po katastrofálním požáru v roce 1657 byla tato zařízení přesunuta na současné místo, které převzalo tradiční název. Počet místních prostitutek dosahoval až tří tisíc. Dívky byly obvykle už v dětství nakupovány od rodičů; smlouva byla obvykle na pět let, ale nákladný život spojený s poskytováním sexuálních služeb vedl k jejich zadlužování a tedy nemožnosti opustit tento způsob života. Vedle obyčejných prostitutek byly v Jošiwaře také elitní oiran a gejši, vydržované bohatými prominenty. K životu Jošiwary patřily také obchody s módním oblečením, divadla kabuki a malíři tvořící žánrové obrazy ve stylu ukijo-e.  Při ničivém zemětřesení v roce 1923 Jošiwara opět vyhořela a všechny dívky přišly o život. Podle líčení Eliášové byly dívky údajně puštěny z nevěstinců až v poslední chvíli, kdy již nebylo uniku z plamenů, pročež nešťastnice naskákaly do jezírka v Asakuse, kde utonuly případně se zadusily kouřem. Hromady dívčích mrtvol byly potom na nákladních vozech odvezeny na Honžo, kde je spalovali.

Současnost.

V roce 1956 byl v Japonsku přijat zákon zakazující prostituci. To vedlo k úpadku Jošiwary, která se stala spíše turistickou atrakcí. Dosud zde však existuje řada pololegálních masážních salónů zvaných "soaplands".

V kultuře.

Život v Jošiwaře realisticky popisovala japonská spisovatelka Higuči Ičijó (česky vyšel výbor z jejího díla pod názvem "Zápolení"). Francouzský režisér Max Ophüls natočil v roce 1937 romantický hraný film "Jošiwara". MUDr. Hynek Záruba vydal knihu "Jošiwara, japonské město milování".

Jošiwara (japonsky: 吉原) je čtvrť na severozápadě japonského hlavního města Tokio, v obvodu Taitó. Je známá jako tradiční středisko japonské prostituce.

Yoshiwara () was a famous "yūkaku" (red-light district) in Edo, present-day Tōkyō, Japan. In the early 17th century, there was widespread male and female prostitution throughout the cities of Kyoto, Edo, and Osaka. To counter this, an order of Tokugawa Hidetada of the Tokugawa shogunate restricted prostitution to designated city districts: Shimabara for Kyōto (1640), Shinmachi for Ōsaka (1624–1644), and Yoshiwara for Edo (1617). A leading motive for establishing these districts was the Tokugawa shogunate trying to prevent the nouveau riche "chōnin" (townspeople) from engaging in political intrigue.


Historie.

Muzeum vzniklo v roce 1934 z daru, který v roce 1932 historik umění Paul Marmottan věnoval Akademii krásných umění. Jednalo se o městský palác a sbírku umění od renesance až po období empíru.  V roce 1882 Jules Marmottan zakoupil od rodiny vévodů z Valmy lovecký zámeček u Boulogneského lesíku, který jeho syn Paul Marmottan přestavěl na městský palác. V paláci umístil sbírku umění, kterou jeho otec obohatil o umění středověku a renesance a on sám o umění Prvního císařství.

Sbírky.

Muzeum vystavuje především umění doby Napoleona a také díla impresionistů, mezi nimi i největší sbírku děl Clauda Moneta na světě.  Sbírky zahrnují renesanční umění italské, německé a vlámské, mj. sochy, tapiserie a vitráže. Největší část sbírky je ale zasvěcena období Prvního císařství, tj. empíru s bohatou kolekcí nábytku, uměleckých předmětů, maleb apod. Zastoupeni jsou umělci té doby jako François-Xavier Fabre, Louis Léopold Boilly, François Gérard, Louis Gauffier nebo Carle Vernet. Sál Georgese Wildensteina představuje sbírku knižních anglických, francouzských, italských a vlámských iluminací od 13. do 16. století, mj. též Jeana Fouqueta.  Muzeum vlastní nejrozsáhlejší sbírku obrazů Clauda Moneta na světě. Je zde zastoupena celá malířova kariéra jeho maleb a kreseb včetně obrazu "Impression, soleil levant" (1872), který dal označení celému uměleckému směru, "Sur la plage à Trouville" (1870), "Portrait de Poly" (1886), "Pont japonais" a "Barque à Giverny" (1887), "Londres", "Le Parlement" a "Reflets sur la Tamise" (1905), "Cathédrale de Rouen, effet de soleil, fin de journée" a kolekce "Leknínů" (1916-1919).  Muzeum vlastní též další umělce okruhu impresionismu a postimpresionismu: Eugène Boudin, Johan Barthold Jongkind, Camille Corot, Gustave Caillebotte, Edgar Degas, Édouard Manet, Camille Pissarro, Armand Guillaumin, Auguste Renoir, Auguste Rodin, Alfred Sisley, Paul Gauguin, Paul Signac, Albert Lebourg, Henri Lebasque aj.  Muzeum vlastní též 81 děl impresionistky Berthe Morisotové jako jsou malby, akvarely, pastely a výkresy včetně sedmi skicářů.

Musée Marmottan Monet ("Marmottanovo Monetovo muzeum") je galerie umění v Paříži. Nachází se v 16. obvodu v ulici "Rue Louis-Boilly". Muzeum umění se zaměřuje na iluminace, renesanci, impresionismus a empír.

Musée Marmottan Monet is located at 2, rue Louis Boilly in the 16th arrondissement of Paris and features over three hundred Impressionist and Post-Impressionist paintings by Claude Monet, including his 1872 "Impression, Sunrise". It is the largest collection of his works.


Životopis.

Robert Treat Paine se narodil v Bostonu. Byl jedním z pěti dětí reverenda Thomase Paine a Eunice (Treat) Paine. Jeho otec byl pastorem „Franklin Road Baptist Church“ ve Weymouthu. V roce 1730 svou rodinu přestěhoval do Bostonu a stal se obchodníkem. Jeho matka byla dcera reverenda Samuela Treata, jehož otec Robert Treat (pozdější guvernér Connecticutu) byl jedním z hlavních zakladatelů Newarku v New Jersey. Zejména rodina Treatových měla v britských koloniích dlouhou historii. Rodina patřila k prvním osadníků, kteří přicestovali v roce 1620 na galeoně Mayflower z Anglie do Ameriky.

Vzdělání.

Paine navštěvoval Bostonskou latinskou školu a ve čtrnácti letech vstoupil na Harvardskou univerzitu. Absolvoval v roce 1749 ve věku 18 let. Poté několik let učil na Bostonské latinské škole v Lunenburgu v Massachusetts. Pokusil se také o obchodní kariéru. Cestoval na Azory, do Španělska, podnikl i velrybářskou plavbu do Grónska. Studium práva začal v roce 1755 u sestřenice své matky v Lancasteru v Massachusetts. Nepodařilo se mu stát se důstojníkem v armádě, tak se dobrovolně přihlásil jako kaplan. Když se vrátil z krátké vojenské výpravy k jezeru Lake George (Expedice Crown Point), vrátil se ke svému právnickému studiu. V roce 1756 se vrátil do Bostonu, aby pokračoval ve studiu práva a v roce 1757 byl přijat do advokátní komory. Nejprve uvažoval o vlastní právnické praxi v Portlandu (tehdy součást Massachusetts, ale nyní v Maine), ale místo toho se v roce 1761 přestěhoval do Tauntonu v Massachusetts. Do Bostonu se vrátil v roce 1780.

Právnická kariéra.

V roce 1768 byl delegátem provinčního sjezdu v Bostonu. Paine, spolu se Samuelem Quincym, vedl žalobu na britského kapitána Thomase Prestona a jeho vojáků po Bostonském masakru z 5. března 1770. John Adams obžalobě oponoval a jeho argumenty porotu přesvědčili. Většina vojáků byla propuštěna.  Paine pracoval u Massachusetts General Court v letech 1773 až 1774, byl delegátem na Provincial Congress v letech 1774 až 1775, a zastupoval Massachusetts na kontinentálním kongresu v letech 1774 až 1776. Jako delegát Kongresu podepsal Olive Branch Petition, petice zaslaná anglickému králi v roce 1775 a pomohl stanovit pravidla dohody a získat argumenty pro nadcházející válku. V roce 1776 byl jedním z signatářů Deklarace nezávislosti.  Do Massachusetts se vrátil koncem prosince 1776. V roce 1777 se stal mluvčím Massachusetts House of Representatives (Sněmovna reprezentantů). V roce 1779 byl členem výkonné rady. V roce 1780 byl členem výboru, který vypracoval návrh státní ústavy. Od roku 1777 do roku 1790 působil u Massachusetts Attorney General jako generální prokurátor. Byl jedním z žalobců účastníků Shays' Rebellion. (V letech 1777–1785 byl úřadujícím generálním prokurátorem Benjamin Kent.) V roce 1780 byl členem americké akademie umění a věd.(American Academy of Arts and Sciences) Od roku 1790 až do roku 1804, kdy odešel do důchodu pracoval jako soudce Nejvyššího státního soudu. Zemřel ve věku 83 let v roce 1814, byl pohřben v bostonském hřbitově Granary Burying Ground. Mnoho z jeho dokladů, včetně korespondence a právních poznámek je nyní uloženo v Massachusetts Historical Society (Massachusettská historická společnost).  Robert Treat Paine byl kongregacionalista a oddaný křesťan. Když se jeho kostel, First Church of Boston změnil na kostel unitářský, stal se Paine unitářem.

Robert Treat Paine (11. března 1731, Boston Massachusetts – 11. května 1814, Massachusetts) byl americký právník a politik, nejznámější jako signatář Deklarace nezávislosti, kterou podepsal jako zástupce Massachusetts. Působil jako první generální prokurátor státu a pracoval jako soudce Nejvyššího soudu v Massachusetts.

Robert Treat Paine (March 11, 1731 – May 11, 1814) was an American lawyer and politician, best known as a signer of the Declaration of Independence as a representative of Massachusetts. He served as the state's first attorney general, and served as an associate justice of the Massachusetts Supreme Judicial Court, the state's highest court.


Dětství (1944–1960).

Chris Spedding se narodil jako Peter Robinson dne 17. června 1944 v obci Staveley v anglickém hrabství Derbyshire. Jeho matkou byla Edith Werner Robinson, tehdy třicetiletá žena, která pracovala jako sekretářka. Jeho otec se jmenoval Cedric „Jack“ White a působil v letectvu na pozici navigátora. Dne 18. října 1943 při sestřelení letadla zahynul. Již několik měsíců před narozením svého syna měla matka, v té době provdaná za jiného muže, jasno v tom, že jej dá k adopci, a těhotenství podstoupila v tajnosti. Svého syna následně vychovávala po dobu nezbytně nutnou, tedy po tři měsíce, a následně byl Peter adoptován párem sheffieldských čtyřicátníků, Jacka a Muriel Speddingových. Rodné příjmení nové matky bylo Toundrow a za Jacka Speddinga se provdala roku 1935. Brzy se ukázalo, že nemohou mít vlastní děti. Po vypuknutí války se dočasně starali o dva německé židovské chlapce, přivezené do Anglie v rámci Kindertransportu. Později se o chlapce starala jejich vlastní matka, která za nimi přijela do Anglie, a rodiny zůstaly i poté v kontaktu. Adoptovaného syna přejmenovali na Christopher John Spedding. Když mu byly tři roky, rodiče adoptovali dívku jménem Peggy (později známou jako Maggie). Rodiče velmi obdivovali operu a klasickou hudbu a kromě řady gramofonových desek s touto hudbou měli doma také klavír. Otec byl varhaníkem a matka zpívala ve sboru. Malý Chris se tedy od malička seznamoval se hrou na klavír a sám zpíval v kostelním sboru, přestože jakékoliv formální umělecké vzdělávání vzdorovitě odmítal. V devíti letech mu rodiče zakoupili housle z osmnáctého století, na které se začal učit hrát. Přestože byl levákem, na housle hrál jako pravák (stejně jako v pozdějších letech na kytaru). V roce 1953 se Speddingovi přestěhovali ze Sheffieldu do Birminghamu.  Výrazným mezníkem ve Speddingově životě byla chvíle, kdy v roce 1956 poprvé uslyšel píseň „Heartbreak Hotel“ od Elvise Presleyho. Od té doby byl jeho vzorem Presleyův dvorní kytarista Scotty Moore. Rovněž obdivoval Dennyho Wrighta, který hrál s Lonniem Doneganem. Postupně začal objevovat další podobnou hudbu a snažil se ji interpretovat na houslích – zkoušel například písně od Eddieho Cochrana či Buddyho Hollyho, přičemž housle držel jako kytaru. V té době hrál ve školním orchestru, avšak dělal vše pro to, aby byl vyhozen – hru často díky záměrně rozladěným houslím sabotoval. Nakonec byl úspěšný a z orchestru byl vyhozen. V tuto chvíli vše směřoval k tomu, aby získal kytaru. Rodiče nový populární styl hudby, rokenrol, neuznávali a odmítali jej podpořit. Po neúspěšném pokusu o výrobu kytary vlastníma rukama mu nakonec roku 1957 rodiče jednu skutečnou zakoupili. Šlo o akustickou kytaru, neboť rodiče věřili, že Chris z rokenrolového období vyroste a začně studovat klasickou kytaru. Nedlouho poté Spedding založil svou první skifflovou kapelu pojmenovanou Hot Spuds podle jeho přezdívky (Spuds) a s ní měl již v roce 1957 první veřejné vystoupení coby kytarista. Kromě hudby se během školních let věnoval tvorbě karikatur a psaní básní. Za jednu z nich, nazvanou "Battle" ("Bitva"), získal školní cenu. V roce 1959 se rodina Speddingova vrátila zpět do Sheffieldu. V té době se Spedding začal více zajímat o jazz, a přestože ani tento styl hudby jeho rodiče příliš nepodporovali, byl pro ně přijatelnější než rokenrol. Tou dobou mu zakoupili první elektrickou kytaru (Höfner Senator).

Kariéra.

Počátky (1960–1966).

V únoru 1960 založil kapelu The Vulcans, v níž dále hráli Len Singleton (rytmická kytara), Pete Bruce (baskytara), Richard Smith (bicí) a dva zpěváci: Keith „Fanny“ Singleton a John Frith. Kapela později prošla personálními změnami na postu baskytaristy (nakonec se této pozice ujal Len Singleton). Hrála převážně coververze skifflových a rokenrolových písní a nejčastěji vystupovala v mládežnických klubech a po roce činnosti se rozpadla. Po dokončení školy se v srpnu 1961 odstěhoval do Londýna. Zde začal pracovat v obchodě s hudebninami nazvaném The Clifford Essex. Kromě prodeje nástrojů se obchod věnoval vydávání partitur a také vlastního časopisu "BMG (Banjo, Mandolin, Guitar)". Spedding zde vyřizoval korespondenci, psal aranžmá a přispíval vlastními články do časopisu. První kapelou, s níž v novém bydlišti začal vystupovat, byla countryová Bill Jordan and his Country Boys. Specializovala se na coververze písní například od Johnnyho Cashe, Hanka Williamse a Jimmyho Rogerse. Kromě Spojeného království kapela hrála i v zahraničí, a to v Paříži, často však vystupovala na britských základnách amerického letectva.  V roce 1962 vydal The Clifford Essex Speddingův tutoriál pro countryovou hru na kytaru "Play Country Style Guitar". Během necelých osmnácti měsíců se prodalo pět tisíc výtisků. Tou dobou začal hrát i jazzovou hudbu s tehdy třináctiletým vibrafonistou Frankem Ricottim. Brzy začali doprovázet takové hudebníky, jakými byli saxofonista Dick Heckstall-Smith a trumpetista Ian Carr. S Ricottim rovněž působil ve skupině kontrabasisty Grahama Colliera, s nímž vystupoval převážně na univerzitách. V té době měl také první zkušenosti s drogami, konkrétně s amfetaminem. V roce 1964 přijal nabídku, aby po dobu dvou měsíců hrál na lodi SS "Himalaya" při cestě do Austrálie. Po návratu do Londýna v únoru 1965 začal hrát v kapele Nata Templa, s nímž s přestávkami vystupoval až do roku 1969. Zároveň spolupracoval s Tommym Kinsmanem, Sidem Phillipsem a Montem Frankem. V té době stále sledoval inzeráty rockových kapel v "Melody Makeru", které sháněly kytaristu, avšak úspěšný nebyl. V roce 1966 absolvoval první oficiální nahrávání – hrál na demonahrávkách zpěvačky Dany Gillespie.

The Battered Ornaments (1967–1969).

V roce 1967 začal Spedding vystupovat s kapelou The Battered Ornaments, kterou dal dohromady básník a textař Pete Brown. Spedding, který již delší dobu hledal rockovou kapelu, v níž by mohl hrát, uvedl, že tato skupina byla dokonalá v tom, že byla kombinací rocku, jazzu a anarchie. Skupina ve svém klasickém složení fungovala přibližně rok a půl a odehrála více než stovku koncertů. Přesto měl Spedding v roce 1968 dostatek volného času, aby se stal členem další kapely, bluesrockové skupiny Smile. Koncem května toho roku kapela vydala svůj první singl „“, jehož producentem byl Lionel Morton. Spedding na nahrávce hrál na nenáviděné housle a také na baskytaru, na níž hrál již v minulosti s Montem Frankem. Existence kapely byla velmi krátká. Téhož roku Spedding hrál na prvním albu kvarteta Franka Ricottiho s názvem "" a rovněž jej doprovázel při koncertech.  V lednu 1969 zaskakoval při londýnském uvedení muzikálu "Vlasy". Kromě The Battered Ornaments doprovázel Spedding v roce 1969 Paula Jonese, Alana Price, Mika Westbrooka, ale také zpěvačku Dusty Springfield. Toho roku vydali The Battered Ornaments své první album s názvem "". V době nahrávání se ve studiu zastavil Jack Bruce, který Speddinga pozval na nahrávání svého prvního sólového alba "Songs for a Tailor". Tento okamžik odstartoval Speddingovu kariéru studiového hudebníka. Ještě roku 1969 nahrál s The Battered Ornaments druhou desku "Mantle-Piece", a to již bez dosavadního lídra Petera Browna, kterého ostatní členové vyhodili. Novým vůdcem se stal Spedding, který v několika písních na albu rovněž zpíval. V červenci 1969 odehráli týdenní koncertní rezidenci v Hamburku a později vystupovali i v Kodani. Svou činnost soubor ukončil v prosinci 1969.

Studiový hudebník a sólové projekty (1969–1972).

V prosinci 1969, ještě před definitivním rozpadem The Battered Ornaments, se Spedding stal členem jazzrockové kapely Iana Carra Nucleus. Již v lednu šla kapela do studia, kde nahrála své debutové album pojmenované "Elastic Rock". V červnu kapela vystupovala na Montreuxském jazzovém festivalu, kde získala hlavní cenu. Následovala cesta do Spojených států amerických, kde zahráli mimo jiné na Newportském jazzovém festivalu. Šlo o Speddingovu první cestu na americký kontinent. Ještě roku 1970 Nucleus vydali své druhé album "We'll Talk About It Later". V té době se rovněž podílel na Carrově desce "Greek Variations" a zanedlouho se skupinou Nucleus nahrál ještě její třetí desku "Solar Plexus", avšak již na jaře 1971 kvůli neshodám s Carrem odešel.  Po úspěchu alba "Songs for a Tailor" se Chris Spedding stal vyhledávaným londýnským studiovým hráčem. Této práci se věnoval již během členství ve skupině Nucleus, ale po odchodu se stala jeho hlavní činností. Často byl ve studiu šest dnů v týdnu, přičemž po večerech ještě vystupoval s různými hudebníky, například s Petulou Clark, Lulu či Barbarou Thompson, ale také Američanem Garym Burtonem, při koncertech. Navíc během dopolední hrál na nahrávkách reklamních znělek, jejichž autorem byl často Jeff Wayne. Roku 1970 se poprvé setkal se zpěvákem a producentem Mikem Battem, s nímž nahrál několik alb, často orchestrálních. Mezi hudebníky, na jejichž albech v té době hrál, patří například Memphis Slim, Harry Nilsson a Sixto Rodriguez. Na mnoha albech, jejichž nahrávání se Spedding účastnil, není uvedeno, zda na výsledné vydané desce skutečně byly jeho party použity – v některých případech mohly být přenahrány jiným kytaristou, případně použity bez uvedení v bookletu.  V červenci 1970 vydala společnost Harvest Records Speddingovo první sólové album "Backwood Progression", které bylo nahráno během přibližně jednoho týdne v Abbey Road Studios a Speddinga na něm doprovázeli například basista Roy Babbington a bubeník Laurie Allan. Navzdory tomu, že předtím hrál často progresivní či avantgardní hudbu, se deska nese ve stylu amerického roots rocku a je inspirována tvorbou Boba Dylana a skupiny The Band. Tři měsíce po vydání desky, dne 13. října 1970, se Spedding na radnici v Marylebonu v londýnském Westminsteru oženil s dvaadvacetiletou Řekyní jménem Katerina „Kathy“ Koutsogiannopoulou (Spedding). V té době již neudržoval žádný kontakt se svými rodiči ani sestrou a na svou svatbu je nepozval. Se svou manželkou vychovával její dceru Melinu, kterou měla s jiným mužem ještě v Řecku. Ještě koncem roku 1970 vyšlo Speddingovo instrumentální jazzové album "Songs Without Words", avšak pouze v Japonsku.  V lednu 1971 přestal Spedding vystupovat s klavíristou Mikem Westbrookem, s nímž delší dobu hrál, a nahrál s Brucem jeho třetí sólovou desku "Harmony Row". Album vyšlo v červenci 1971 a Spedding se následně stal členem Bruceovy doprovodné skupiny, kterou však v únoru následujícího roku opustil. V březnu 1972 vydal Spedding své druhé řadové album "The Only Lick I Know", na němž pracoval přibližně po dobu jednoho roku ve vzácných chvílích, kdy nenahrával s jinými hudebníky. V letech 1971 a 1972 byl ve čtenářské anketě časopisu "Melody Maker" zvolen druhým nejlepším kytaristou roku, hned za Johnem McLaughlinem.

Sharks (1972–1974).

V září 1972 Spedding omezil práci studiového hudebníka na občasné hostování, případně spolupráci s přáteli, jakým byl například Mike Batt. Roku 1972 Speddinga kontaktoval Mike Batt s nabídkou studiové práce na albu uskupení The Wombles, což byl projekt založený na postavách ze stejnojmenného televizního seriálu pro děti, přičemž hudebníci při koncertech vystupovali v kostýmech z tohoto pořadu. Spedding nakonec hrál na čtyřech albech této kapely. Kapela The Wombles hrála rovněž veřejné koncerty v kostýmech, kterých se však Spedding až na několik výjimek neúčastnil. Výjimku tvořilo například vystoupení v pořadu "Top of the Pops" (1974).  Již v červenci 1971 Speddinga kontaktoval Andy Fraser, o osm let mladší baskytarista, který nedlouho předtím opustil skupinu Free, zda by nehrál v jeho nově vznikající kapele Toby. Spedding se členem skupiny nestal, avšak začátkem podzimu 1972 spolu dali dohromady kapelu Sharks. Tu Spedding označoval za první skutečnou rockovou kapelu, v níž hrál. Vedle Speddinga byl jediným stálým členem zpěvák Steve „Snips“ Parsons. Později kapela odehrála řadu koncertů, a to jak ve Spojeném království, tak i v dalších evropských zemích. Odehráli například čtčnáct vystoupení coby předkapela skupiny Roxy Music. Své první album "First Water" kapela vydala v dubnu 1973, přičemž Fraser brzy ze skupiny odešel. Právě při nahrávání této desky Spedding začal brát tvrdé drogy, konkrétně kokain, na němž byl následně po dobu dvaceti let závislý. V té době Speddinga rovněž opustila jeho manželka, která se následně s dcerou usadila v Amsterdamu. Manželství bylo oficiálně ukončeno až o tři roky později, v létě 1976. Od konce roku 1973 začal Spedding žít s o tři roky starší Němkou Norou Forster, která měla jedenáctiletou dceru Arianu. Nora se snažila Arianu držet co nejdál od Speddinga a jeho vlivu a ten s dívkou téměř nemluvil. Ariana se brzy stala členkou punkrockové skupiny The Slits, v níž vystupovala pod jménem Ari Up. V březnu 1974 Sharks vydali svou druhou desku "Jab It in Yore Eye" a odehráli turné po Spojených státech amerických coby předskokani skupiny Mountain. Po návratu do Anglie kapela začala v červnu 1974 pracovat na svém třetím albu s pracovním názvem "Music Breakout". Následující měsíce kapelu provázela řada problémů, včetně odchodu členů, a vše skončilo v říjnu toho roku, kdy nahrávací společnost přestala vznik desky financovat a kapela se rozpadla.

Sólová kariéra (1975–1977).

Po rozpadu Sharks Spedding kontaktoval producenta Mickieho Mosta, neboť chtěl vydat alespoň jednu sólovou hitovou píseň. V té době se rovněž vrátil k rozsáhlejší práci studiového hudebníka. Opět se vrátil k hektickému dennímu programu, který měl již v minulosti, a sice ráno nahrával reklamní znělky a následně pracoval ve studiu s různými hudebníky. Dále působil v orchestru skečového televizního pořadu "The Stanley Baxter Show". Navzdory tomu, že byl Spedding v právním sporu se společností Island Records ohledně skupiny Sharks, byl v prosinci 1974 tímto vydavatelstvím kontaktován, aby hrál na pátém sólovém albu velšského hudebníka Johna Calea s názvem "Slow Dazzle". Sám neznal žádné Caleovy dřívější nahrávky ani desky skupiny The Velvet Underground, v níž v šedesátých letech působil. Během nahrávání se však ukázalo, že mají mnoho společného, včetně klasického hudebního vzdělání a blízkého vztahu k improvizaci. Spedding se tak stal členem Caleovy kapely pro nadcházející turné, které probíhalo kromě Spojeného království také v dalších evropských zemích a trvalo od dubna do května 1975. Tato sestava je jak fanoušky, tak i hudebními kolegy a samotným Speddingem, označována za nejlepší kapelu, v níž Spedding kdy hrál. Cale při koncertech často střídal tóniny a tempo, texty i celkovou strukturu písní a Spedding byl schopný jej následovat při improvizaci zcela nových písní přímo na pódiu. Když byl Spedding doma, konzumoval velké množství kokainu, avšak na turné k němu neměl takový přístup a konzumaci do značné míry omezil. Zároveň chtěl být střízlivý, když hrál s nepředvídatelným Calem.  V únoru 1975 vydal Spedding svůj první sólový singl, a sice coververzi písně „My Bucket's Got a Hole in It“, kterou popularizoval americký zpěvák Hank Williams. Singl vydala společnost Island Records, k níž byl tou dobou stále smluvně vázán. Nedlouho poté, v březnu 1975, mu však Mickie Most pomohl s osvobozením od tohoto vydavatelství. Přiměla jej k tomu Speddingova píseň „Motor Bikin'“, která měla hitový potenciál. Tu zanedlouho nahráli a dne 27. června 1975 jí společnost RAK Records vydala. V té době také hrál na albu "HQ" písničkáře Roye Harpera a účastnil se i následného turné. Když bylo turné již připraveno, Speddingovi zavolal Mick Jagger, zpěvák skupiny The Rolling Stones, ohledně místa kytaristy po Micku Taylorovi, který před nedávnem odešel. Vzhledem ke kompletně naplánovanému turné však nabídku odmítl.  Po skončení Harperova turné se, několik měsíců po vydání, začalo dařit Speddingovu sólovému singlu „Motor Bikin'“, který se umístil na čtrnácté příčce Britského singlové hitparády, v němž, na různých pozicích, vydržel osm týdnů. S písní rovněž vystupoval v pořadu "Top of the Pops". Tou dobou absolvoval další evropské turné s Johnem Calem, a to od října do listopadu (rovněž odehráli jeden koncert v srpnu). Nedlouho předtím Spedding hrál na Caleově dalším albu "Helen of Troy". Když turné skončilo, Spedding začal nejprve psát další vlastní písně a následně pod Mostovým produkčním dohledem nahrávat své třetí sólové album. Album pojmenované prostě "Chris Spedding" vyšlo 8. dubna 1976. Stylově zcela vybočovalo z tvorby, kterou prezentoval na svých dvou prvních deskách – je mnohem více popové.  Již několik let Spedding často nakupoval módní oblečení v obchodě Malcolma McLarena. Ten byl v této době, tedy v roce 1976, manažerem punkrockové skupiny Sex Pistols. Spedding se tou dobou na čas přestal věnovat propagaci své sólové tvorby a několikrát se s McLarenem sešel za účelem pomoci mladé skupině. V květnu produkoval několik jejich vůbec prvních demonahrávek. Nedlouho po vzniku těchto demonahrávek se Spedding po třech letech rozešel s Norou Forster.  Počátkem června 1976 sestavil Spedding vlastní doprovodnou skupinu, v níž jej doprovázeli baskytarista Pat Donaldson a bubeník Timi Donald, kteří s ním dříve hráli v Caleově kapele, a doplňoval je druhý kytarista Simon Nicol. Spolu s nimi nahrál, opět pod produkčním dohledem Mickieho Mosta, píseň „Lone Rider“, avšak již v srpnu se sestava rozpadla. V říjnu nahrál za doprovodu skupiny The Vibrators mnohem punkovější singl „Pogo Dancing“, který vyšel následujícího měsíce. Se skupinou rovněž odehrál několik vystoupení v rozhlase a televizi. V roce 1977 Spedding odehrál turné coby člen doprovodné skupiny Bryana Ferryho, jemuž jako členovi skupiny Roxy Music v minulosti předskakoval. Již předchozího roku hrál na jeho albech "Let's Stick Together" a "In Your Mind". Spedding k turné svolil poté, co zastupující společnost slíbila, že bude financovat jeho vlastní turné na podzim 1977. Počátkem roku se k němu nastěhovala nová přítelkyně Penny Staples, s níž žil od předchozího roku. V dubnu 1977 vystoupil coby host při Caleově londýnském koncertu. Ferryho turné probíhalo od února do března a následně znovu od května 1977. Po jeho dokončení začal Spedding pracovat na dalším sólovém albu. Dostalo název "Hurt" a vyšlo v září 1977. Produkoval jej Chris Thomas a kromě autorských písní se na něm nachází coververze písní od Bo Diddleyho a Garlanda Jeffreyse. Deska je o poznání rockovější, temnější a hlasitější než předchozí. Od září byl Spedding po dobu téměř dvou měsíců na turné.

Odchod do Spojených států (1978–1988).

Řadu let Spedding uvažoval o odstěhování se do Spojených států amerických. V srpnu 1978 se tedy usadil v New Yorku, kde brzy začal hrát se zpěvákem Robertem Gordonem, který se věnoval rockabilly hudbě, a s nímž Spedding zanedlouho nahrál desku "Rock Billy Boogie". V New Yorku se často setkával s Johnem Calem, který zde znovu od předchozího roku žil. Cale, který měl ve městě velké známosti a v šedesátých letech zde působil ve skupině The Velvet Underground, se Speddinga ujal a začal jej představovat různým lidem, včetně svého drogového dealera. Jednou od něj dostal pozvánku na recepci kapely Boston, kde potkal šestadvacetiletou baskytaristku jménem Jody Irushalmi (coby hudebnice vystupovala pod pseudonymem Jody Beach). Později se vrátil do Londýna, kde dokončil práce na svém dalším albu "Guitar Graffiti", které vyšlo až v březnu 1979, a začal řešit odchod do New Yorku. Po dokončení desky se tam vrátil a zahájil turné s Robertem Gordonem. V lednu 1979 produkoval oficiálně nevydané demonahrávky kapely The Cramps. V té době byla Jody jeho stálou přítelkyní. Jednou spolu a ještě s její sestrou Risé zašli na Caleův koncert, kde Spedding vystoupil coby host. Risé se v roce 1981 za Calea provdala.  Po dokončení turné s Gordonem se Spedding koncem roku 1979 stal členem již zavedené newyorské kapely The Necessaries. Tu opustil po přibližně čtrnácti měsících v roce 1981. Toho roku se na čas vrátil do Londýna, kde produkoval sólové album Stevea Parsonse nazvané "La Rocca!". V té době rovněž vydal své další sólové album "I'm Not Like Everybody Else" – jeho poslední vydané společností RAK Records. Následovalo společné turné s Parsonsem po východním pobřeží USA a Kanady. Později odehrál další turné za doprovodu jiných hudebníků a občasně hrál i s Calem, například na albu "Music for a New Society", ale i při koncertech. Koncem roku 1982 začal opět hrát s Gordonem a následujícího roku spolupracoval coby studiový hudebník například s Paulem McCartneyem, Rogerem Daltreyem a Kit Hain. V roce 1983 rovněž coby host hrál týden v domácí kapele televizního pořadu "Late Night with David Letterman". V roce 1984 se rozpadl Speddingův vztah s Jody Beach.  V roce 1985 začal Spedding přispívat rozhovory s různými hudebníky do pánského časopisu "Details", v němž rovněž získal titul hudebního editora. Toho roku rovněž odehrál severoamerické turné s vlastní doprovodnou kapelou a později i krátké akustické turné s Royem Harperem (každý odehrál svůj set jen s akustickou kytarou). Následovala další turné s kapelou, občasně hrál na albech různých hudebníků, včetně Toma Waitse a Johnnyho Hallydaye, a nadále rovněž vystupoval s Gordonem. V březnu 1986 odehrál dva společné koncerty s Calem (bez kapely, pouze oni dva). V říjnu a listopadu toho roku následovalo větší turné, při němž opět hráli bez rytmické sekce. Toho roku rovněž Spedding začal opět chodit s Jody Beach. Dne 24. června 1986 měli svatbu, čímž se po třinácti letech spolupráce stal Caleovým švagrem. Spedding stále oficiálně nemohl ve Spojených státech trvale bydlet a pracovat a řadu let se snažil o získání zelené karty. Američtí úředníci si svatbu vyložili jako pouhou snahu o její získání a Speddingovi dali devadesát dnů na opuštění země. Nakonec se mu však přes právníky záležitost podařilo vyřešit.  V říjnu 1986 vydal své další sólové album "Enemy Within". Jeho nahrání zabralo přibližně dva týdny, avšak následně bylo kvůli právním problémům na dva roky uloženo k ledu. Deska obsahuje mimo jiné píseň „Go West“, pod níž jsou autorsky kromě Speddinga podepsáni také John Cale a Jody Beach. Počátkem roku 1987 Spedding absolvoval další turné s Calem, které však provázely problémy, neboť Cale, jenž se nedlouho předtím vyléčil z dlouholeté závislosti na drogách, zakázal během turné jakékoliv drogy, zatímco Spedding nadále užíval kokain, což mu způsobovalo značné potíže. Další turné s Calem následovalo na počátku roku 1988 a později opět koncertoval po Evropě s Robertem Gordonem. Koncem osmdesátých let produkoval jediná dvě alba kanadské rockabillyové kapely The Razorbacks. Rovněž produkoval album hudebníka Mika McClintocka.

Různé spolupráce (1988–2000).

V roce 1988 začal také pracovat na svém dalším sólovém albu "Cafe Days". Bylo to v době, kdy se sám začal zbavovat závislosti na drogách a v době nahrávání alba byl psychicky na dně. V říjnu 1989 odehrál americké a kanadské turné, které následujícího měsíce pokračovalo v Evropě. Album "Cafe Days" nakonec vyšlo až v září 1990. Roku 1991 následovalo tříměsíční evropské turné. V červnu a červenci 1991 proběhlo turné po Japonsku s novými členy kapely. Po návratu z turné Speddingovi přišli o svůj newyorské byt, následně chvíli bydleli u Joeyho Ramona, ale brzy se rozešli a Spedding přebýval u různých přátel. Následovalo několik dalších turné s Gordonem. V roce 1993 se dal opět dohromady se Stevem Parsonsem a nahráli nové album skupiny Sharks, které následně vyšlo v roce 1995 pod názvem "Like a Black Van Parked on a Dark Curve". Později toho (1993) roku, od května do června, absolvoval na dvanáct let poslední turné s Robertem Gordonem. V lednu 1994 se se svou přítelkyní Claudií přestěhoval do Los Angeles, které podle něj mohlo být dobrým místem pro zbavení se veškerých drog. V té době se mu skutečně podařilo zbavit dlouholeté závislosti na kokainu a po dalších třech letech přestal také s kouřením. V té době začal obnovovat vztahy s rodinou v Anglii, kterou od odstěhování do New Yorku nevídal, a rozhodl se najít svou biologickou matku.  V roce 1995 začal opět spolupracovat s Johnem Calem, a to v projektu, který měl navázat na nedávný a v té době již bývalý reunion skupiny The Velvet Underground. V plánované skupině měli kromě Calea hrát ještě další dva členové této kapely, a sice kytarista a baskytarista Sterling Morrison a bubenice Maureen Tuckerová, avšak z projektu sešlo po Morrisonově onemocnění a následné smrti v srpnu toho roku. Tato sestava po sobě zanechala jednu píseň, která vyšla na Caleově albu "Antártida". Šlo o vůbec poslední spolupráci mezi Calem a Speddingem. Později toho roku, stejně jako počátkem roku následujícího, odehrál Spedding několik vystoupení s francouzským zpěvákem Dickem Riversem. V roce 1998 hrál několik měsíců vždy jeden den v týdnu ve skupině Stevieho Gurra v domovském klubu v Burbanku a v roce 1999 absolvoval evropské turné s vlastní kapelou. Poté začal hrát s vlastní kapelou v Los Angeles a následně produkoval desku "Hop Around" od Dee Dee Ramona. Desce se nedostalo téměř žádné propagace a Spedding následně produkoval Ramonovo další album "Greatest & Latest" – jeho vůbec poslední.

Nové tisíciletí (od 2000).

V březnu 2000 začal Spedding pracovat na svém dalším sólovém albu, prvním po deseti letech. V létě a znovu na podzim 2000, stejně jako počátkem roku 2001, odehrál Spedding další evropská turné. Právě roku 2001 rovněž obnovil spolupráci s Bryanem Ferrym – hrál na jeho desce "Frantic" a rovněž se účastnil reunionového turné jeho kapely Roxy Music. V březnu 2002, po dvou letech od zahájení práce, vyšlo Speddingovo deváté řadové album "One Step Ahead of the Blues", které je složené převážně z coververzí starších bluesových písní. Od května toho roku byl následně členem Ferryho doprovodné skupiny při turné, které s přestávkami pokračovalo až do roku 2004. V březnu 2004 se poprvé v životě setkal se svou biologickou matkou, tehdy již devadesátiletou. Rovněž se dozvěděl, že po válce měla se svým manželem (nikoliv Speddingovým otcem) další dvě děti. Od té doby s matkou udržoval kontakt a rovněž se přestěhoval zpět do Anglie. V roce 2005 se účastnil dalšího turné obnovených Roxy Music a rovněž s kapelou začal nahrávat její první album od roku 1982, které však nikdy nebylo dokončeno.  V srpnu 2005 vydal desáté řadové sólové album '. Spedding desku nahrál během volných chvil při nabitém období, kdy koncertoval či nahrával s Bryanem Ferrym. V březnu 2006 odehrál evropské turné s vlastní kapelou. Toho roku nahrál s Robertem Gordonem desku "It's Now or Never" (jejich jediné společné album, uváděné jako dílo obou) a v červenci s ním odehrál evropské turné. Své další sólové album, které dostalo název "Pearls", vydal v roce 2011. Kromě autorských písní deska obsahuje také několik coververzí. V té době rovněž působil v kapele King Mob se Stevem Parsonsem a dalšími hudebníky, mezi nimiž byl například baskytarista Glen Matlock ze Sex Pistols. Později, když již tato kapela neexistovala, začal po mnoha letech znovu hrát s Andym Fraserem – on i Parsons se podíleli se Speddingově další desce "Joyland". Na albu se podílelo několik dalších hostů, včetně Bryana Ferryho a Johnnyho Marra. Po Fraserově smrti v březnu 2015 se kapela Sharks dala znovu dohromady – kromě Parsonse, Speddinga a dalšího člena klasické sestavy, klávesisty Nicka Judda, v ní hrál například bubeník Paul Cook ze Sex Pistols. V lednu 2017 kapela vydala nové album nazvané '. Později téhož roku vyšel box set složený ze Speddingových alb, která nahrál pro společnost RAK Records, pod názvem "The RAK Years". V červnu 2018 kapela Sharks vydala další album nazvané "". K roku 2018 Spedding nadále zůstával členem doprovodné skupiny Bryana Ferryho.

Nástroje.

Na přelomu šedesátých a sedmdesátých let, během období, kdy začínal pracovat jako studiový hudebník, hrál Spedding často na kytaru Fender Telecaster, kterou použil i na svém debutovém albu "Backwood Progression". Později hrál také na Fender Stratocaster či Gibson Les Paul. Coby člen kapely Jacka Bruce hrál také na akustickou kytaru Gibson J-45, kterou mu věnoval právě Bruce. Mezi jeho další akustické kytary patří Gibson J-200. Během amerického turné kapely Sharks v roce 1974 si Spedding zakoupil Gibson Flying V, na kterou hrál řadu let do chvíle, než mu byla v polovině osmdesátých let ukradena. V době, kdy hrál s Robertem Gordonem rockabilly, používal kvůli autenticitě Gretsch Country Club. V devadesátých letech používal kytaru značky ESP vzhledu Stratocaster a kytaru SteelPaul, vyrobenou Jamesem Trussartem. Typickou je pro něj rovněž kytara Gretsch 6120, kterou dostal v roce 2006. Uvádí, že není velkým příznivcem různých kytarových efektů. Říká, že raději vytváří zvuk vlastníma rukama, než těmito pedálovými efekty. Když hrál na baskytaru, byla to často. Uvedl, že hru na baskytaru si velmi užívá. Kromě klavíru a houslí, na něž hrál během dospívání a znalosti využil i ve své pozdější kariéře, hrál také například na buzuki a elektrický sitár.

Chris Spedding, rodným jménem Peter Robinson, (* 17. června 1944 Staveley, Derbyshire, Anglie) je anglický kytarista, zpěvák a hudební producent. Vyrůstal u adoptivních rodičů a prvním nástrojem, na který ve věku devíti let začal hrát, byly housle. Rovněž hrál na klavír, který se nacházel v jejich domě. Čtyři roky po houslích začal hrát na kytaru. Nedlouho poté, co na nástroj začal hrát, založil svou první kapelu, po níž následovalo několik dalších uskupení. Kromě rokenrolu, který byl tehdy jeho primárním žánrem, se rovněž zajímal o jazzovou hudbu. V šedesátých letech doprovázel coby sideman velké množství jazzových hudebníků. Koncem dekády hrál s kapelou The Battered Ornaments a následně do roku 1972 působil ve skupině Nucleus. Obě skupiny byly zaměřeny na jazzovou či progresivní hudbu. Své první sólové album vydal v roce 1970. Tou dobou již byl zavedeným a brzy uznávaným studiovým hudebníkem, který spolupracoval například s Memphis Slimem, Mikem d'Abem i Eltonem Johnem.

Christopher John Spedding (born Peter Robinson, 17 June 1944) is an English musician, singer, guitarist, songwriter, multi-instrumentalist, composer, and record producer. In a career spanning more than 50 years, Spedding is best known for his studio session work. By the early 1970s, he had become one of the most sought-after session guitarists in England. Spedding has played on and produced many albums and singles. He has also been a member of eleven rock bands: the Battered Ornaments, Frank Ricotti Quartet, King Mob, Mike Batt and Friends, Necessaries, Nucleus, Ricky Norton, Sharks, Trigger, and The Wombles.


Sicilian Defence, Scheveningen Variation

Vznik z jiného pořadí tahů.

Přechod z Najdorfovy varianty volí většina hráčů, kteří Scheveningskou variantu mají v oblibě. Vyhýbají se tím Keresovu útoku. V tomto pořadí tahů ji zpopularizoval Garri Kasparov.

Historie.

Varianta se objevovala již koncem 19. století, kdy vznikala z Paulsenovy varianty. Tak ji v 80. letech 19. století hrával Louis Paulsen. Název nese po mezinárodním turnaji v Scheveningenu, kde se varianta hrála v roce 1923. O popularizaci a teoretický rozvoj varianty se ve velké míře zasloužil Garri Kasparov, který ji od 80. let 20. století úspěšně používal v zápasech o mistra světa s Anatolijem Karpovem. To vedlo Karpova dokonce k tomu, že se později ve vzájemných zápasech raději přiklonil k zavřeným hrám.

Strategie.

Varianta je typická tím, že černý vybudoval malý střed pěšci "e6", "d6" nazývaný také ježek. Dále černý obvykle volí vývin figur a posléze získává slibnou protihru na dámském křídle nebo ve středu. Bílý má možnost reagovat různými způsoby, může podnikat operace jak ve středu, tak na dámském křídle nebo může útočit na křídle královském. V případě, že bílý zvolí velkou rošádu, tak vznikají ostré pozice s opačnými rošádami.

Klasická varianta.

1. e4 c5 2. Jf3 d6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jc3 e6 6. Se2  Černý tu může zkusit variantu bez a6 se snahou protihru v centru, nejčastěji se ale 6... a6 vyskytuje. Zde dále černý volí nejčastěji výstavbu Se7, 0-0, Dc7, Jc6 přičemž bílý nejčastěji reaguje 7. 0-0 Se7 8. f4 0-0 9. Kh1 Dc7 10. a4 Jc6 11. Se3 kdy vznikne výchozí pozice klasické varianty, ke které je možno se dobrat i v jiném pořadí tahů. Varianta byla prověřována už v zápase o mistra světa Karpov-Kasparov a je populární stále. Někdy bílý i nehraje a4 a zkouší aktivně působit vývinem De1-g3. Hra je šancemi na obou stranách.

Varianta s g3.

1. e4 c5 2. Jf3 d6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jc3 e6 6. g3  Platí za poklidnější variantu, fianchetto dává bílému možnost působit na diagonále, černý získává protihru na dámském křídle. Často vzniká z Paulsenovy varianty po tazích 1. e4 c5 2. Jf3 e6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jc6 5. Jc3 Dc7 6. g3 a6 7. Sg2 Jf6 8. 0-0 d6 9. Ve1 s plánem 10. Jxc6 bxc6 11. e5 Bílý tu má lepší pěšcovou strukturu, za kterou má černý protihru na sloupci b.

Keresův útok.

1. e4 c5 2. Jf3 d6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jc3 e6 6. g4  Zavedl do hry na nejvyšší úrovni velmistr Paul Keres. Bílý se snaží uchvátit iniciativu už v brzkém stadiu partie. Černý může zahájit protiakce na dámském křídle, bílý má ale iniciativu, nejčastěji tu černý odpovídá tahem 6... h6 přičemž se pak snaží o protihru v centru, v často hrané variantě 7. h4 Jc6 8. Vg1 volí černý protiuder 8... h5 9. gxh5 Jxh5 10. Sg5 Jf6 kde má bílý tlak po sloupci "g", a černý tu často raději rochuje nadlouho.

Odložený Keresův útok.

1. e4 c5 2. Jf3 d6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jc3 a6 6. Se3 e6 7. g4  Získal popularitu i na nejvyšší úrovni, černý může reagovat klidnějším 7... h6 nebo může přijmout výzvu a odpovědět 7... e5 kde po 8. Jf5 g6 9. g5! gxf5 10. exf5 d5! s dalším d4 má bílý kompenzaci za obětovanou figuru, ostrá hra je tu bohatá na taktické zápletky.  Méně často vzniká odložený Keresův útok i po tazích 1. e4 c5 2. Jf3 d6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jc3 a6 6. h3 e6 7. g4 černý tu nemusí hrát h6 a může reagovat protihrou v centru.

Varianta s f4.

1.e4 c5 2. Jf3 d6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jc3 e6 6. f4  V této ostré variantě se černý může rozhodnout mezi 6... Jc6 s případnou protihrou v centru nebo může zvolit 6... a6 kde po nejčastějším 7. Df3 udělá černý nejlépe, když napadne bílého jezdce 7... Db6 a v případě jeho ústupu 8. Jb3 (možné je i 8. a3 Jc6) získává černý po 8... Dc7 protihru na dámském křídle tahem b5. Bílý se může rozhodnout pro velkou nebo malou rošádu, hra je s oboustrannými šancemi.

Sozinův útok.

1. e4 c5 2. Jf3 d6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jc3 e6 6. Sc4  S tímto systémem zaznamenával úspěchy Bobby Fischer, někdy se proto varianta nazývá i Fischerova. Černý zde nejčastěji volí buď variantu 6... a6 7. Sb3 b5 (7... Jc6 přechází do 6... Jc6) 8. 0-0 Se7 kde po 9. Df3 černý nejčastěji odpovídá 8... Db6 9. Se3 Db7 s protihrou, neboť fianchetto střelce na b7 by bylo riskantní pro oslabení pole e6. Nebo se černý rozhoduje pro variantu 6... Jc6 a bílý si tu může vybrat mezi variantou, kde zvolí rošádu malou, kterou preferoval Fischer nebo může zvolit i postup Se3, De2 s rošádou velkou, zvanou též varianta Velimiroviče. Hra je s šancemi na obou stranách.

Anglický útok.

1. e4 c5 2. Jf3 d6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jc3 e6 6. Se3 nebo 6. f3 s dalším 7. Se3  Se stal populárním od druhé poloviny 80. let 20.století. Hrával tak anglický velmistr Nigel Short. Bílý zde volí postup f3, Dd2, 0-0-0 a nastupuje pěšci g4, h4, přičemž nástup pěšci někdy činí ještě před velkou rošádou. Vznikají zde ostré pozice s opačnými rošádami s šancemi na obou stranách, při nichž bílý útočí na černého krále na královském křídle a černý na bílého krále na křídle dámském. Ke střetu zde dochází i ve středu.

Přehled dle ECO.

Scheveningská varianta (ECO B80-B89) je varianta šachového zahájení Sicilské obrany. Charakterizují ji tahy: ke stejné pozici vede i ke stejné pozici vede i

In chess, the Scheveningen Variation of the Sicilian Defence is an opening that is a line of the Open Sicilian characterised by Black setting up a "small centre" with pawns on d6 and e6. There are numerous move orders that reach the Scheveningen; a common one is:


Výsledky muži.

Volný způsob.

50 m volný způsob.

Finále 1. srpna

100 m volný způsob.

Finále 30. července

200 m volný způsob.

Finále 28. července

400 m volný způsob.

Finále 26. července

800 m volný způsob.

Finále 29. Července

1500 m volný způsob.

Finále 2. srpna

Motýlek.

50 m motýlek.

Finále 27. července

100 m motýlek.

Finále 1. srpna

200 m motýlek.

Finále 29. července

Znak.

50 m znak.

Finále 2. srpna

100 m znak.

Finále 28. července

200 m znak.

Finále 31. července

Prsa.

50 m prsa.

Finále 29. července

100 m prsa.

Finále 27. července

200 m prsa.

Finále 31. července

Polohový závod.

200 m polohový závod.

Finále 30. července

400 m polohový závod.

Finále 2. srpna

Štafeta.

Štafeta 4 × 100 m volný způsob.

Finále 26. července

Štafeta 4 × 200 m volný způsob.

Finále 31. července

Štafeta 4 × 100 m polohový závod.

Finále 2. srpna

Dálkové plavání.

5 kilometrů.

Finále 21. července

10 kilometrů.

Finále 22. července

25 kilometrů.

Finále 25. července

Výsledky ženy.

Volný způsob.

50 m volný způsob.

Finále 2. srpna

100 m volný způsob.

Finále 31. července

200 m volný způsob.

Finále 29. Července

400 m volný způsob.

Finále 26. července

800 m volný způsob.

Finále 1. srpna

1500 m volný způsob.

Finále 28. července

Motýlek.

50 m motýlek.

Finále 1. srpna

100 m motýlek.

Finále 27. července

200 m motýlek.

Finále 30. července

Znak.

50 m znak.

Finále 30. července

100 m znak.

Finále 28. července

200 m znak.

Finále 1. srpna

Prsa.

50 m prsa.

Finále 2. srpna

100 m prsa.

Finále 28. července

200 m prsa.

Finále 31. července

Polohový závod.

200 m polohový závod.

Finále 27. července

400 m polohový závod.

Finále 2. srpna

Štafeta.

Štafeta 4 × 100 m volný způsob.

Finále 26. července

Štafeta 4 × 200 m volný způsob.

Finále 30. července

Štafeta 4 × 100 m polohový závod.

Finále 1. srpna

Dálkové plavání.

5 kilometrů.

Finále 21. července

10 kilometrů.

Finále 22. července

25 kilometrů.

Finále 25. července

Synchronizované plavání.

Kombinovaná sestava.

Finále 22. července

Sólo - technická sestava.

Finále 20. července

Dvojice - technická sestava.

Finále 21. července

Družstva - technická sestava.

Finále 19. července

Sólo - volná sestava.

Finále 23. července

Dvojice - volná sestava.

Finále 24. července

Družstva - volná sestava.

Finále 25. července

Výsledky skoky do vody muži.

1 metr.

Finále 17. července

3 metry.

Finále 23. července

10 metrů.

Finále 21. července

Synchron. skoky 3 metry.

Finále 18. července

Synchron. skoky 10 metrů.

Finále 25. července

Skoky do vody ženy.

1 metr.

Finále 19. července

3 metry.

Finále 21. července

10 metrů.

Finále 18. července

Synchron. skoky 3 metry.

Finále 24. července

Synchron. skoky 10 metrů.

Finále 19. července

Mistrovství světa v plavání 2009 bylo v pořadí třináctým světovým šampionátem v plaveckých sportech. Konalo se pod záštitou Mezinárodní plavecké federace (FINA) ve dnech 17. července až 2. srpna 2009 v Římě. O místě konání se rozhodlo v roce 2005 během XI. světového šampionátu v Montrealu. Protikandidáty byly Atény, Moskva a Jokohama. Mistrovství světa se v Římě konalo podruhé, poprvé tuto akci hlavní město Itálie hostilo v roce 1994. Šampionátu se účastnilo 2556 sportovců ze 192 zemí. Česká účast nebyla příliš úspěšná. Nejlepším výsledkem bylo osmé místo Rostislava Vítka v závodě na 25 km. V bazénových plaveckých disciplíchách se Češi do finále nedostali, do semifinále pronikla jen Simona Baumrtová v závodě na 200 m znak.

The 2009 World Aquatics Championships () or the XIII FINA World Championships were held in Rome, Italy from 18 July to 2 August 2009. The 2009 Championships featured competition in all 5 aquatics disciplines: diving, swimming, open water swimming, synchronised swimming and water polo.


Naléhavá nutnost nového letiště.

V roce 2016 je jediným mezinárodním letištěm v Metropolitní oblasti Ho Či Minova Města Mezinárodní Letiště Tan Son Nhat. V této oblasti o rozloze 30 404 kilometrů čtverečních má do roku 2020 žít 20 až 22 milionů obyvatel, z toho 16 - 17 milionů, tedy 77 - 80 %, městských obyvatel. Letiště Tan Son Nhat bylo postaveno během Války ve Vietnamu na podporu válečné dopravy. Jeho umístění uvnitř přeplněného Ho Či Minova Města limituje jeho další rozvoj. Je obtížné rozšířit ho tak, aby dokázalo pokrýt rostoucí roční růst cestujících. Maximální kapacita letiště Tan Son Nhat je 25 milionů cestujících ročně. V roce 2010 bylo na letišti odbaveno 15,5 milionu a s ročním tempem růstu cestujících více než 15% mělo být přetížené do roku 2015. Letiště Tan Son Nhat bude i nadále sloužit pro mezinárodní a domácí lety až do dokončení nového Mezinárodního letiště Long Thanh.

Územní Plán.

Územní plán pro Mezinárodní letiště Long Thanh byl schválen Premiérem Phan Văn Khải v roce 2006 a v průběhu času bylo provedeno několik úprav. Projekt čelí smíšeným reakcím veřejnosti pro své velké náklady a značné vzdálenosti od centra Ho Či Minova Města.  Investice je kvůli postupnému uspokojování požadavků na dopravní výkon rozdělena do několika fází. Za realizaci projektu je zodpovědná společnost Southern Airports Corporation (společnost v rámci Ministerstva dopravy Vietnamu).

Fáze 1 (2016–2025).

Cena první fáze projektu je odhadována na 7,8 miliard dolarů a bude rozdělena do 3 dílčích fází.

Fáze 1A (2016–2023).

Podle původního plánu by letiště mělo zvládnout 25 milionů cestujících za rok po dokončení této fáze, nicméně navrhovaná kapacita byla později kvůli snížení nákladů omezena na 17 milionů cestujících ročně. Na tuto fázi bude přiděleno 5,6 miliard dolarů a má být postaven jeden terminál spolu s jednou přistávací dráhou.

Fáze 1B (2023–2025).

Bude postavena další dráha a zvýšena celková kapacita až na 25 milionů cestujících ročně.

Fáze 1C (2025).

Bude postaven zbytek potřebných zařízení a bude provedeno schválení pozemků pro budoucí fáze. Letiště by mělo zahájit provoz v roce 2025.

Fáze 2 (2025–2035).

Kapacita se zdvojnásobí na 50 milionů cestujících ročně a ke konci této fáze bude postavena třetí přistávací dráha. Dokončení je plánováno v roce 2035.

Fáze 3 (2035–2050).

Letiště dosáhne své maximální projektované kapacity 80 až 100 milionů cestujících a 5 milionů tun nákladu za rok. Po třetí fázi budou v provozu čtyři dráhy.

Přístupu na silnice a železnice.

Letiště bude přístupné po silnici National Route 51, dálnici Ho Či Minovo Město - Long Thành (ve výstavbě), dálnici Biên Hòa - Vũng Tàu, dálnici Long An - Long Thành, vysokorychlostní železnici Ho Chi Minh City - Long Thành a vysokorychlostní železnici Ho Chi Minh City - Nha Trang.

Mezinárodní letiště Long Thanh (Vietnamsky: "Sân bay Quốc tế Long Thành") je plánované letiště v provincii Long Thành, Đồng Nai v jižním Vietnamu. Nachází se přibližně 40 km severovýchodně od Ho Či Minova Města, je určeno k provozu do roku 2020. Je projektováno s kapacitou více než 100 milionů odbavených cestujících ročně.

Long Thanh International Airport () is an international airport currently under construction in Long Thanh, Dong Nai, Vietnam. Located approximately east of Ho Chi Minh City, it has been approved to start construction by the Vietnamese government on April 1, 2021. However, the Vietnamese government has decided to begin 2 years earlier in 2019 and it will be finished by 2025. It will serve over 100 million passengers annually when built to the maximum designed capacity.


Plavání muži.

Volný styl.

50 m volný styl.

Finále 31. března

100 m volný styl.

Finále 29. března

200 m volný styl.

Finále 27. března

400 m volný styl.

Finále 25. března

800 m volný styl.

Finále 28. března

1500 m volný styl.

Finále 1. dubna

Motýlek.

50 m motýlek.

Finále 26. března

100 m motýlek.

Finále 31. března

200 m motýlek.

Finále 28. března

Znak.

50 m znak.

Finále 1. dubna

100 m znak.

Finále 27. března

200 m znak.

Finále 30. března

Prsa.

50 m prsa.

Finále 28. března

100 m prsa.

Finále 26. března

200 m prsa.

Finále 30. března

Polohový závod.

200 m polohový závod.

Finále 29. března

400 m polohový závod.

Finále 1. dubna

Štafeta.

4 x 100 m volný styl.

Finále 25. března

4 x 200 m volný styl.

Finále 30. března

4 x 100 m polohový závod.

Finále 1. dubna

Dálkové plavání.

5 kilometrů.

18. března

10 kilometrů.

21. března O vítězi se rozhodlo až na základě cílové fotografie – poprvé v historii dálkového plavání, rozhodlo šest setin sekundy

25 kilometrů.

25. března

Plavání ženy.

Volný styl.

50 m volný styl.

Finále 1. dubna

100 m volný styl.

Finále 30. března

200 m volný styl.

Finále 28. března

400 m volný styl.

Finále 25. března

800 m volný styl.

Finále 31. března

1500 m volný styl.

Finále 27. března

Motýlek.

50 m motýlek.

Finále 31. března

100 m motýlek.

Finále 26. března

200 m motýlek.

Finále 29. března

Znak.

50 m znak.

Finále 29. března

100 m znak.

Finále 27. března

200 m znak.

Finále 31. března

Prsa.

50 m prsa.

Finále 1. dubna

100 m prsa.

Finále 27. března

200 m prsa.

Finále 30. března

Polohový závod.

200 m polohový závod.

Finále 26. března

400 m polohový závod.

Finále 1. dubna

Štafeta.

4 x 100 m volný styl.

Finále 25. března

4 x 200 m volný styl.

Finále 29. března

4 x 100 m polohový závod.

Finále 31. března

Dálkové plavání.

5 kilometrů.

18. března

10 kilometrů.

20. března

25 kilometrů.

24. a 25. března  Závod byl 24. března pro silný vítr a vlnobití po 12,5 km přerušen a pokračoval 25. března, kdy závodnice startovaly v časových odstupech z předchozího dne

Synchronizované plavání.

Poprvé v historii mistrovství světa se hodnotily jako samostatné disciplíny technické a volné programy. Nově byla hodnocena kombinace.

Kombinace.

Finále 18. března

Sólo (technický program).

Finále 19. března

Duety (technický program).

Finále 20. března

Týmy (technický program).

Finále 21. března

Sólo (volný program).

Finále 22. března

Duety (volný program).

Finále 23. března

Týmy (volný program).

Finále 24. března

Skoky muži.

1 metr.

Finále 21. března

3 metry.

Finále 23. března

10 metrů.

Finále 25. března

Synchronní skoky 3 metry.

Finále 19. března

Synchronní skoky 10 metrů.

Finále 26. Března

Skoky ženy.

1 metr.

Finále 23. března

3 metry.

Finále 25. března

10 metrů.

Finále 21. března

Synchronní skoky 3 metry.

Finále 26. března

Synchronní skoky 10 metrů.

Finále 19. Března

Mistrovství světa v plavání v roce 2007 bylo v pořadí dvanáctým světovým šampionátem v plaveckých sportech, který byl pořádán pod záštitou Mezinárodní plavecké federace (FINA). Konalo se ve dnech 17. března až 1. dubna 2007 v australském Melbourne. Austrálie se stala pořadatelem mistrovství světa již potřetí, předtím dvakrát hostil šampionát město Perth (v letech 1991 a 1998). O pořadateli bylo rozhodnuto v roce 2003, když Melbourne porazilo nabídku Dubaje v poměru hlasů 15:6. Závody v bazénových disciplínách se konaly v upravené Rod-Laver-Areně, skoky do vody a vodní pólo v Melbourne Sports and Aquatic Centre a závody dálkového plavání v zátoce St Kilda.

The 2007 World Aquatics Championships, or the XII FINA World Championships, were held in Melbourne, Australia from 17 March to 1 April 2007. The competition took place at three locations in central Melbourne: the Melbourne Sports and Aquatic Centre (diving and water polo), St Kilda Beach (open water), and Rod Laver Arena in a temporary pool christened the Susie O'Neill Pool (synchro and swimming).


Klubová kariéra.

Patrik Štefan zahájil svou extraligovou kariéru v roce 1997 v týmu HC Sparta Praha. V roce 1998 přestoupil do severoamerické nižší soutěže IHL (tým Long Beach Ice Dogs). Od roku 1999 pravidelně nastupoval v NHL za tým Atlanta Thrashers, který si ho vybral jako jedničku draftu v roce 1999. V době výluky v NHL v sezóně 2004/2005 hrával ve Finsku za Ilves Tampere. Na podzim 2006 byl vyměněn spolu s Jaroslavem Modrým za Niko Kapanena do Dallasu, kde odehrál jednu sezónu. Ten už mu po skončení kontraktu další smlouvu nenabídl. Podle řady hokejových fanoušků za to může především událost, kdy vlivem špatně upraveného ledu netrefil z jednoho metru prázdnou branku a spadl na led. Protihráč následně odehrál puk k Aleši Hemskému a ten 2 sekundy před koncem vyrovnal. Poté se musel vrátit do Evropy. Podepsal smlouvu s SC Bern ve Švýcarsku. Odehrál však jen tři utkání a dne 7. října 2007 oznámil ukončení kariéry ze zdravotních důvodů. V současné době působí jako hráčský agent v Laguna Beach v Kalifornii.

NHL.

Štefana si zvolil tým Atlanta Thrashers, který byl zároveň nováčkem draftu v roce 1999. Skauti ten rok favorizovali především bratry Sediny avšak ti dali dříve najevo, že budou hrát pouze spolu. Atlanta, která měla právo první volby proto zvolila Patrika Štefana. Skauti Atlanty v něm viděli hráče podobného typu jakým byl Bobby Holík. Tedy neúnavného, pracovitého hokejistu s ideálními fyzickými parametry a šikovnýma rukama. Neuvážili však jeho odolnost vůči zraněním. Měl za sebou již tři otřesy mozku a celou jeho kariéru v NHL ho provázely zdravotní problémy. Dále než na pozici třetího centra nedospěl. Proto je společně s Kanaďanem Daiglem a Američanem DiPietrem řazen jako nejhorší první volba draftu NHL.  Nejvýznamnějším počinem v jeho kariéře NHL se stala smolná událost ze zápasu Dallasu s Edmontonem v lednu roku 2007. Štefan jel sám na prázdnou bránu, kterou ovšem minul. Poté uklouzl, a puk mu vzal Aleš Hemský, který těsně před koncem zápasu vyrovnal.

Patrik Štefan (* 16. září 1980, Příbram, Československo) je bývalý český profesionální hokejista. Nastupoval na pozici útočníka. Patřil k velkým talentům českého hokeje, kariéru však ukončil předčasně ze zdravotních důvodů.

Patrik Štefan (born 16 September 1980) is a Czech former professional ice hockey player who was drafted 1st overall by the Atlanta Thrashers in the 1999 NHL Entry Draft.