Geologická charakteristika.

Sopka leží na jižním okraji starší 9 km široké kaldery a je tvořená převážně andezito-trachytickými horninami a čedičem. Pokud jde o sopečnou aktivitu, podle některých skutečností, jako je např. absence glaciální eroze poslední doby ledové, její ukončení spadá do holocénu, nejmladšího geologického období. Jako datum poslední známé erupce se uvádí letopočet kolem r. 5350 př. n. l. Podle analýz počátky zdejší vulkanické činnosti je možno datovat do doby před zhruba 1,78 milióny let, tj. do období pleistocénu. Na svazích sopky se nacházejí aktivní fumaroly a horké prameny.

Historie.

Uvádí se, že jako první vystoupil na vrchol Damávandu Abu Dolaf Kazraji. O tři století později se pokusil zdolat Damávand známý byzantsko-arabský geograf Yaqut al-Hamawi ar-Rumi. Přesto, že se mu nepodařilo dosáhnout vrcholu, na základě informací, získaných od místních průvodců, popsal horu ve svém díle velmi přesně. Než byl život v zemi zcela narušen invazí mongolského chána Hülegü, výstupy na Damávand nebyly podle dalších svědectví ve 13. století nijak výjimečné. W. T. Thompson, který vystoupil na vrchol Damávandu v roce 1837, posléze v časopise Royal Geographic Society napsal, že místní obyvatelé běžně stoupali na vrchol, kde těžili kusy síry, které pak prodávali.

Mytologie.

Damávand má své zvláštní místo v íránské mytologii a folklóru. Podle zarathuštrovských textů byl tříhlavý drak Aži Daháka přikován k Damávandu, aby zde zůstal až do konce světa. Podle pozdější verze této legendy byl tyran Zahhák rovněž spoután a uvězněn v jeskyni v hoře Damávand, poté co byl poražen mýtickou postavou staré Persie Kávou a Ferejdúnem. Damávand je též důležitým ve vlastenecké legendě o lučištníku Arašovi. Damávand je symbolem íránského vzdoru vůči cizí moci v perské poezii a literatuře. Známá báseň Damávand od Muhammada Taghí Bahára je jedním z mnoha poetických děl o Damávandu.

Nadmořská výška.

Zde uvedených 5610 metrů je údaj z íránského statistického centra a shoduje se s údaji sítě radarových systémů SRTM. Nezřídka uváděný údaj 5671 metrů se s SRTM neshoduje a není nikde doloženo, že by pocházel z přesných měření.

Damávand (persky: "Kúh-e Damávand", anglicky: "Mount Damāvand") je neaktivní sopka nacházející se v pohoří Alborz a s výškou 5609,2 m n. m. je nejvyšším vrcholem Íránu i všech zemí Blízkého východu. Nachází se poblíž jižního pobřeží Kaspického moře v provincii Mazandarán, 66 km severovýchodně od íránského hlavního města Teherán.

Mount Damavand ( ), a potentially active volcano 5600-m high, is a stratovolcano which is the highest peak in Iran and the highest volcano in Asia. Damāvand has a special place in Persian mythology and folklore. It is in the middle of the Alborz range, adjacent to "Varārū", "Sesang", "Gol-e Zard", and "Mīānrūd". It is near the southern coast of the Caspian Sea, in Amol County, Mazandaran Province, 66 kilometres (41 miles) northeast of the city of Tehran.


Biografie.

Narodil se v Jeruzalémě do rodiny polských Židů a mezi jeho uváděné první vzpomínky patří skrývání se při arabských nepokojích v roce 1929. Studoval na gymnáziu Rechavja, v šestnácti letech vstoupil do elitních úderných jednotek Palmach a zapojoval se do operací Hagany proti britským bezpečnostním silám v mandátní Palestině.

Vojenská kariéra.

V dubnu 1948 velel útoku na Katamon, při němž došlo k osvobození strategicky významně položeného kláštera San Simon. Po konečném odchodu Britů a vyhlášení nezávislosti Izraele byl Narkis pověřen pomoci Židům, kteří uvázli v obležené Židovské čtvrti jeruzalémského Starého Města. Jeho jednotce se podařilo do oblasti vniknout Sijónskou branou a při operaci došlo k předání zásob a evakuaci raněných. Jelikož však Narkisovi nedorazily posily, byl nucen nařídit stažení svých vojáků, díky čemuž nedlouho poté ovládli Staré Město Jordánci.  Krátce po vzniku Izraele strávil několik let ve Francii, kde studoval na École de Guerre (Francouzská vojenská akademie) a následně působil jako izraelský vojenský attaché (1959–1962). Během svého pobytu ve Francii byl francouzskou vládou vyznamenán nejvyšším státním vyznamenáním Řád čestné legie. Po návratu do Izraele se vrátil ke své vojenské kariéře a roku 1963 se stal prvním ředitelem Israel National Defense College (1963–1965).  Během šestidenní války v červnu 1967 velel sedmi brigádám, které měly za úkol zastavit jakoukoli jordánskou ofenzivu. Dobytí Starého Města přitom nebylo součástí plánu. Izraelské jednotky však postupovaly efektivně, aby dobyly klíčové pozice ve východním Jeruzalémě, z nichž jednou byl Muniční vrch. Vzhledem k blížícímu se uzavření příměří a mimořádnému zasedání Organizace spojených národů vydal ministr obrany Moše Dajan rozkaz, na jehož základě Narkis rychle realizoval příležitost sjednotit město dříve, než by tomu zabránilo příměří. Pod jeho vedením tak bylo Staré Město dobyto a sjednoceno pod izraelskou kontrolou. Z Narkisova pohledu toto osvobození dokončilo úsilí, které sám o devatenáct let dříve započal.  V roce 1968 odešel z armády a následně zastával déle než dvacet let klíčové posty v Židovské agentuře (1968–1988) a Světové sionistické organizaci. V roce 1948 našel na bojišti korán palestinského velitele Abd al-Kadira al-Husajního a v 80. letech jej chtěl předat Kadirovu synovi Fajsalu Husajnímu. Ten jej však z rukou izraelského generála odmítl převzít.  Byl ženatý a s manželkou Ester Hakohenovou (její otec byl David Hakohen) měl tři děti, syna Jicchaka a dcery Rut a Tamaru. Zemřel v Jeruzalémě ve věku 72 let.

Uzi Narkis (: עוזי נרקיס; žil 6. ledna 1925 – 17. prosince 1997) byl izraelský generál. Během šestidenní války velel jednotkám Izraelských obranných sil (IOS) v centrální oblasti. Je jednou ze tří postav, které se objevily na známé fotce pořízené ve Starém Městě v Jeruzalémě krátce po jeho osvobození (dalšími na fotografii byli ministr obrany Moše Dajan a náčelník Generálního štábu Jicchak Rabin).

Uzi Narkiss (; January 6, 1925 – December 17, 1997) was an Israeli general. Narkiss was commander of the Israel Defense Forces units in the Central Region during the 1967 Six-Day War. Narkiss appears in the famous photograph of Defense Minister Moshe Dayan flanked by Chief of Staff Yitzhak Rabin and himself, taken in the Old City of Jerusalem shortly after its capture from Jordanian forces in the war.


Životopis.

Narodil se v rodině novináře. Když byly Tomasovi tři roky, rodiče se rozvedli. Ve svém rodném městě studoval na latinském gymnáziu, ve studentských časopisech publikoval první básně. V letech 1951–1956 studoval psychologii a náboženství na Stockholmské univerzitě. Po promoci získal místo na Psychotechnickém institutu Stockholmské univerzity. Zde působil do roku 1960, kdy nastoupil jako psycholog v nápravném ústavu pro mladistvé v Linköpingu, kde se věnoval práci s mladými delikventy a drogově závislými. Za dalších šest let ho jako psychologa zaměstnal městský úřad ve Västerås, kam se rok před tím i s rodinou přestěhoval. Zde žil do roku 2000, kdy se přestěhoval do stockholmské čtvrti Södermalm, nedaleko místa, kde se narodil. V roce 1980 začal pracovat na poloviční úvazek v Institutu pro trh práce. Profesi psychologa se věnoval souběžně s literaturou až do roku 1990, kdy jej postihla mozková mrtvice.  Tranströmer hodně cestoval. Zážitky z cest se promítají v jeho básních. Ještě během studií navštívil Turecko, Řecko, Itálii a Jugoslávii, Maroko, Španělsko a Portugalsko. Často jezdil do USA, 1959 byl v Egyptě, v letech 1985 a 2001 navštívil Čínu. Roku 1958 se oženil s Monikou Bladhovou, s níž měl dcery Emmu a Paulu.  Přestože trpěl důsledky svého postižení (ochrnutí pravé ruky a nohy, ztráta schopnosti mluvit (afasie), nepřestal se stýkat se svými čtenáři a nevzdal se aktivního života. V roli jeho mluvčí vystupovala manželka Monika, která jej doprovázela na cestách a při veřejných setkáních. V srpnu 1998 se zúčastnil 18. světového kongresu básníků v Bratislavě. Hlavní město Slovenska navštívil ještě v roce 2000.

Tranströmer a Čechy.

V rámci své cesty po zemích střední Evropy navštívil básník v říjnu 1969 Prahu. O svém pobytu napsal svému příteli, americkému básníkovi Robertu Blyovi, mj. toto: ""Spisovatelé, dělníci, členové strany, občané... všichni reagovali stejně. Byli milí, srozumitelní a věděli, že představují 99 % veřejného mínění, ale byli přesvědčeni o tom, že zbylé 1 % připravuje teror, čistky jako za starých časů. Celková atmosféra se zhoršila těsně před mým příjezdem – Husák dal zavřít hranice. Lidi se zoufale snažili udržet si aspoň nějaké kontakty se zbytkem Evropy..."" V roce 1976 překládal společně s J. Čechem libreto Janáčkovy opery Káťa Kabanová. Měla premiéru v Královské opeře ve Stockholmu v říjnu toho roku.  V České republice vyšly do roku 2014 pouze ukázky jeho tvorby. Poprvé to byly dvě básně z jeho první sbírky, které otiskla v roce 1971 Revue světové literatury. Podruhé v roce 1992 v časopise "Světová literatura" v překladu Libora Štukavce (roč. XXXVII, č. 4) a pak v roce 1999 v rámci antologie švédské poezie "Ostrými paprsky" v překladu Milana Richtera a Dagmar Hartlové. Nakladatelství Dauphin vydalo v prosinci 2014 výběr "Přijde smrt a vezme ti míry" (překlad Milan Richter a Vít Janota). Rok nato vydalo totéž nakladatelství překlad sbírky "Smuteční gondola".

Tvorba.

Básně psal Tranströmer od třinácti let. V roce 1954 mu vyšla první básnická sbírka. Ve svém díle rozvíjel tradice modernistického, expresionistického a surrealistického jazyka poezie 20. století. Z jeho básní je zřejmá hudební inspirace (v minulosti hrál na piano a na varhany) a jsou v nich často reflektovány náboženské zkušenosti i úděl člověka ztraceného v současném světě. Básníkův jazyk je úsporný, současně jím však evokuje vizuálně jasné obrazy plné paradoxů, za jejichž nejpříhodnější látku považuje volný verš, který používal od svých prvních sbírek.  V roce 2011 mu byla udělena Nobelova cena za literaturu. Již předtím získal několik literárních ocenění, například Petrarkovu cenu v Německu (1981), švédskou Bonnierovu cenu za poezii (1983), Griffinovu cenu v Kanadě, Literární cenu Severské rady (únor 1990), literární cenu Neustadt (1990), Augustovu cenu švédských vydavatelů (1996) nebo Cenu Jána Smreka na Slovensku (1998). Obdržel čestné doktoráty několika univerzit, například v Oklahomě a Stockholmu (obě 1990).  Jeho básnické sbírky byly přeloženy do přibližně padesáti světových jazyků. Na Slovensku vyšel v roce 1996 výběr "Básne pre živých a mŕtvych" (překlad Milan Richter; Knižná dielňa Timotej) a v roce 2001 vyšly jeho sebrané básně "Medzi allegrom a lamentom" (překlad Milan Richter; MilaniuM).

Tomas Tranströmer (výslovnost ˌtʊmːas ˈtɹɑːnstɹœməɹ), též Tomas Gösta Tranströmer, (15. dubna 1931 Stockholm – 26. března 2015 tamtéž) byl švédský básník, spisovatel, překladatel a psycholog. V roce 2011 získal Nobelovu cenu za literaturu. Je považován za nejvlivnějšího švédského básníka současnosti.

Tomas Gösta Tranströmer (; 15 April 1931 – 26 March 2015) was a Swedish poet, psychologist and translator. His poems captured the long Swedish winters, the rhythm of the seasons and the palpable, atmospheric beauty of nature. Tranströmer's work is also characterized by a sense of mystery and wonder underlying the routine of everyday life, a quality which often gives his poems a religious dimension. He has been described as a Christian poet.


Nejstarší fáze merimdské kultury (Ursicht, kolem roku 4 800 př. n. l.).

Keramika.

Tato kultura je charakteristická je keramikou bez příměsi organického materiálu, hlazenou i nehlazenou. Ozdobným, i když vzácným, motivem je tzv. rybí kost.

Hospodářství.

Hospodářství pravděpodobně tvořilo zemědělství, chov ovcí, skotu, prasat a rybolov a lov.

Střední fáze merimdské kultury (Mittleren Merimdekultur, 5 500 – 4 500 př. n. l.).

Keramika a ostatní výrobky.

Mezi obdobím nejstarší fáze a střední fáze došlo zřejmě k hiátu v osídlení. Keramika obsahuje příměs slámy, ale má stále jednoduchý tvar. Kamenné nástroje měly oboustranné ostří, poprvé se objevují šípy s konkávní základnou.

Hospodářství.

Osídlení bylo hustší, byly nalezeny stopy po jednoduchých oválných příbytcích ze dřeva a proutí a zásobnice zapuštěné do podlah domů.  Hospodářství tvořilo zemědělství, ale chov dobytka v této době získává na důležitosti.

Mladší fáze merimdské kultury (Jüngeren Merimdekultur, 4 600 – 4 100 př. n. l.).

Keramika a ostatní výrobky.

Vývoj tvaru keramiky směřuje k uzavřeným tvarům. Jako výzdobný prvek se používá hlazení keramiky. Ta má tmavě červenou nebo černou barvu. Byly vyráběny nástroje z kostí, slonoviny a lastur. Nalezeno bylo též několik figurek.

Hospodářství.

Obydlí tvořily hliněné příbytky a chatrče hustě vystavěné podél úzkých ulic. Stěny byly omazány hlínou smíšenou se slámou, střechu tvořily větve a rákosí. Jednotlivé domy měly své vlastní sýpky.

Hroby.

Mezi domy byly nalezeny mělké oválné hroby s téměř žádnou pohřební výbavou, čímž se lišily od hrobů z Horního Egypta. Zde byly v této době hroby umísťovány mimo osady a měly bohatou pohřební výbavu. Je však možné, že většina hřbitovů merimdské kultury zůstává neobjevena a v osadě byly pohřbíváni pouze nedospělí jedinci.

Následující kultura.

Z Merimdské kultury, Fajjúmské kultury a kultury el-Omari vznikla pravděpodobně kultura Maadí. Tato kultura byla ovlivněna též kulturami Předního východu a později kulturou Nakáda I

Merimdská kultura je kultura, která se rozvinula v Merimdě Bení Salámě ve starověkém Egyptě v období 5000 – 4 100 př. n. l. Byla objevena na začátku 20. století a rozdělena na tři části – na nejstarší fázi (Ursicht), střední fázi (Mittleren Merimdekultur) a mladší fázi (Jüngeren Merimdekultur) označovanou též jako „klasická“ kultura Merimda.

The Merimde culture (also Merimde Beni-Salame or Benisalam) () was a Neolithic culture in the West Nile Delta in Lower Egypt, which corresponds in its later phase to the Faiyum A culture and the Badari culture in Predynastic Egypt. It is estimated that the culture evolved between 4800 and 4300 BC. Merimde also refers to the archaeological site of the same name.


Život.

Narodil se v zámožné patricijské rodině v Mantově, roku 1487 dokončil studium na padovské univerzitě. V roce 1488 byl poté na stejné univerzitě zvolen jako profesor filosofie. Mezi lety 1495 a 1509 zde působil jako profesor přírodní filosofie až do uzavření padovské školy, poté přijal místo ve Ferraře, kde vyučoval Aristotelovu nauku o duši. V roce 1512 byl pozván do Boloně, kde přednášel, sepsal zde všechna svá důležitá díla. V roce 1516 vydal své dílo možná nejvýznamnější dílo "De immortalitate animae" (O nesmrtelnosti duše), které rozpoutalo značné protesty ze stran tomistů podporovaných katolickou církví, Averroistů a také Alexandristů. Toto pojednání bylo v Benátkách na rozkaz spáleno a Pomponazzimu šlo o život a musel se nějakou dobu skrývat před katolickou církví. Následovaly spisy "Apologia" a "Defensorium adversus Augustinum Niphum", kterými chtěl Pomponazzi vysvětlit oba své přístupy, tedy pohled katolíka a materialisty zároveň. Jeho poslední dvě pojednání, "De incantationibus" a "De fato" byly vydány až po autorově smrti. Pomponazzi umírá roku 1525 v Bologni.

Filozofie.

Od scholastiky k renesanci.

Pomponazziho myšlenky byly předzvěstí renesance. Narodil se v přechodné době, kdy scholastická tradice pomalu začínala ztrácet svůj vliv. Pomponazziho filozofická kultura byla sice po vnější stránce zcela středověká, jeho díla, nemluvě o přednáškách, byla spjata s programem univerzitní výuky ustáleným na západoevropských univerzitách. V traktátech se přísně přidržoval žánru scholastických kvestií. Přesto není na Pomponazzim nic anachronického. Byl přímým účastníkem vývoje renesančního filozofického myšlení.  Vycházel z materiálu daného tradicí a univerzitními stanovami, tj. z Aristotelových textů a z textů jeho komentátorů. Neznal řecký jazyk a neosvojil si rafinovanosti humanistické vzdělanosti, ale přesto byl otevřený novým proudům filozofického myšlení. Znal objevená díla antického filozofického myšlení, mezi nimiž zaujímala zvláštní místo díla Aristotelova pozdně antického vykladače Alexandra z Afrodisiady. Znal i díla svých současníků, humanistů a novoplatoniků, bral je v úvahu a stavěl se k nim kriticky.  Pietro Pomponazzi nepatřil ke scholastikům, kteří odtrženi od života a fanaticky, byli do posledního písmene oddáni Aristotelovi. Byla mu cizí scholastická strnulost myšlení, i když byl omezen rámci tradice. Jsou-li Aristotelova slova v rozporu s rozumovými důvody a se zkušenostními údaji, má Pomponazzi dostatek odvahy je odmítnout.

Spor o Aristotela a nesmrtelnost duše.

Doposud bylo církví uznáváno dogma založené na Akvinského interpretaci Aristotela a to do té míry, že jakékoli napadení nebo pochyby nad Aristotelem, nebo třeba jen pokus znovuotevřít diskuzi na toto téma, byly jako velice nebezpečné striktně považovány za kacířství. Pomponazzi sám pro sebe požadoval právo na studium Aristotela a zcela se oddal studiu "De anima". Problém nesmrtelnosti duše, který rozebírá ve svém slavném díle "De immortalitate animae" považoval za fundamentální rozpor mezi aristotelskou naukou a křesťanstvím. Aristotelovo přesvědčení, že duše je až na nepatrné rysy nesmrtelnosti veskrze zcela smrtelná, je v zásadním rozporu s Akvinského křesťanským pojetím duše. Pomponazzi však není prvním, kdo na tento rozpor upozorňuje a ukazuje se tak, že je zřejmě do značné míry ovlivněn řeckým komentátorem Aristotela, Alexandrem z Afrodisiady.  Pomponazziho taktika spočívá v tom, že následuje rozum, kam až je to jen možné, v konečné otázce se však podrobí víře. V tomto duchu také tvrdí, že intelekt je na těle zcela závislý, od těla je neoddělitelný. Proto duše musí být smrtelná. Neexistují prý a nikdy nebudou moci existovat rozumové důvody, které by dokázaly nesmrtelnost duše, protože nesmrtelnost duše je otázkou víry, nikoli rozumu.

Nesmrtelnost duše a etika.

Kromě toho, že Pomponazzi pojednává o nesmrtelnosti duše v závislosti na teorii poznání a chápání podstaty lidského rozumu, analyzuje také etické důsledky, které vyplývají ze smrtelnosti nebo nesmrtelnosti duše; jaký dopad může mít ať už smrtelnost či nesmrtelnost duše na naše mravní myšlení? Traktát "De immortalitate animae", jak jsme již řekli, nejen dokazuje nemožnost racionálního, filozofického důkazu nesmrtelnosti duše, ale zároveň vyvrací představu o neslučitelnosti smrtelnosti duše s mravností, která byla obecně rozšířena ve středověkém teologickém a filozofickém myšlení.  Protože dodržování morálních pravidel je v křesťanství podmiňováno posmrtnou odplatou, mohlo by se zdát, že odstranění posmrtné odměny a trestu je krajně nebezpečné a směřuje ke zhroucení všech mravních hodnot. Pomponazzi se však snaží zdůvodnit převahu mravnosti smrtelného člověka nad etickou soustavou, která se opírá o strach z posmrtných muk a o očekávání odměny na nebesích.  Tvrzení o smrtelnosti duše podle něj nutí k tomu, aby se jiným způsobem, než právě trestem a odměnou, řešila otázka cíle lidské existence i otázka možnosti dosažení lidského štěstí v pozemském životě. Ze smrtelnosti duše vůbec nevyplývá, že se zříkáme mravnosti. Právě ti, kdo uznávají posmrtnou odplatu, podrývají společenskou mravnost, neboť zajišťují zachovávání mravního zákona výlučně nadějí na budoucí odměnu a strachem před posmrtnými mukami. Ctnosti však musíme dávat přednost pro ni samu, neboť odměna spočívá v ní samé, podobně jako nejstrašnějším trestem za hříchy a zločiny je sama neřest.  Cílem života je tak podle Pomponazziho morální činnost, která je dosažitelná v průběhu tohoto života a člověk nemusí na budoucí odměnu celý život až do své smrti čekat, odměna je totiž na dosah už teď.

Osud a svobodná vůle.

Poté, co takto vyhlásil všeobecnou determinovanost ve světě podřízeném vládě přírodní nutnosti, musel Pietro Pomponazzi nevyhnutelně narazit na okruh problémů spojených se vztahem světa a člověka, světa a boha. Otázkám nutnosti a náhody, svobody vůle, božského předurčení a teodiceje věnoval Pomponazzi traktáty "De Libri quinque de fato" a "De libero arbitrio et de praedestinatione". Obsahově velmi významné traktáty, nabyly určeny pro tisk a objevily se až více než čtyřicet let po autorově smrti.  Osud pokládá Pomponazzi za ztělesnění všeobecné a nezrušitelné příčinně následné souvislosti, která vládne ve světě. Odmítá existenci náhodných událostí, přičemž má na mysli události, jež vznikají bez příčiny a nelze je převést na objektivní příčiny, zákonitosti a vztahy. Náhodná událost nevypadává z tohoto řetězce příčin. Její nahodilost se projevuje jen tím, že se nám jeví jako nesouvisející s danou příčinou, kterou známe, nebo s okruhem příčin. Avšak každý náhodný následek má určitou příčinu. Je ji pouze třeba hledat na jiné, vyšší nebo obecnější úrovni. To, co ve vztahu k jednotlivým příčinám probíhá náhodně, je ve vztahu k všeobecným příčinám, jakými jsou nebesa a inteligence, nutné. Tato obecná podmíněnost všeho univerzálními příčinami je osud.  V souladu s tímto učením o všeobecné determinovanosti jevů řeší Pomponazzi i otázku svobody vůle. Lidské chování zahrnuje do obecného souhrnu příčinně následných souvislostí. Přitom neodmítá volbu, svémocnost lidského jednání. Je však třeba vysvětlit, čím je sama volba podmíněna. Mnoho věcí konáme podle své vůle, jestliže neexistují překážky z naší strany nebo zvnějšku. Vůle je určována jak vnějším objektem, tak přirozeností člověka, což pokládá Pomponazzi za hlavní. Člověk, který je součástí systému přírodních vztahů a je objasňován na základě přírody, v níž vládne nutnost, nemůže uniknout za její hranice. Jeho chování je podmíněno jeho přirozenými vlastnostmi. Jak usilování o nejvyšší dobro, tak náchylnost ke zlu je člověku vlastní od přírody.  Bůh v podstatě nejen, že obdařil člověka slabou přirozeností, náchylnou k hříchu, ale rozestřel přímo před jeho očima rozmanitá pokušení svádějící k hříchu. Vždyť právě bůh dal člověku duši náchylnou k hříchu a zkalený rozum spojil s vášněmi. Jak se ale smířit s tímto činem, který Bůh člověku zlomyslně provedl? Pomponazzi hledá východisko ve zcela jiném chápání boha, a tedy i jeho vztahu ke světu a člověku.

Bůh - přírodní nutnost.

Tímto východiskem je odmítnutí antropomorfních představ o Bohu. Svět, v němž vládne osud, je neslučitelný s bohem životodárcem křesťanského a každého jiného náboženství. Bůh je ve filozofickém systému Pietra Pomponazziho ztotožněn s osudem, s přírodou a jeho prozřetelnost je ztotožněna s přírodní nutností. Bůh ztělesňuje neosobní, přírodní příčinně následnou závislost. Je principem bytí a zdrojem pohybu, není však v jeho moci měnit jej. Ve filozofii Pietra Pomponazziho nezbývá místo pro stvoření světa. Svět existuje věčně, protože věčně působící příčina může mít pouze věčný následek. Bůh působí v souladu s přírodní nutností, proto přijmeme-li boha, musíme přijmout i věčnost světa.

Dílo.

"De maximo et minimo"  "De immortalitate animae"  "Apologia"  "Defensorium adversus Augustinum Niphum"  "De nutritione"  "De incantationibus"  "De fato"  "De naturalium effectuum causis sive de incantationibus"  "Libri quinque de fato, de libero arbitrio et de praedestinatione"  "De partibus animalium"

České překlady.

P. Pomponazzi, "O nesmrtelnosti duše", úvodní studie T. Nejeschleba, překlad M. Petříček, Praha: Oikúmené, 2012..

Literatura.

Paul Oskar Kristeller, Osm filosofů italské renesance, Praha 2007  http://plato.stanford.edu/entries/pomponazzi/http://plato.stanford.edu/entries/pomponazzi/

Externí odkazy.

http://en.wikipedia.org/wiki/Pietro_Pomponazzi  http://www.ateismus.com/na/page4_24.html

Pietro Pomponazzi (16. září 1462 Mantova – 18. května 1525 Bologna) někdy znám spíše pod italským jménem Petrus Pomponatius, byl Italský filosof, který se řadí mezi stoupence italského aristotelismu a žáky severoitalské (boloňské a padovské) školy. V celé Evropě byl proslulý jako významný představitel tehdejších aristoteliků a těšil se trvalé přízni benátského senátu a boloňských městských vládců. Jeho dlouholetá učitelská činnost, jeho přednášky, traktáty a knihy určily tradici padovské svobodomyslnosti, prostupující celým 16. stoletím.

Pietro Pomponazzi (16 September 1462 – 18 May 1525) was an Italian philosopher. He is sometimes known by his Latin name, "Petrus Pomponatius".


Život.

Narodila se v rodině Johna Ellermana, který patřil k nejbohatším Angličanům, loďařům a finančníkům. Její matkou byla Hannah Glover.  Jako dítě cestovala po Evropě, do Francie, Itálie a také do Egypta. Ve věku čtrnácti let byla poslána do tradiční internátní školy. Někdy kolem tohoto období se její matka a otec vzali. Když se jednou Ellermann plavil k souostroví Scilly, vymyslel název pro svůj oblíbený ostrov Bryher. Ten se stal později pseudonymem jeho dcery. Ve dvacátých letech dvacátého století se Bryher stala nekonvenční osobností pařížské společnosti. Do okruhu jejích přátel patřil tehdy Ernest Hemingway, James Joyce, Gertrude Steinová, Sylvia Beach, Adrienne Monnier a Berenice Abbottová. Její pozice jí umožňovala finančně podporovat chudé spisovatele včetně Jamese Joyce a Edith Sitwell. Finančně podporovala i Sylvii Beach a její známý obchod s knihami Shakespeare and Company a několik publikací. Založila filmovou společnost Pool Group. Poskytovala granty na nákup bytu v Paříži pro umělce hnutí dada, například pro umělkyni Elsu von Freytag-Loringhovenovou.  Od roku 1918 měla lesbický vztah s básnířkou Hildou Doolittle lépe známou jako H.D. V roce 1921 však uzavřela sňatek z povinnosti s americkým autorem Robertem McAlmonom, s nímž se rozvedla v roce 1927. Ve stejném roce se provdala za skotského spisovatele Kennetha Macphersona, s nímž sdílela svůj zájem o kinematografii. Ve Švýcarsku si manželský pár postavil sídlo ve stylu Bauhausu, který byl jejich domovem i nahrávacím studiem s názvem Kenwin. Oba také formálně adoptovali dceru H.D. Perditu. Bryher se opět rozvedla v roce 1947. Rozešla se i s H.D., ale nadále zůstaly přítelkyněmi až do smrti H.D. v roce 1961.  K jejím oblíbeným zájmům patřila psychoanalýza a kinematografie. Ve Vídni se H.D. a Bryher setkaly se Sigmundem Freudem a britským sexuologem Havelockem Ellisem. V Řecku v roce 1920 měla možnost být v kontaktu s režiséry Georgem Wilhelmem Pabstem a Sergejem Ejzenštejnem.  Od roku 1927 byly její kontakty na německou kinematografii velmi úzké. Mezi 1927 až 1933 založili Bryher a McPherson první časopis "Close Up", který se zabýval filmovou kritikou a vědou. Napsala knihu "Problémy kinematografie v Sovětském Rusku" (1929). Zasloužila se o představení nového díla Sergeje Ejznštejna anglickému publiku.  Založila i literární časopis "Life and Letters Today", ve kterém zveřejňovala díla H.D. Roku 1930 vyrobila spolu s manželem experimentální film "Borderline" s Paulem Robesonem a H.D. v hlavních rolích. Bryher si v něm sama zahrála hostinskou.  Od roku 1929 žila i se svou matkou, manželem McPhersonem, H.D. a její dcerou Perditou nejprve v Territet am Genfersee, pak většinou v moderní vile Villa Kenwin v La Tour-de-Peilz u Vevey, kde měla ideální prostor k bydlení a práci, tvorbu, koncerty a oslavy.  Ve třicátých letech a během druhé světové války zachraňovala emigranty spolu s Alicí Toklasovou, družkou Gertrudy Steinové. Před válkou psala o pronásledování Židů v Německu. Během války pomáhala ve Švýcarsku lidem, kteří utíkali z Německa před nacisty. Po válce začala psát historické romány a autobiografii.

Bryher, vlastním jménem Annie Winifred Ellerman (2. září 1894 Margate − 28. ledna 1983 Vevey) byla anglická spisovatelka a básnířka.

Bryher (2 September 1894 – 28 January 1983) was the pen name of the English novelist, poet, memoirist, and magazine editor Annie Winifred Ellerman, of the Ellerman ship-owning family.


1. generace.

Maserati Quattroporte I, Tipo AM 107 a AM 107/A (1964–1969)  Maserati Quattroporte I bylo poprvé představeno na Turínském autosalónu v roce 1963.  Technická specifikace:  Motor: vpředu, V8 cylinder @ 90° Vrtání: 88 mm × 85 mm (93.9 × 110 mm) Objem motoru: 4136 cc (4709 cc) Kompresní poměr: 8.5:1 Výkon: 235 k/5500 rpm (290 k/5200 rpm) Převodovka: 5stupňová manuální, volitelně 3 stupňová automatická Pneumatiky: přední 205 × 15, zadní 205 × 15 Hmotnost: 1700 kg (1650 kg) Rozměry (délka, šířka, výška): 5000 × 1720 × 1360 mm Maximální rychlost: 230 km/hod (245 km/hod)  Počet vyrobených kusů: 770  Cena se v té době pohybovala kolem 3360 Euro za Tipo AM 107 a 3900 Euro za Tipo AM 107/A Maserati Quattroporte Frua, Tipo AM 121 (1974)  Technická specifikace:  Motor: 90 V8 AM 107.23.49 Vrtání: 93,9 × 89 mm Objem motoru: 4930 cm Výkon: 300 k při 5 500 ot./min. Krouticí moment: 49 kgm/4000 rpm Rozměry (délka, šířka, výška): 4905 × 1850 × 1150 mm Rozvor: 2700 mm Hmotnost: 1650 kg Zrychlení (0–100 km/hod): 6,8 s Maximální rychlost: 250 km/hod Počet vyrobených vozů: 2  Cena se v té době pohybovala kolem 13 000 Euro.  Maserati Quattroporte Medici (1974)  Prototyp navržený ve studiu Italdesign.  Technická specifikace Motor: 90 V8 AM 107.23.49 Vrtání: 93,9 × 89 mm Objem motoru: 4930 cm Výkon: 300 k při 5500 ot./min. Krouticí moment: 49 kgm/4000 rpm Rozměry (délka, šířka, výška): 5220 × 1860 × 1370 mm Rozvor: 3100 mm Hmotnost: 1880 kg Zrychlení (0–100 km/hod): - Maximální rychlost: 250 km/hod  Počet vyrobených vozů: 1  Cena se v té době pohybovala kolem 15 000 Euro

2. generace.

Maserati Quattroporte II, Tipo AM 123 (1976–1978)  Druhá generace vznikla v době vlastnictví Maserati Citroenem. Jedná se čtyřdveřovou verzí Citroën SM s motorem z Maserati Merak. Design pochází od Bertoneho. Tato generace vznikla pouze ve 12 exemplářích a někdy nebývá řazena do vývojové linie řady Quattroporte.  Technická specifikace:  Motor: 90 V6 AM 114.50.30 Vrtání: 91,6 × 75 mm Objem motoru: 2965,4 cm Výkon: 210 k při 6000 ot./min. Krouticí moment: 31 kgm/4000 rpm Rozměry (délka, šířka, výška): 5200 × 1870 × 1400 mm Rozvor: 3070 mm Hmotnost: 1600 kg Zrychlení (0-100 km/hod.): 9,5 s Maximální rychlost: 200 km/hod  Počet vyrobených vozů: 12  Cena se v té době pohybovala kolem 8000 Euro.

3. generace.

Maserati Quattroporte III, Tipo AM 330 (1979–1990)  Návrh karoserie pochází ze studia Italdesign.  Technická specifikace:  Motor: 90 V8 AM 107.23.49 Vrtání: 93,9 × 89 mm Objem motoru: 4930 cm Výkon: 290 k při 5500 ot./min. Krouticí moment: 40 kgm/3000 rpm Rozměry (délka, šířka, výška): 4910 × 1890 × 1385 mm Rozvor: 2800 mm Hmotnost: 1950 kg Zrychlení (0–100 km/hod.): 7 s Maximální rychlost: 230 km/hod  Počet vyrobených vozů: 2110  Cena se v té době pohybovala kolem 29 000 Euro. Maserati Quattroporte III Royale, Tipo AM 330/49 (1987–1990)  Luxusnější, výkonnější a dražší verze Tipo AM 330.  Technická specifikace:  Motor: 90 V8 AM 107.23.50 Vrtání: 93,9 × 89 mm Objem motoru: 4930 cm Výkon: 300 k při 5500 ot./min. Krouticí moment: 41 kgm/3000 rpm Rozměry (délka, šířka, výška): 4910 × 1890 × 1385 mm Rozvor: 2800 mm Hmotnost: 1975 kg Zrychlení (0–100 km/hod.): 6,6 s Maximální rychlost: 240 km/hod  Počet vyrobených vozů: 53  Cena se v té době pohybovala kolem 65 000 Euro.

4. generace.

Maserati Quattroporte IV (1994–2001)  Čtvrtá generace Maserati Quattroporte, někdy také nazývané „malé Quattroporte", vycházela z mnohem menší oblíbené řady biturb. Quattroporte IV byla veřejnosti představena na Turínském autosalónu v roce 1994. Design tohoto vozu pochází od známého italského designéra Marcela Gandiniho. Z jeho pera pochází také legendy typu Lamborghini Miura, Countach, Diablo, Lancia Stratos či Bugatti EB110. Gandiniho rukopis je snadno identifikovatelný ve zkoseném tvaru zadních blatníků (připomínají futuristické prvky Lamborghini Countach). Předchůdci této řady Quattroporte byli poměrně velcí a rozložití. Přestože byla vybavena výkonnými osmiválci, o dobré rozložení hmotnosti a opravdovém sportovním výkonu nemohla být řeč. Sportovní ambice nabízela mrštná Biturba a tuto ambici mělo nepochybně i Quattroporte čtvrté řady. Čtyři a půl metru dlouhá karosérie s klínovitým tvarem opravdu vypadá velmi kompaktně a uceleně. Zavěšení kol vycházelo z řady Ghibli II, a bylo patřičně modernizováno a důkladně otestováno vozy v seriálu Ghibli Cup. Přední kola používala závěsy McPherson, doplněné hydraulickými stavitelnými tlumiči a příčným stabilizátorem. Zadní zavěšení bylo nezávislé na pomocném rámu. Standardem byl samosvorný diferenciál. Agregáty byly modernizovanými verzemi motorů osazovaných do řady Biturbo (kromě vrcholného osmiválce, který debutoval v nekompromisním sporťáku Maserati Shamal - ovšem i tento V8 konstrukčně vychází z vidlicového šestiválce V6 4AC 24V. Zpočátku se Quattroporte vyrábělo se dvěma motory - šestiválci o objemech motoru 2.0 l a 2,8 l. Možná se ptáte, proč se pro Quattroporte vyráběly dva objemově rozdílné motory o podobném výkonu? Produkci Quattroporte s motorem 2.0 si vyžádala daňová politika italské vlády, která auta se zdvihovým objemem vyšším než 2000 cm3 výrazně zdražovala. Proto bylo například Quattroporte s 2.0 l motorem určeno výhradně pro italský trh a do Čech se nikdy nedovážela. Od roku 1996 se do tohoto typu montovaly motory V8 o objemu motoru 3,2 l s výkonem 247 kW (335 koní). Velkou výhodou tohoto motoru byl okamžitý záběr od nízkých otáček a plochá křivka točivého momentu, která mezi 2500 a 4900 rpm neklesala pod hodnotu 440 Nm. Agregáty byly odlévány z lehkých slitin a standardně vybaveny elektronicky řízeným vstřikováním a zapalováním. V litrovém výkonu, průběhu točivého momentu a odolnosti patřily tyto motory ve své době k absolutní světové špičce. Dvoulitr disponoval šestistupňovou převodovku Getrag, 2.8 měl pětistupňovou převodovku nebo příplatkový čtyřstupňový automat od německé firmy ZF. Výkonnostní parametry se u těchto,Raket Trident“, jak o nich psal dobový odborný tisk (Automobil revue č.4 v roce 1997), se pohybovaly od 287–345 koní. Maximální rychlost kolem 280 km/hod. a zrychlení kolem 5,8 s na 100 km/hod.  Od roku 1997 se vyráběla tzv.verze Evolutione, která měla za cíl ukázat snahy Fiatu o zvýšení kvality této řady.  Přehled o počtu vyrobených vozů:  Celkový počet vyrobených vozů v letech 1994–2001 je okolo 2841 vozů.  Počet vyrobených vozů podle motorizací: Motor V6, 2.0, počet: 587 Motor V6, 2.8, automatická převodovka, počet: 668 Motor V8, 3.2, počet: 415 Období produkce: 1994–1998 Evoluzione, motor V6, 2.8, počet: 241 Evoluzione, motor V6, 2.8, automatická převodovka, počet: 148 Období produkce: 1997–2001 Evoluzione, motor V8, 3.2, počet: 258 Evoluzione, motor V8, 3.2, Automatic, počet: 524

5. generace.

Maserati Quattroporte V, Tipo M 139 AQ/340 (2003–2012)  Pátá generace Maserati Quattroporte se vyrábí od roku 2003. Návrh karoserie dělal Pininfarina. V roce 2008 doznala tato verze výraznějších změn v podobě úprav kareserie, podvozku, motorové části a převodovky.  Technická specifikace:  Motor: 90 V8 Vrtání: 92 × 79,8 mm Objem motoru: 4244 cm Výkon: 400 k při 7000 ot./min. Krouticí moment: 46 kgm/3000 rpm Rozměry (délka, šířka, výška): 5052 × 1895 × 1438 mm Rozvor: 3064 Hmotnost: 1860 kg Zrychlení (0–100 km/hod.): 5,2 s Maximální rychlost: 275 km/hod

6. generace.

Maserati Quattroporte VI (2013–současnost)  V roce 2012 Maserati představilo šestou generaci. Nové Quattroporte je dlouhé 5263 mm a široké 1948 mm. Rozvor narostl o 107 mm.

Maserati Quattroporte je luxusní automobil s čtyřdveřovou karosérií (Quattroporte = italsky čtvery dveře) typu sedan. Italská automobilka Maserati tuto řadu luxusních sportovních vozů vyrábí s malými přestávkami od roku 1963. Pátá generace se stala historicky nejprodávanější řadou Quattroporte. V současné době je v nabídce již šestá generace tohoto vozu.

The Maserati Quattroporte () is a four-door full-size luxury sports saloon produced by Italian automobile manufacturer Maserati. The name translated from Italian literally means "four doors". The car is currently in its sixth generation, with the first generation introduced in 1963.


Rodina a studium.

Petra Laurentien Brinkhorst se narodila 25. května 1966 v Leidenu jako dcera bývalého ministra hospodářství Laurense Jana Brinkhorsta a Jantien Brinkhorst-Heringa. Má bratra. Známá je spíše pod svým prostředním jménem Laurentien, které je sloučeninou křestních jmen rodičů.  Princezna Laurentien začala chodit na základní školu v Groningenu. Pak se rodina přestěhovala do Haagu, kde základní vzdělání dokončila. Čtyři roky strávila na gymnáziu Christelijk Gymnasium Sorghvliet a rok na lyceu Eerste Vrijzinnige Christelijk v Haagu. V roce 1984 prošla bakalářskou zkouškou na francouzském lyceu v Tokiu. Tou dobou její otec pracoval v Japonsku jako trvalý vyslanec Evropské unie.  Princezna Laurentien studovala historii na Rijksuniversiteit Groningen, kde přijala propedeutiku. Poté studovala na univerzitě Queen Mary v Londýně, kde v roce 1989 obdržela titul Bachelor of Arts z politologie a následně studovala na kalifornské univerzitě v Berkeley, kde v roce 1991 získala magisterský titul ze žurnalistiky.

Zájmy a aktivity.

Princezna Laurentien má dlouhý záznam v boji proti negramotnosti v Nizozemsku, která je nyní podceňovaným problémem. V roce 2009 byla organizací UNESCO označena za zvláštního vyslance "vývoje gramotnosti" za její "věrnost vzdělání a hluboké věnování se ideálům a cílům organizace". V roce 2010 byla spolu příjemcem "The Major Bosshardt Prize" za svou práci v boji s negramotností.

Manželství a potomci.

Zasnoubení prince Constantijna s Laurentien Brinkhorst bylo oznámeno 16. prosince 2000. Občanský sňatek provedl Wim Deetman, starosta Haagu, v Oude Raadzaal, Javastraat, Haagu, 17. května 2001. Církevní sňatek se konal 19. května 2001 v Grote Kerk, Den Haag pod vedením reverenda Carela ter Lindena.  Princezna Laurentien má s princem Constantijnem tři dětiː Eloise (2002), Klause-Kazimíra (2004) a Leonore (2006).

Tituly, oslovení a vyznamenání.

Tituly a oslovení.

Plný titul a oslovení princezny Laurentien zníː "Její královská Výsost" princezna Petra Laurentien Nizozemská, princezna oranžsko-nasavská, paní van Amsberg.  Laurentien nebyla právně uznána princeznou, ale zvyk povoluje manželce užívat manželův titul. Všechny děti z manželství drží titul hrabě nebo hraběnka z Orange-Nassau a "Jonkheer" nebo "Jonkvrouw van Amsberg".  Královským výnosem z 15. ledna 2003 č. 36 byla princezně Laurentien přiznána její vlastní osobní standarta.

Laurentien Nizozemská (* "Petra Laurentien Brinkhorst;" 25. května 1966 Leiden, Jižní Holandsko) je manželkou nizozemského prince Constantijna a švagrovou krále Viléma Alexandra Nizozemského a královny Máximy.

Princess Laurentien of the Netherlands (née "Petra Laurentien Brinkhorst"; born 25 May 1966) is the wife of Prince Constantijn and sister-in-law of King Willem-Alexander and Queen Máxima.


Dějiny.

Starý klášter.

Starší klášter byl založen sv. Aidanem z Lindisfarne, kterému byl později zasvěcený, krátce před jeho smrtí v roce 651 na místě asi 3 km východně od opatství Melrose. V ohybu řeky Tweed ho dodnes připomíná malý hřbitov. St. Cuthbert, který vyrůstal nedaleko, se učil v opatství Old Melrose. Od rok 662 byl převorem kláštera do doby, než se přestěhoval na Lindisfarne (Svatý ostrov). Klášter byl v roce 839 napaden Kennethem I.

Cisterciácké opatství.

Melrose byl prvním cisterciáckým klášterem ve Skotsku. Král David I, chtěl, aby nové opatství bylo postaveno na místě starého kláštera, ale cisterciáci trvali na tom, že půda zde není vhodná pro zemědělství a vybrali současné místo. Klášter byl údajně postaven za deset let. Klášterní kostel byl zasvěcen Panně Marii (jako všechny cisterciácké kostely) dne 28. července 1146 a stal se mateřským kostelem celého řádu ve Skotsku. První komunita pocházela z Rielvauxu v hrabství Yorkshire kolonizovaného z Cîteaux.  Ve 12. století zavedli cisterciáci kolem Melrose nové zemědělské techniky a zdejší vlnu uváděli na trh ve velkých obchodních přístavech v severní Evropě. Kolem opatství pomalu vyrostlo město. Během hladomoru živil klášter po dobu tří měsíců čtyři tisíce hladovějících lidí.  V klášteře žilo 100 mnichů, vyjma opata a hodnostářů. Zakladatel kláštera David I. obdaroval klášter rozsáhlými pozemky a udělil mu právo rybolovu na řece Tweed. Pozdější králové majetek kláštera dále rozmnožovali. Svatostánek nebyl ale známý pouze svým bohatstvím, mnozí z jeho opatů patřilo mezi významné skotské osobnosti. Waltheof z Melrose, nevlastní syn krále Davida a po nějakou dobu probošt kláštera v Kirkhamu, byl opatem Melrose v letech 1148-1159. Za něj se stal klášter centrem duchovního učení, které jej postavilo na stejnou úroveň jako kláštery ve Fountains a Rievaulx, a učinilo z něj nejprestižnější opatství ve Skotsku. Hrobka svatého Waltheofa v budově kapituly se později měla stát poutním místem.  Jeden z nejstarších záznamů o osídlení v oblasti Runnymede se nachází v kronice opatství Melrose. Klášter stál na jedné z hlavních stezek, které vedly z Edinburghu na jih, a proto hrozilo velké nebezpečí přepadení. V roce 1322 bylo město napadeno armádou Eduarda II. a většina opatství byla zničena. Klášter byl přestavěn na příkaz krále Roberta Bruceho, přičemž hlavním auditorem financí projektu byl James Douglas. V roce 1385 byl klášter vypálen armádou Richarda II, který “částečně kvůli podpoře avignonského papeže Klement VII” donutil armádu Roberta II Skotského k ústupu do Edinburghu. Klášter byl obnovován po dobu asi 100 let — když jej v roce 1504 navštívil král Jakub IV., stavba byla stále nedokončená.  V 1544, když anglická armáda plenila Skotsko ve snaze donutit Skoty ke svolení k sňatku nezletilé Marii Stuartovny se synem Jindřicha VIII., byl klášter znovu těžce poškozen a nikdy už nebyl úplně opraven. To vedlo k jeho úpadku jako fungujícího kláštera. Posledním opatem byl James Stuart/Stewart (levoboček Jakuba V.), který zemřel v roce 1559. V roce 1590 zemřel poslední zdejší mnich.  Opatství zažilo poslední útok během anglické občanské války, kdy byl bombardovány jednotkami Olivera Cromwella. Dodnes některé jeho stěny nesou známky dělové palby.  V roce 1618 byla část klášterního kostela přeměněna na farní kostel pro město. Původní žebrová klenba byla ve střední části zaměněna za obyčejnou bez žeber. Kostel se jako farní užíval až do roku 1810, kdy byl ve městě postaven nový kostel.  V roce 1812 byla z uličky v jižním části kněžiště exhumována kamenná rakev. Objevily se spekulace, že by mohlo jít o ostatky Michaela Scotta, filozofa a „kouzelníka“.  Na začátku devatenáctého století byl Sir Walter Scott jmenován zástupcem šerifa hrabství Roxburgh. V roce 1822 s finanční pomocí vévody z Buccleuchu dohlížel na rozsáhlé opravy, které měly za účel zakonzervovat zříceninu kláštera. V roce 1918 věnoval vévoda ruiny státu.

Robert Bruce.

Srdce krále Roberta Bruce bylo údajně pohřbeno v kostele po návratu zpět z křížové výpravy spolu s tělem lorda Douglase v letech 1330 nebo 1331. Místo hrobu bylo označeno malým kovovým štítkem.  V roce 1996 archeologické vykopávky na místě odkryly kónickou olověnou schránku a rytou měděnou destičku s nápisem: „Uzavřená olověná skříňka obsahující srdce byla nalezena pod podlahou kapitulního domu v březnu 1921. Pracovní úřad Jeho Veličenstva.“ Schránka byla zkoumána archeology, kteří konstatovali, že schránka obsahuje stále rozeznatelné lidské srdce v hustém černém louhu. Protože neexistují žádné záznamy o pohřbení srdce kohokoli jiného v Melrose, závěr zněl, že jde s největší pravděpodobností o srdce Roberta Bruce. Schránka byl znovu pohřbena v Melrose 22. června 1998 pod pamětním kamenem.  Neexistuje způsob, jak přesvědčivě dokázat, zda srdce patřilo králi Robertovi. Neexistuje žádný záznam o tom, že by na místě bylo pohřbeno jakékoli jiné srdce; kapitula by však zároveň byla neobvyklým místem pro pohřeb královských ostatků: většina hrobů králů a šlechticů se nalézala vedle oltáře.

Popis kláštera.

Opatství bylo postaveno v tradiční východozápadní ose. Západní část je téměř zcela stržena po základy. Východní část je méně porušená.  Opatství je jediné skotské opatství, které si zachovalo některé ze svých původních podlahových dlaždic.  Z budov v severní části klášterního komplexu zbyly také pouze základy.  Na jih a jihovýchod od opatství leží hřbitov sloužící místní komunitě. Většina náhrobků pochází z 19. století.

Odkaz.

Sir Walter Scott popsal opatství Melrose v jedné ze svých básní, "Píseň posledního skotského barda, zpěv druhý" (1805).  Presbyterní sbor v Bloomfield Hills v Michiganu vybudoval podle přání a z fondu detroitského obchodníka, plukovníka Edwina S. George, poslední pseudogotickou katedrálu v USA a nechal ji postavit podle vzoru kláštera Melrose. Kostel, pojmenovaný Kirk in the Hills, byl dokončený v roce 1958 a nachází se na břehu jezera 30 km severně od Detroitu (předposledním pastorem do roku 2016 byl Skot Reverend Dr. Norman M. Pritchard, který se se službou rozloučil mší, na níž hráli mj. i dudáci).

Cestovní ruch.

Toto opatství je součástí dalších pěti opatství a historických památek Skotska na tzv. Stezce skotským příhraničím. V roce 2018 navštívilo klášter téměř 60 000 návštěvníků.

Opatství Panny Marie v Melrose je zřícenina kláštera cisterciáckého řádu v Melrose v hrabství Roxburgh v oblasti tzv. Skotského příhraničí. Byl založen v roce 1136 cisterciáckými mnichy na žádost skotského krále Davida I. a byl až do reformace hlavním střediskem tohoto řádu v zemi. V jeho čele stál opat Melrose. Dnes je opatství udržováno nevládní organizací Historic Environment Scotland jako zapsaná památka.

St Mary's Abbey, Melrose is a partly ruined monastery of the Cistercian order in Melrose, Roxburghshire, in the Scottish Borders. It was founded in 1136 by Cistercian monks at the request of King David I of Scotland and was the chief house of that order in the country until the Reformation. It was headed by the abbot or commendator of Melrose. Today the abbey is maintained by Historic Environment Scotland as a scheduled monument.


Historie.

V roce 1635 byla založena "Královská zahrada", která byla za Francouzské revoluce přejmenována na Pařížskou botanickou zahradu a stala se veřejnou institucí.

Vybavení.

Středem zahrady vede velká promenáda 500 m dlouhá o rozloze 3 hektary, která vede od Velké galerie evoluce (Grande galerie de l'évolution) k "Place Valhubert" na nábřeží Seiny. Po jejích okrajích jsou vysázeny řady platanů. Květinová sbírka v zahradě se pravidelně mění a čítá téměř tisíc rostlin. Na každém konci promenády jsou dvě malá náměstí. "Esplanade Milne-Edwards", která nese jméno ředitele muzea v letech 1890–1900 se nachází proti Galerii a "Esplanade Lamarck" u Seiny. V Galerii se nachází sbírka několika tisíc vycpaných zvířat, hmyzu, ryb, plazů nebo savců. Proti Galerii stojí socha botanika a matematika Georges-Louise Leclerca de Buffona (1707–1788) od Jeana Carluse z roku 1908.

Skleníky.

Součástí zahrady jsou čtyři skleníky s kovovou konstrukcí. Byly znovu otevřeny v roce 2010 po šesti letech rekonstrukcí a jsou tematicky dělené:

Specializované zahrady.

Růžová zahrada se nachází podél Galerie de Minéralogie a obsahuje na 170 druhů evropských růží. Zdobí ji dvě sochy "L’Amour prisonnier" (Uvězněná láska) od Félixe Sanzela a "Venus genitrix" (Venuše rodička) od Charlese Dupatyho.  Škola botaniky (École de Botanique) a Ekologická zahrada (Jardin écologique) se nacházejí mezi skleníky a Seinou. Škola představuje vegetaci podle druhů a pomáhá pochopit jejich vlastnosti. Založil ji botanik André Thouin v 18. století a zahrnuje 4500 druhů rostlin. Také se zde konají několikatýdenní kurzy vedené zdejšími zahradníky.  Zahrada představuje přírodu mírného pásma a ukazuje rostliny a zvířata v jejich přirozeném vývoji.  Mezi Školou botaniky a zvěřincem se nachází Alpská zahrada (Jardin alpin) založená v roce 1931, kde jsou rostliny horských prostředí z celého světa (Himálaj, Alpy, Korsika). Obsahuje přes 2000 rostlin ve dvou zónách, které jsou spojeny podzemním podchodem. V této zahradě rostou pistácie, na kterých v 18. století botanik Sébastien Vaillant (1669–1722) prokázal pohlaví rostlin.

Zvěřinec.

Zdejší zvěřinec je druhou nejstarší zoo na světě. Byl založen v roce 1793 na podnět Bernardina de Saint-Pierre přesunutím zvířat z královského zvěřince ve Versailles a ze soukromých zvěřinců. Při obléhání města během Pařížské komuny (1871) však byla zvířata snědena Pařížany. Během své historie se zde představilo mnoho druhů zvířat, včetně první žirafy se ve Francii (1826), slona, medvěda hnědého i lední nebo tuleňů. Během 19. a počátku 20. století bylo pro zvířata postaveno mnoho výběhů, na svou dobu moderních. Nejúspěšnější z nich byla pravděpodobně velká voliéra postavená pro světovou výstavu 1889, která se doposud používá. V polovině 20. století byla zdejší ZOO zastíněna modernějšími zoologickými zahradami (ZOO Vincennes, Parc de Thoiry), pro nedostatek prostředků neprobíhaly prakticky žádné rekonstrukce. Zvířata žila v nevyhovujících zařízeních, často stísněných a trpěla. Od počátku 80. let však probíhala postupná obnova a byla založena koncepce na orientaci malých a středně velkých druhů zvířat, která jsou málo známá nebo ohrožená. Větší druhy (slony, žirafy, lvy, tygry, gorily, šimpanze, medvědy) nebylo možné udržovat ve správném stavu a v centru Paříže nebylo možné zvětšit plochu zoo, proto byla tato zvířata postupně od 70. let přesunuta do jiných zařízení.  V současnosti je zde na 1100 zvířat, savců, plazů a ptáků na 5,5 ha. Ze savců jsou zde např. kůň Převalského, orangutan, kamzík bělák, takin, malé šelmy, hlodavci, z ptáků jsou zastoupeni např. supi, sovy, stejně jako bažant a některé druhy brodivých ptáků (kolpík, ibis, jeřáb), mnoho plazů (včetně přes 100 let starých želv obrovských), obojživelníci a hmyz.

Jardin des plantes (česky "Botanická zahrada") je veřejný park a současně botanická zahrada, která se nachází v Paříži v 5. obvodu. Zahrada byla založena v roce 1635 a její rozloha činí 23,5 ha. V zahradě se nachází malá zoologická zahrada. Zahrada je součástí Národního muzea přírodní historie. Zahrada i muzeum jsou od roku 1993 historickou památkou.

The Jardin des plantes (French for "Garden of the Plants"), also known as the Jardin des plantes de Paris () when distinguished from other "jardins des plantes" in other cities, is the main botanical garden in France. The term "Jardin des plantes" is the official name in the present day, but it is in fact an elliptical form of "Jardin royal des plantes médicinales" ("Royal Garden of the Medicinal Plants"), which is related to the original purpose of the garden back in the 17th century.


Původ.

Byl nejmladším potomkem toskánského velkovévody Leopolda II. a jeho druhé manželky Marie Antonie Neapolsko-Sicilské. Do roku 1859 žil s rodiči a sourozenci ve Florencii, kterou musel po vynuceném odchodu rodiny opustit. Poté žil chvíli v Čechách a od svých dvanácti let ve Vídni. Byl temperamentní, velmi učenlivý a svou matkou velmi milován.

Vojenská kariéra.

Již v roce 1865 zahájil svou vojenskou kariéru a stal se důstojníkem. Věnoval se vojenským inovacím a nebál se být kritický. V roce 1878 se Jan Nepomuk zúčastnil s nevolí okupace Bosny a Hercegoviny. Často byl pro svou výstřední a dobrodružnou povahu posílán na různé vojenské útvary. Sloužil ve Lvově, Temešváru, Krakově a v roce 1883 byl v Linci velitelem 3. pěší divize. Napsal několik kritických prací na téma armády a tím se dostal do sporu s vojenským vedením a také se svým poručníkem arcivévodou Albrechtem.

Politika.

Patřil k odpůrcům spojenectví Rakouska s Německem a podporoval spojenectví s Ruskem. V roce 1887 při bulharské krizi, podporoval uchazeče tamní o trůn, Ferdinanda Koburského, avšak doufal, že by se králem mohl stát on sám. Tím si proti sobě postavil císaře Františka Josefa I., který měl už dost jeho afér a aktivit, a byl nucený v roce 1887 skončit službu v armádě. Poté chtěl vstoupit do vojenských služeb v Bulharsku a Turecku, ale byl odmítnut.

Zájmy.

U Gmundenu nechal přestavět zámek Ort, který si roku 1879 koupil a podle kterého si později zvolil své jméno. Byl blízkým přítelem korunního prince Rudolfa, který v zámku často pobýval. Patřil mezi liberály a antiklerikály. Mezi jeho koníčky patřila hra na lesní roh. Rád hrál na klavír a citeru a maloval. Zajímal se o literaturu a pod pseudonymem zkomponoval několik valčíků a balet.

Jan Orth.

Bez císařova svolení opustil Rakousko-Uhersko a odjel do Švýcarska. Zde se v roce 1889 rozhodl, že vystoupí z habsburského domu a dále bude žít jako běžný občan. Vzdal se svých titulů i apanáže. Poté se oženil s bývalou baletkou, „Ludmilou "Milly" Stubelovou“, se kterou několik let před tím žil a rozhodl se cestovat. V Anglii si pořídil loď „Santa Margherita“ a najal posádku, se kterou se vydal nejprve do La Platy. Zde sám převzal velení lodi a vyplul s novou posádkou do Chile.  Jeho další osud není zcela znám. Jeho loď se zřejmě u mysu Hoorn, v důsledku prudkých bouří v noci z 20. na 21. června roku 1890 potopila. Jeho tělo se nikdy nenašlo a po 21. letech od této události byl prohlášen za mrtvého. V Berlíně byla poté v letech 1912–1913 jeho pozůstalost vydražena.

Jan Nepomuk Salvátor Toskánský, : "Giovanni Nepomuceno Maria Annunziata Giuseppe Giovanni Batista Ferdinando Baldassare Luigi Gonzaga Pietro Alessandrino Zanobi Antonino d'Asburgo-Lorena", :"Johann Nepomuk Salvator Maria Joseph Johann Ferdinand Balthasar Ludwig Karl Zenobius Anton von Österreich-Toscana"; (* 25. listopadu 1852, Florencie – asi 1890, Mys Horn; roku 1911 prohlášen za mrtvého) byl rakouský arcivévoda z toskánské linie Habsbursko-Lotrinské dynastie, který žil od roku 1889 pod jménem Jan Orth a působil pod pseudonymy: "Johann Traunwald, Johann von der Traun, Johann von Traunstein".

Archduke Johann Salvator of Austria (, ; 25 November 1852 – declared dead in absentia 2 February 1911) was a member of the Tuscan branch of the House of Habsburg-Lorraine. He was Archduke and Prince of Austria, Prince of Hungary, Bohemia and Tuscany. After renouncing those titles, he was known as Johann (John) Orth. He disappeared while sailing with his wife in July 1890 and is believed to have died when his ship encountered a storm near Cape Horn. Salvator was declared dead in absentia in February 1911.


Mládí.

Navon se narodil v Jeruzalémě do rodiny sefardských rabínů, která žila v Palestině již od 17. století. Z otcovy strany je potomkem španělských Židů, kteří se po vyhnání ze Španělska v roce 1492 uchýlili do Osmanské říše. Rodina otcových předků (Baruch Mizrachi nebo Al Mašraki) se do Jeruzaléma přestěhovala v roce 1670. Z matčiny strany je potomkem známého kabalisty Chajima Ben Atara. Ben Atarova rodina přišla do Jeruzaléma z Maroka roku 1884. Ve dvanácti letech se stal členem revizionisticko-sionistického mládežnického hnutí Bejtar a posléze vstoupil do s hnutím spřízněné podzemní vojenské skupiny Irgun. V osmnácti letech však Irgun z ideologických důvodů opustil a přestoupil do podzemní vojenské organizace Hagana. Vystudoval hebrejskou literaturu a islamistiku na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě, kde po studiu do roku 1946 působil jako učitel na základní a střední škole. V letech 1946 až 1948 stál v čele arabského oddělení Hagany. Po založení státu v květnu 1948 byl ministerstvem zahraničních věcí jmenován druhým tajemníkem na izraelském velvyslanectví v Uruguayi a Argentině, kde působil v letech 1949 až 1950. Během svého pobytu v Jižní Americe přispíval do místních hebrejských novin.  Jeho o sedmnáct let mladší manželka Ofira Resnikovová vystudovala stejně jako manžel Hebrejskou univerzitu a poté, díky vítězství v soutěži krásy, získala stipendium na studium psychologie na Kolumbijské univerzitě. S manželem se seznámila v roce 1961 v úřadu ministerského předsedy, kde pracovala jako sekretářka. Svatbu měli o dva roky později a po osmiletém snažení zplodit potomka adoptovali dívku jménem Na'ama. Dva roky poté se jim narodil vlastní syn Erez. Ofira Navonová se angažovala se v řadě organizací na pomoc dětem a postiženým, navštěvovala raněné vojáky a zastupovala Izrael na řadě sympózií. Za svou roli v pomoci handicapovaným ji byla udělena řada ocenění. Zemřela v roce 1993 na leukemii.

Politická kariéra.

V letech 1951 až 1952 byl Navon politickým tajemníkem ministra zahraničních věcí Moše Šareta a v letech 1952 až 1963 politickým tajemníkem prvního ministerského předsedy Davida Ben Guriona a rovněž tak šéfem úřadu ministerského předsedy. V letech 1963 až 1965 zastával funkci ředitele odboru kultury na ministerstvu školství a kultury. Z této funkce zahájil kampaň „Vymýcení negramotnosti,“ během které se stovky příslušnic Izraelských obranných sil podílely na výuce hebrejštiny pro dospělé a imigranty žijících na geografické a socioekonomické periferii (tj. v odlehlých částech státu a v rozvojových městech). Taktéž, ve spolupráci s ministrem Zalmanem Aranem, inicioval myšlenku založení center kultury mládeže a sportu (dnešní komunitní centra "matnas").  Navon byl členem strany Mapaj, která stála v čele Izraele od jeho založení. V roce 1964 však vstoupil do Ben Gurionovy nové strany Rafi, za kterou kandidoval parlamentních volbách v roce 1965 do Knesetu. Ve volbách se stal poslancem a mandát si udržel nepřetržitě až do roku 1978, kdy se stal prezidentem. Během svého prvního působení v Knesetu zastával po sedm let funkci místopředsedy Knesetu a čtyři roky byl předsedou výboru pro zahraniční věci a obranu. Byl však také členem dalších výborů, jmenovitě například výboru pro školství a kulturu či výboru pro bydlení. V roce 1968 vstoupil do Strany práce a v roce 1974 dohlížel na implementaci závěrů zprávy Agranatovy komise, týkající se poučení z jomkipurské války z roku 1973.  V roce 1972 byl na 28. Světovém sionistickém kongresu zvolen předsedou výkonné rady Světové sionistické organizace. To mu umožnilo „navázat kontakty s židovskými obcemi a židovskými organizacemi po celém světě.“ Rovněž tak byl předsedou americko-izraelského kulturního fondu.

Prezidentství.

Dne 19. dubna 1978 se v Izraeli konaly prezidentské volby. Jicchak Navon, toho času poslanec, byl jediným kandidátem a byl zvolen poměrem hlasů 86 pro, 0 proti, 11 se zdrželo a 23 hlasovacích lístků nebylo vyplněno. Slavnostní přísahu složil 29. května téhož roku. V 57 letech se stal v pořadí pátým izraelským prezidentem. V tomto úřadě však měl i několik prvenství; stal se prvním sabrou v tomto úřadě, prvním sefardským prezidentem a prvním prezidentem, který se odchýlil od ceremoniální role úřadu, dané mu zákonem. Rovněž tak se stal prvním izraelským prezidentem, který se s malými dětmi přestěhoval do prezidentské rezidence Bejt ha-Nasi v Jeruzalémě. Jeho manželka Ofira se velmi angažovala v podpoře dobrých životních podmínek pro izraelské děti a pro handicapované.  Období, kdy Navon zastával prezidentský úřad, bylo charakteristické velkou politickou, sociální a etnickou polarizací, která ještě více rozšiřovala izraelské konfliktní linie. Navon se snažil jednotlivé proti sobě stojící skupiny obyvatelstva sbližovat. Snažil se „vytáhnout lidi z periferie do hlavního proudu izraelského života, navštěvoval zanedbané osady a znevýhodněné městské čtvrti a podporoval sebedůvěru těchto komunit.“ Rovněž tak během tohoto období došlo ke kontroverznímu stažení izraelských civilistů a vojáků ze Sinaje a zrušení tamních izraelských osad. Potenciálně výbušnou situaci v předvečer stažení se podařilo zvládnout i díky Navonově vřelosti, diplomacii a prestiži úřadu. Toto stažení však Izraeli přineslo mírovou smlouvu s Egyptem, která byla slavnostně podepsána 26. března 1979 ve Spojených státech ve Washingtonu D.C. Na pozvání egyptského prezidenta Anwara Sadata pak Navon jako historicky první izraelský prezident podnikl státní návštěvu arabského státu. Během své návštěvy vystoupil před egyptským parlamentem s projevem v arabštině, čímž „na své hostitele zapůsobil a prolomil tak ledy a zbořil stereotyp Izraelců a Židů, coby ‚cizího elementu‘ v regionu.“  Jako prezident podnikal méně zahraničních cest a spíše cestoval po Izraeli a věnoval se řešením vnitrostátních problémů. Na pozvání amerického prezidenta Ronalda Reagana však podnikl státní návštěvu Spojených států, kde se setkal se členy Kongresu. Navštívil však také několik židovských škol a vedl dialog s americkými židovskými představiteli.  Jak již bylo zmíněno, úřad izraelského prezidenta je především ceremoniální funkce. Navon však tuto praxi narušil a započal období „političtějšího prezidentství.“ Vyjadřoval se ke kontroverzním politickým tématům, nepřímo kritizoval vládu a požadoval zřízení nezávislé vyšetřovací komise k prošetření izraelského podílu na masakru v Sabře a Šatíle, který provedli libanonští falangisté během první libanonské války v roce 1982. Za tímto účelem byla následně zřízena tzv. Kahanova komise, pojmenovaná po předsedovi Nejvyššího soudu Jicchaku Kahanovi.  Coby prezident otevřel prezidentskou rezidenci „spisovatelům a umělcům napříč kulturním spektrem.“

Opět poslancem a nově členem vlády.

V roce 1983 Navon odmítl možnost ucházet se o druhé funkční období v úřadu prezidenta. Namísto toho se vrátil do politiky, čímž se stal prvním a dosud jediným bývalým izraelským prezidentem, který tak učinil. Ve Straně práce stál proti dvěma rivalům, Jicchaku Rabinovi a Šimonu Peresovi. Rabin však z vedení strany odstoupil kvůli finančním skandálům, a přestože byl Navon populárnější než Peres, „s ohledem na klid ve vlastní straně, ustoupil ze svých nároků“ na předsednický post. Podporu veřejnosti, zejména pak mezi izraelskými Araby a voliči Mizrachi, si Navon získal svou plynulou arabštinou. Ve volbách v roce 1984 se stal znovu poslancem za Stranu práce a v letech 1984 až 1990 zastával funkci ministra školství a kultury ve vládě národní jednoty Šimona Perese a Jicchaka Šamira, kde byl zároveň místopředsedou vlády.  Jako ministr školství kladl velký důraz na „vědecko-technické vzdělání, hodnoty demokracie a soužití mezi etnickými komunitami a náboženstvími,“ ale také podporoval vzdělání arabského a drúzského obyvatelstva. Za jeho působení na ministerstvu došlo ke 30% rozšíření výuky arabštiny. Jednou z jeho politik byl tzv. „kulturní balíček,“ který každému školákovi zajišťoval vzdělání v oblasti kultury a umění. Mezi jeho významné počiny patří zavedení cest do Polska pro studenty středních škol, v rámci výuky o holocaustu. V roce 1985 byl jediným členem vlády, který při jednání o tzv. džibrílské dohodě hlasoval proti propuštění 1150 teroristů výměnou za tři izraelské válečné zajatce. Poslancem zůstal až do roku 1992, kdy opustil politiku. Téhož roku se ještě podílel na organizaci 500. výročí vyhnání Židů ze Španělska a za Izrael podepsal první kulturní dohodu se Španělskem.

Po odchodu z politiky.

Po odchodu z politiky působil jako předseda řady organizací, „které odrážely jeho osobnost a zájmy.“ Šlo například o Národní úřad pro ladino kulturu, společnost (jejím cílem je uchování biblické krajiny a rekonstrukce flóry zmíněné v Tanachu a Talmudu), jeruzalémskou Rubinovu hudební a taneční akademii a rovněž se stal čestným předsedou Abrahamova fondu (hebrejsky: "Keren Avraham"), jehož cílem je podpora soužití a porozumění mezi izraelskými Židy a Araby.  Nadále se vyjadřoval k veřejnému dění a účastnil se státních oslav. V roce 2009 se zúčastnil oficiální ceremonie k příležitosti 30. výročí uzavření egyptsko-izraelské mírové smlouvy, která byla uzavřena v době jeho působení v úřadu prezidenta. V předvečer 60. výročí vzniku Izraele varoval před hrozbou Íránu a vyzval k uzavření míru se Sýrií, který by podle něj oslabil vliv Íránu v regionu. Vyjádřil se také k organizaci Hamás, ovládající Pásmo Gazy: „Co se Hamásu týče, to není otázka území, kompromisu, stáhnout se či nikoliv. Neuznává právo [Izraele] na existenci.“ K politické situaci v Izraeli se v dubnu 2009 vyjádřil pro deník Ha'arec následovně: V roce 2013 vyzval v souvislosti s občanskou válkou v Sýrii ke zřízení polní nemocnice na Golanských výšinách, kde by mohli být ošetřeni Syřané, kteří požádají o zdravotní pomoc. Zemřel 6. listopadu 2015 ve věku 94 let. Některé zdroje uvádějí jako datum úmrtí 7. listopad.

Umělecká tvorba.

Ve svých dílech se snažil o zachování dědictví španělského židovstva. Byl například autorem dvou muzikálů založených na sefardském folklóru. Jsou jimi "Romancero Sefardi" z roku 1968, který byl koncertem duchovní a světské hudby, a "Bustan Sefardi" (doslova „Španělská zahrada“) z roku 1970, který vypráví o příběhu sefardské rodiny v Jeruzalémě. Druhý zmíněný muzikál byl v roce 1979 oceněn cenou a oba muzikály se úspěšně představily v izraelském národním divadle ha-Bima v Tel Avivu. Kromě muzikálů byl autorem řady povídek týkajících se duchu Jeruzaléma. Patří mezi ně například povídka „Šest dní a sedm bran“ (hebrejsky: "Šešet ha‐jamim šiv'at še'arim") jež byla distribuována izraelským vojákům. Navonova tvorba se ale dotkla i televizní produkce; byl autorem televizního pořadu popularizujícího život sefardské komunity.

Jicchak Navon (:, 9. dubna 1921, Jeruzalém – 6. listopadu 2015) byl izraelský politik, diplomat, prozaik, dramatik a pedagog. V letech 1978 až 1983 zastával funkci izraelského prezidenta. Byl prvním sabrou (Židem narozeným na území země izraelské či Izraele), který se stal izraelským prezidentem a zároveň byl prvním sefardským prezidentem Izraele.

Yitzhak Rachamim Navon (; 9 April 1921 – 6 November 2015) was an Israeli politician, diplomat, and author. He served as the fifth President of Israel between 1978 and 1983 as a member of the centre-left Alignment party. He was the first Israeli president born in Jerusalem and the first Mizrahi Jew to serve in that office.


Synonyma.

Dále se v České republice používají následující lidové názvy: bílý hřib, březový hřib, doubáček, doubravník, doubravník dubový, dubák, dubňák, dubravník, kamenáč, kozák, panský hřib, poddoubník, pravák, pravej doubravník, pšenčňák, říbek, skalní hřib, tvrďák nebo tvrzík.

Popis.

Makroskopický.

Klobouk dosahuje 50 - 200 (250) milimetrů, zprvu je polokulovitý, později klenutý až ploše poduškovitý. Zbarvený bývá v bledě nahnědlých až hnědých odstínech od světle kožově hnědé či šedavé přes šedohnědou, hnědookrovou, světle hnědou až sytě hnědou. Povrch může být vrásčitě nerovný, pokožka bělavě plstnatá, suchá, matná, později až krupičkatě šupinkatá, někdy zčásti olysalá. Jen za vlhkého počasí lesklá a trochu slizká. Při suchém počasí může rozpraskávat.  Rourky jsou v dospělosti 10 - 30 milimetrů vysoké, nejprve bělavé, pak žluté, žlutoolivové až ve stáří olivově zelené.  Třeň dosahuje délky 70 - 200 (250) × 20 - 65 milimetrů, bývá masitý, nejprve soudkovitě či vejčitě břichatý, později kyjovitý. Od mládí je nahnědle zbarvený, později rovnoměrně hnědý, většinou není žíhaný. Kryje jej síťka - zprvu bílá, později okrová až hnědá.  Dužnina je bílá, barevně neměnná příjemně houbové vůně a nasládle hřibovité chuti.

Mikroskopický.

Výtrusy dosahují (13) 14 - 16 (20) × (4) 4,5 - 5,5 (6) μm, jsou protáhle elipsoidně vřetenovité, někdy téměř válcovité, hladké, s patrnou suprahilární depresí. Povrch klobouku kryjí trichodermální hyfy 3 - 6,5 (8) μm široké, některé pokryté tenkou vrstvou gelatinózní hmoty. Během růstu zpravidla kolabují. Výtrusný prach je olivově hnědý.

Výskyt.

Hojný druh listnatých a smíšených lesů. Vyskytuje se i na stanovištích ovlivněných lidskou činností jako jsou parky nebo hráze rybníků. Fruktifikuje od května do října.  Pilát jej uvádí jako charakteristický teplomilný druh habrových doubrav. Konkrétně jako druh dubo-habrových lesů na nevápenatých půdách a druhy kyselých doubrav a oligotrofních habrových doubrav.

Mykorhizní vazby.

Je mykorhizním symbiontem vázaným především na duby, případně buky, méně často habry a lípy, především v jižní Evropě roste pod kaštanovníkem jedlým.

Symbióza s duby.

V České republice roste hřib dubový nejčastěji pod dubem letním ("Quercus robur"), objevuje se ale i pod ostatními domácími druhy, což jsou dub zimní ("Quercus petraea"), dub pýřitý - šípák ("Quercus pubescens"), který se vyskytuje v nejteplejších krajích a na vápenci, a dub cer ("Quercus cerris") na jižní Moravě.  Běžně však nepřechází na severské druhy dubů, které jsou zde vysazovány, a to ani když rostou v těsné blízkosti dubu letního. Albert Pilát nalezl plodnice hřibu dubového v čistém porostu dubu severního ("Quercus borealis") u Moravských Budějovic 7. června 1964. Mykolog s manželkou prohledali celý lesík, plodnice se však objevily pouze pod jediným stromem v počtu 8 kusů. Oproti exemplářům typickým pro dub letní se lišily výrazně tmavým třeněm u starších plodnic - mladší jej měly světlejší. Vzhledem k nízkému vzorku nechtěl mykolog závislost zbarvení na mykorhizním partneru paušalizovat.  Pilát dále zmiňuje výskyt hřibu dubového pod dubem bažinným ("Quercus palustris"). Uvádí pouze jeden případ pod dubem v parku v Konstantinových Lázních, kde se však vyskytoval opakovaně po několik let.

Symbióza s bukem.

Plodnice rostoucí pod buky bývají nižší, tmavší až tmavě kaštanově zbarvené s výrazněji vyvinutou až žebrovitou síťkou.

Symbióza s jehličnany.

Podle Smotlachy se hřib dubový může vyskytovat i pod jedlemi. Pak je světleji zbarvený a zvlášť výrazně síťkovaný.  I jiná starší literatura hojně uvádí výskyt pod jehličnany, především smrky a jedlemi. Tyto nálezy jsou v současnosti některými mykology považovány za neprůkazné a vysvětlovány možností chybného určení plodnice. Přesto není názor mykologů na tuto problematiku jednoznačný a nelze proto možnost výskytu hřibu dubového pod jehličnany ve velmi vzácných případech vyloučit.

Rozšíření.

Hřib dubový roste v Evropě, Střední Americe (Mexiko) a Asii (Japonsko). Z evropských zemí to jsou: Belgie, Bělorusko, Česká republika, Dánsko, Finsko, Francie, Chorvatsko, Itálie, Lichtenštejnsko, Lucembursko, Maďarsko, Německo, Norsko, Polsko, Rakousko, Slovensko, Slovinsko, Spojené království, Španělsko, Švédsko a Švýcarsko.  V České republice je rozšířen především v teplejších nížinách a pahorkatinách.

Formy.

Mnozí autoři uvádějí odlišné znaky v závislosti na druhu stromu, se kterým houba roste v symbióze.

Hřib habrový.

"Boletus carpinaceus". O tomto druhu popsaném českým mykologem Josefem Velenovským se v současnosti předpokládá, že je formou či varietou hřibu dubového rostoucí pod habry. Liší se světlejším šedopopelavým kloboukem.

Záměna.

Hřib dubový je možné snadno zaměnit za hřib smrkový ("Boletus edulis") rostoucí pod listnáči. Oba druhy se liší řadou drobných znaků, které však nemusejí být zřetelné na všech plodnicích. Oba jsou jedlé a kvalitativně srovnatelné, takže je praktičtí houbaři obvykle nerozlišují. Podobný může být jedlý hřib borový ("Boletus pinophilus"), jehož klobouk je hrbolkatý s hnědočerveným odstínem, případně vzácný hřib bronzový ("Boletus aereus"), který se vyskytuje pouze v oblastech teplomilné flóry.  Záměna za hřib hřib žlučový ("Tylopilus felleus") hrozí zpravidla jen ve smíšených lesích, protože hořčák zpravidla neroste pod listnáči (pouze velmi vzácně) a dubák naopak téměř neroste pod jehličnany. Z toho důvodu se hřib žlučový vyskytuje jen sporadicky na typických stanovištích hřibu dubového, jakými jsou parky nebo hráze rybníků.

Hřib dubový ("Boletus reticulatus" ) je jedlá houba z čeledi hřibovitých, která patří do skupiny pravých hřibů sekce "Edules". Řadí se k houbařsky nejvyhledávanějším druhům.

Boletus reticulatus (formerly known as Boletus aestivalis (Paulet) Fr.), and commonly referred to as the summer cep is a basidiomycete fungus of the genus "Boletus". It occurs in deciduous forests of Europe where it forms a symbiotic mycorrhizal relationship with species of oak ("Quercus"). The fungus produces fruiting bodies in the summer months which are edible and popularly collected. The summer cep was formally described by Jacob Christian Schäffer as "Boletus reticulatus" in 1774, which took precedence over "B. aestivalis" as described by Jean-Jacques Paulet in 1793.


Kariéra do roku 1917.

Nikolaj Čcheidze se narodil jako příslušník gruzínského šlechtického rodu ve vesnici Puti v tehdejší Kutaiské gubernii v Ruské říši (gruzínský kraj Imereti). Středoškolské vzdělání získal na kutaiském gymnáziu. V roce 1887 začal studovat na Novorossijské universitě, odkud však byl pro své aktivity ve studentském hnutí vyloučen. Zkusil pokračovat ve studiu na Charkovském veterinárním institutu, avšak v roce 1889 byl vyloučen i z této vysoké školy. Poté se přestěhoval do Batumi. Nejprve dal na dráhu novináře a pracoval jako redaktor pro levicové noviny "Kvali", které ho přivedly k revolučním aktivitám na Kavkaze. V roce 1892 spoluzakládal se svým bratrem Kalenikem první legální gruzínskou marxistickou organizaci "Mesame Dasi" (česky: Třetí skupina) a stal se ředitelem novin Kvali. Mesame Dasi se pak sloučila s Ruskou sociálně demokratickou dělnickou stranou (RSDDS) a v roce 1903, když nastal ve straně rozkol, se Čcheidze přidal k její menševické frakci. Během revoluce v roce 1905 se aktivně podílel na sociálně demokratických akcích v Batumi. V letech 1907 až 1917 pak působil v ruské státní dumě jako poslanec za tbiliské gubernium a předsedal poslaneckému klubu RSDDS. Zde si vydobyl uznání pro své vynikající řečnické schopnosti. V dumě se soustředil především na uchování jednoty strany RSDDS a na zisk převahy menševiků nad bolševiky. I přes jeho snahu se ale později povedlo Leninovi rozbít klub RSDDS na menševickou a bolševickou frakci. S Leninem se pak Čceidze dostal do otevřeného konfliktu.

Revoluce a nezávislost Gruzie.

Když vypukla Únorová revoluce v roce 1917, byl Čcheidze jmenován Předsedou petrohradského sovětu, kde se opět pokusil omezit vliv radikálních bolševiků na politiku, ale opět neuspěl. I když odmítnul nabídku dělat ministra v prozatímní vládě, tak podporoval její politiku. Ovšem když vypukla Velká říjnové revoluce, tak se Čcheidze, který zrovna trávil dovolenou ve své rodné Gruzii, rozhodl zůstat doma a soustředil se na budování místní menševické vlády. V únoru 1918 svolal v Tbilisi sněm, jehož výsledkem bylo vyhlášení Zakavkazské federace a Čcheidze stanul v čele tohoto nově vzniklého státu. Zakavkazská federace se ale brzy rozpadla a vznikla nezávislá Gruzie. V ní byl zvolen předsedou parlamentu a později i Ústavodárného shromáždění. Tuto funkci, která de facto plnila funkci hlavy státu Gruzie, vykonával od 12. března 1919 do 25. února 1921. V roce 1919 se zúčastnil mírové konference ve Versailles, kde se snažil získat uznání nezávislosti Gruzie od Trojdohody, ale jeho snaha zde nebyla úspěšná.  Na počátku roku 1921 dokončil sepisování první gruzínské Ústavy, ale už v únoru začala invaze Rudé armády do Gruzie. Čcheidze byl nucen, stejně jako většina dalších prominentních menševiků, opustit zemi. Nakonec emigroval do Francie, kde působil v emigrantských organizacích a zároveň stál v čele exilové vlády Demokratické republiky Gruzie. Žil zde do 13. června 1926, kdy v městě Leuville-sur-Orge nedaleko Paříže v důsledku neutěšených životních perspektiv spáchal sebevraždu. Pohřben byl na pařížském hřbitově Père Lachaise. Na pohřbu promluvil gruzínský menševický politik a Čcheidzeho krajan Iraklij Cereteli.

Nikolaj ("Nikoloz", "Karlo") Čcheidze (gruzínsky: ნიკოლოზ ჩხეიძე) (21. března 1864 - 13. června 1926) byl gruzínský politik a menševický revolucionář, který sehrál významnou roli během revolučních událostí v Rusku v letech 1917 a 1918.

Nikoloz Semyonovich Chkheidze (; ), commonly known as Karlo Chkheidze ( – 13 June 1926), was a Georgian politician. In the 1890s, he promoted Social Democratic movement in Georgia. He became a key figure in the Russian Revolution (February 1917 to October 1917) as the Menshevik president of the Executive Committee of the Soviet of Petrograd (until September 1917). Later he served as president of the Transcaucasian Sejm (February 1918 to May 1918), and he held office in the Transcaucasian Democratic Federative Republic (April–May 1918). Later he became president of parliamentary assemblies of the Democratic Republic of Georgia, National Council, Constituent Assembly and Parliament (May 1918 to March 1921).


Život.

Luca Cambiaso byl synem malíře Giovanni Cambiasa, u kterého se vyučil. Měl možnost studovat a kopírovat fresky mistrů italské renesance (Perin del Vaga - žák Rafaela, Domenico Beccafumi, Il Pordenone). Již v patnácti letech maloval spolu se svým otcem fasádní obraz v Janově (Palazzo Saluzzo, 1543-4) a v sedmnácti ho vévoda Grimaldi pověřil zhotovením fresky v Palazzo Doria v Janově (nyní Prefektura). V letech 1557-1559 maloval fresky v kostele San Matteo v Janově ve spolupráci s Giovanni Battista Castello (Il Bergamasco).  Malíř zažíval osobní krizi, když jeho žena zemřela a papež mu nedovolil oženit se s její sestrou, která mu vedla domácnost a starala se o jeho děti. Roku 1583 ho pozval španělský král Filip II. aby dokončil cyklus fresek v Escorialu, které začal malovat Castello (Il Bergamasco). Cambiaso pozvání přijal s nadějí, že král pomůže vyřešit jeho problém přímluvou ve Vatikánu, ale zemřel dva roky po příchodu do Madridu.  Jeho syn Orazio Cambiasi byl barokní malíř. Luca Cambiaso měl řadu následovníků a je považován za zakladatele janovské malířské školy v 16. století. (Giovanni Andrea Ansaldo, Simone Barabino, Giulio Benso, Battista a Bernardo Castello, Giovanni Battista Paggi, Francesco Spezzini, Lazzaro Tavarone).

Dílo.

Luca Cambiaso měl bohatou fantazii a zručnost a brzy překonal umění svého otce. V Římě se seznámil s malbou Michelangela a přejal zprvu jeho robustní plastický styl, ale kolem roku 1550, kdy opustil definitivně rodinnou dílnu, se přiklonil k lehčí a elegantnější manýristické malbě, jakou reprezentoval např. Parmigianino a Correggio. Byl známý svou rychlostí a uvádí se, že byl schopen malovat oběma rukama současně. Za svou nástropní fresku Ráj v San Lorenzo (Escorial) obdržel odměnu 2 000 dukátů, zřejmě nejvyšší sumu jaká byla do té doby zaplacena za jediné dílo umělce.  Cambiaso vytvořil množství kreseb. Jeho zájem o teoretické otázky malby a stanovení proporcí lidské postavy ho vedl v náčrtcích kompozic k schematickému zjednodušení. Kolem roku 1565 začal kreslit některé figury v geometrickém stylu, složené z kubických tvarů (la maniera cubica). Cambiasa mohly inspirovat podobné kresby Dürera a dalších německých malířů, ale mohl tak reagovat také na přísná omezení Tridentského koncilu. Cambiaso žil v době, kdy kardinál G.F. Carafa a pozdější papež Pavel IV. obnovil inkvizici (1542) a zavedl přísná pravidla, která omezovala malíře ve výběru témat i způsobu malby. Roku 1563 Tridentský koncil zakázal zobrazování nahého lidského těla.  Cambiaso je uváděn jako zakladatel tzv. luminismu. Jako první použil nasvícení noční scény v centru obrazu užitím umělého světla svíčky nebo lampy a teplých tónů barev (Klanění pastýřů, 1570, Madona se svíčkou, 1575) Byl předchůdcem Caravaggia a Georgese de la Tour.

Luca Cambiaso, někdy též Cambiasi nebo Cangiagio (18. listopadu 1527 Moneglia – 6. září 1585 San Lorenzo de El Escorial) byl italský malíř pozdního manýrismu. Je znám také jako Lucchetto da Genova.

Luca Cambiaso (also known as Luca Cambiasi and Luca Cangiagio (being Cangiaxo the surname in Ligurian); 18 November 1527 - 6 September 1585) was an Italian painter and draftsman and the leading artist in Genoa in the 16th century. He is considered the founder of the Genoese school who established the local tradition of historical fresco painting through his many decorations of Genoese churches and palaces. He produced a number of poetic night scenes. He was a prolific draughtsman who sometimes reduced figures to geometric (even cubic) forms. He was familiarly known as Lucchetto da Genova.


Historický vývoj.

Výstavbou této linky na přelomu 19. a 20. století začala historie celého pařížského metra. Její první úsek vedl mezi stanicemi "Porte de Vincennes" a "Porte Maillot". Vzhledem k tehdejším omezeným stavebním technologiím je linka 1 je založena velmi mělko, jen několik metrů pod povrchem, nebylo možné kopat pod vodou, tudíž trasa sledovala pařížské ulice, navíc se ve velké míře používalo ještě i dřevo. Linka byla vybudována jako hloubená s bočními nástupišti. Trať měla celkem 18 stanic. Prvních osm bylo otevřeno 19. července 1900 po pouhých 20 měsících stavebních prací u příležitosti světové výstavy. Zbývajících deset stanic bylo zprovozněno mezi 6. srpnem a 1. zářím téhož roku. Z těchto 18 stanic bylo 10 vybudováno s klenbou, sedm má kovový plochý strop a stanice "Bastille" se nachází pod otevřeným nebem. Na západním konci této stanice se nachází nejužší zatáčka v celém systému metra s poloměrem pouhých 40 m. Na obou konečných stanicích byla oddělená nástupiště pro příjezd a odjezd spojená úzkou smyčkou, takže se vozy nemusely přepojovat, ale cirkulovaly. Na novou linku byly nasazeny dřevěné vozy podobné tramvajím a poháněné elektrickým proudem.  V prosinci 1900 dosáhl počet přepravených cestujících již čtyři milióny při 130 000 uživatelích denně. Proto bylo rozhodnuto zkrátit takt z deseti na čtyři minuty a počet vagónů ve vlaku zvýšit ze tří na šest, které táhly dvě lokomotivy. Rovněž byla zdvojnásobená šířka dveří.  Dne 24. března 1934 byla trať prodloužena jihovýchodním směrem ze stanice "Porte de Vincennes" do "Château de Vincennes". Další úsek byl otevřen 29. dubna 1937 na druhém konci linky ze stanice "Porte Maillot" do "Pont de Neuilly".  V období od 30. května 1963 do prosince 1964 byla linka přebudována tak, aby byl umožněn provoz vozů metra na pneumatikách. Zároveň byly rozšířeny i stanice, takže mohly být nasazeny delší vlaky. Poslední prodloužení proběhlo 1. dubna 1992 západním směrem, kdy byl zprovozněn úsek z "Pont de Neuilly" do La Défense. Krátce za Pont Neuilly vyjíždí metro na povrch, překračuje Seinu a poté se zanořuje opět do podzemí.  V roce 1997 byly staré vozy generace MP 59 nahrazeny novým typem MP 89. Linka byla přebudována jako první v pařížské síti na plně automatizovaný provoz (po lince 14, která ovšem byla jako automatická již přímo postavena). Všechna nástupiště proto byla vybavena oddělenými dveřmi. Od konce roku 2010, kdy byly nasazeny první vlaky bez řidičů, do roku 2012 jezdily na lince vlaky plně automatizované spolu s vlaky řízenými lidmi ve smíšeném provozu.

Linka 1 je nejstarší linka pařížského metra. V systému MHD je značená žlutou barvou, má 25 stanic a měří 16,5 km. Paříží prochází diagonálním směrem a spojuje severozápadní předměstí města, kde se nachází moderní čtvrť La Défense a jihovýchod města. Protože vede středem města mj. pod "Avenue des Champs-Élysées" a kolem muzea Louvre, ročně přepraví 213 miliónů cestujících (2008), což ji řadí na první místo ve vytíženosti ve zdejším metru. V roce 2010 zde byly nasazeny automatické vlaky bez řidičů, které do konce roku 2012 nahradily vozy řízené řidiči.

Paris Métro Line 1 (French: "Ligne 1 du métro de Paris") is one of the sixteen lines of the Paris Métro. It connects La Défense – Grande Arche in the northwest and Château de Vincennes in the southeast. With a length of, it constitutes an important "East-West" transportation route for the City of Paris. Excluding RER () commuter lines, it is the most utilised line on the network with 181.2 million travellers in 2017 or 496,000 people per day on average.


Popis tratě.

Linka měří 12,4 km, čítá celkem 25 stanic (průměrná vzdálenost mezi stanicemi je 517 m) a ročně se zde přepraví 92,1 milionů cestujících. Je to sedmá nejvytíženější linka v Paříži.  Linka je postavená zčásti na viaduktech, takže nabízí výhledy na různé části Paříže. Čtyři stanice mezi Barbès – Rochechouart a Jaurès jsou postaveny na 2,2 km dlouhém viaduktu.  Linka prochází přes zajímavá místa jako je "Avenue Foch" (nejširší ulice v Paříži), Vítězný oblouk, park Monceau, čtvrť Pigalle s Moulin Rouge, hřbitov Père-Lachaise nebo náměstí "Place de la Nation".  Na lince jezdily do roku 2006 vozy řady MF 67, které byly od roku 2007 postupně nahrazeny typem MF 01.

Historie.

Dne 13. prosince 1900 byla otevřena první část linky pod názvem "2 Nord" mezi stanicemi "Porte Dauphine" a "Étoile". Dne 7. října 1902 došlo k prvnímu rozšíření linky ze stanice "Étoile" do stanice "Anvers" a následovaly 31. ledna 1903 rozšíření do stanice "Bagnolet" (od roku 1970 "Alexandre Dumas") a naposledy 2. dubna 1903 do stanice "Nation". Ve stanici "Nation" existuje pro linku 2 pouze jedno nástupiště pro příjezd a odjezd. Stanice byla vybudována ve velkém kruhu, který má dvě koleje. Vnitřní slouží cestujícím na nástupišti a vnější je využívána jako odstavná kolej. Tato služební kolej slouží jako možné spojení s linkami 1 a 9. Dříve zde byla ještě třetí kolej, které měla sloužit k propojení s linkou 6, ale tento projekt nebyl realizován.  V rámci stanice "Nation" odbočuje z hlavní tratě tunel do depa Charonne. Tato vedlejší trať umožňuje další spojení s linkou 1. Do otevření depa ve Fontenay-sous-Bois bylo využíváno též pro linku 1. V letech 1981-1983 bylo rekonstruováno a má rozlohu 10900 m. Výstavba viaduktu byla zvolená kvůli křížení železničních tratí na Severním a Východním nádraží. Obě hlavové stanice neměly možnost přerušit provoz na tratích, a protože metro se nestavělo ražbou tunelu, ale hloubením na povrchu, musel být zvolen viadukt.  Stejně jako u linky 1 mají i tunely na této lince elipsovitý tvar a výšku 5,20 m. Stanice mají buď klenutou klenbu nebo strop z kovových desek.  Výstavba viaduktů se zprvu setkala u veřejnosti s odmítnutím, že stavba poškodí vzhled města a jeho výstavba bude dvojnásobně drahá než tunel.  Koleje Severní nádraží byly překlenuty dvěma viadukty o rozpětí 75,25 m. Od rozšíření nástupišť pro Eurostar končí teď přímo pod viaduktem. Stejně dlouhý viadukt 75,25 m překračuje kolejiště Východního nádraží. Zatáčky viaduktů mají částečně jen rádius 75 m, rampa mezi stanicemi "Jaurès" a "Colonel Fabien" má stoupání 40 ‰.  Dne 10. srpna 1903 došlo k elektrickému zkratu na jednom z vagonů metra, který způsobil požár, při kterém zahynulo 84 cestujících převážně ve stanici "Couronnes". Jedná se o největší neštěstí v dějinách pařížského metra. Dne 14. října 1907 byla linka "2 Nord" přejmenována na linku 2.  V roce 1930 byla přeložena stanice "Victor Hugo", aby se mohly nasadit delší vozy. Stanice leží v zatáčce a nové vozy by měly až 50 cm odstupy mezi nástupištěm a vagóny. Kvůli bezpečnosti cestujících byla stanice posunuta až za otočku. Původní nástupiště stále existuje a využívá jej RATP pro interní potřebu.

Linka 2 je druhá nejstarší linka Pařížského metra a v systému MHD je značena modrou barvou. Linka byla postavená v letech 1900-1903 a spojuje stanice "Porte Dauphine" na západě města a "Nation" na východě. Spolu s linkou 6 vytvářejí okružní linku.

Line 2 is one of the sixteen lines of the Paris Métro rapid transit system in Paris, France. Situated almost entirely above the former city walls ("boulevards extérieurs"), it runs in a semi-circle in the north of Paris.


Život.

Narodila se jako nejstarší ze čtyř dětí v hudebnické rodině. Nejprve navštěvovala dívčí obchodní školu. V roce 1912 se odešla učit knihvazačkou do Blankenburgu. Následujícího roku 1913 odešla do Berlína, kde pracovala v nakladatelství jako písařka a korektorka. Zde se poprvé setkala s lékařem a spisovatelem Ernstem Weissem, který ji povzbuzoval v jejích uměleckých ambicích. Dochováno zůstalo více než 200 dopisů a polních lístků, které jí Weiss napsal z fronty během let 1916-1918. V roce 1914 absolvovala rychlý kurs pro zdravotnické sestry. Současně navštěvovala v letech 1914 - 1915 taneční kursy u Rity Sacchetto. V roce 1916 debutovala ve filmu "Der Fall Routt..!". Poté studovala herectví u Otto Falkenberga v Mnichově. Od roku 1921 byla angažována v Hessenském státním divadle v Darmstadtu. V červnu 1923 vystoupila jako host v Praze v inscenaci "Leonore" od Ernsta Weisse a zaznamenala veliký úspěch (režie: Hans Demetz). Vystupovala rovněž v recitačních večerech z Weissovy poezie. Divadla ale v roce 1924 zanechala a dále se věnovala pouze literatuře.  Její první román "Ztracené dítě" (Das verlorene Kind) způsobil veliký rozruch pro svůj námět - sexuální násilí v rodině. Kniha byla oceněna Kleistovou cenou, kterou ale autorka odmítla. Vyšla v několika vydáních a byla přeložena do jedenácti jazyků. Někteří kritici ale dílo napadli jako plagiát. Po roce 1933 byla kniha zakázána, jednak pro svůj námět a rovněž proto, že kvůli svému pseudonymu byla autorka považována za Židovku.  Její další literární díla zůstala bez odezvy.  V roce 1927 se provdala za židovského bankovního makléře Waltera Davidsohna. Ten po nástupu nacismu emigroval do Francie. Rahel zůstala v Berlíně, kde zemřela v roce 1936 po dlouhé nemoci. Pohřbena je na hřbitově Wilmersdorfer Waldfriedhof Stahnsdorf v Berlíně.

Rahel Sanzara (také Sansara; rodným jménem Johanna Bleschke; 9. února 1894, Jena - 8. února 1936, Berlín) byla německá tanečnice, herečka a spisovatelka.

Rahel Sanzara (also Sansara; pseudonym for Johanna Bleschke) (9 February 1894 – 8 February 1936) was a German dancer, actress and novelist.


Historie.

První úsek linky byl otevřen 8. listopadu 1922 v západní části Paříže mezi stanicemi "Exelmans" a "Trocadéro". 27. května 1923 se linka rozšířila od stanice "Trocadéro" do "Saint-Augustin". Z této stanice byla linka dále prodloužena 3. června 1923 do "Chaussée d'Antin". Téhož roku 29. září byla linka prodloužena i druhým směrem od "Exelmans" o jednu stanici do "Porte de Saint-Cloud".  Na této stanici se počítalo s napojením do stanice "Porte Molitor" a přes ní propojením s linkou 10. Tato větev měla sloužit především při dopravě na nedaleký stadion Parc des Princes. Projekt byl sice stavebně realizován, ale stanice "Porte Molitor" nebyla nikdy pro veřejnost otevřena a spojení nebylo uvedeno do provozu.  30. června 1928 se linka prodloužila od "Chaussée d'Antin" po "Richelieu – Drouot". Spojení mezi stanicemi "Richelieu – Drouot" a "République" bylo stavebně řešeno společně s linkou 8, kdy jsou koleje obou linek vedeny pod sebou v jednom tunelu. Stanice linky 8 se nacházejí v horním patře a stanice linky 9 v dolním. Tento úsek byl uveden do provozu v roce 1931.  V roce 1929 bylo rozhodnuto o prodloužení trasy metra na předměstí. 10. prosince 1933 pokračovala linka dále až k "Porte de Montreuil". 3. února 1934 byla linka rozšířena od "Porte de Saint-Cloud" do dnešní konečné "Pont de Sèvres". Poslední rozšíření se konalo na východním konci 14. října 1937, kdy byl otevřen úsek od "Porte de Montreuil" do "Mairie de Montreuil".  2. září 1939 byla, tak jako i mnohé jiné stanice, uzavřena z důvodu vypuknutí války a mobilizace zaměstnanců stanice "Saint-Martin". Po válce byla sice na krátký čas znovu otevřena, ale poté opět zrušena, neboť leží příliš blízko sousedních stanic.

Další rozvoj.

Do budoucna jsou možnosti rozšíření linky v obou směrech. Prodloužení na východ o dvě stanice, kdy by konečnou tvořila "Mur-à-Pêches", je zahrnuta do plánů rozvoje metra na roky 2014–2020.  Prodloužení na západ bylo ohlášeno počátkem roku 2008 rovněž o dvě nové stanice. Linka by vytvořila smyčku s napojením na současnou stanici "Porte de Saint-Cloud". Ovšem tento projekt ještě neprošel schválením radou STIF.

Linka 9 je jedna z linek pařížského metra a v systému MHD je značena žluto-zelenou barvou. Je první linkou, která byla budována se záměrem propojit s centrem také pařížská předměstí. Proto spojuje město Boulogne-Billancourt jihozápadně od Paříže s městem Montreuil na východě. Paříží prochází po obloukové dráze na pravé straně řeky Seiny. Linka je dlouhá 19,5 km, má 37 stanic a ročně přepraví 116,2 miliónů cestujících (2004).

Paris Métro Line 9 is one of 16 lines of the Paris Métro. The line links Pont de Sèvres in Boulogne in the west with Montreuil in the east via the city center of Paris, creating a parabola type shape to its route. It is the third busiest line on the network.


Historie.

Původní projekt počítal s vybudováním jedné okružní linky, která by kopírovala okružní bulváry. Později však došlo ke změnám plánu a vznikly dvě samostatné linky (2 a 6), nicméně výstavba viaduktů a stanic byla u obou velmi podobná. Ačkoliv linka s číslem 6 byla otevřena až v roce 1909, část dnešní linky byla zprovozněna o něco dříve. 2. října 1900 byl otevřen nejstarší úsek mezi dnešními stanicemi "Charles de Gaulle – Étoile" a "Trocadéro". Jednalo se o rozšíření linky 1. Když byla 6. listopadu 1903 linka prodloužena od stanice "Trocadéro" po "Passy", oddělil se úsek počínaje stanicí "Étoile" od linky 1 a vznikla nová linka "2 Sud" (2 Jih), též nazývána "Circulaire Sud" (Jižní okruh). Tato linka byla 24. dubna 1906 rozšířena od "Passy" po "Place d'Italie". 14. října 1907 byla linka "2 Sud" zrušena a připojená k lince 5. Dosavadní linka "2 Nord" (2 Sever) byla přejmenována na linku 2.  Dne 1. března 1909 byla zprovozněna nová linka 6 mezi stanicemi "Place d'Italie" a "Nation". Dne 12. října 1942 byl úsek "Étoile" ↔ "Place d'Italie" opět odpojen od linky 5 a spojen s linkou 6, která tak získala dnešní podobu. Obě části vedly převážně nad zemí, zatímco linka 5 je až na výjimku (přejezd přes Seinu) vedena pod zemí. Toto spojení existovalo dočasně už v roce 1931 po dobu konání mezinárodní koloniální výstavy.  V letech 1972–1974 byla trať přestavěna pro provoz vlaků na pneumatikách. V listopadu 2007 byl na trati instalován automatický informační systém o pohybu vlaků.

Linka 6 je jedna z linek pařížského metra a v systému MHD je značena světle zelenou barvou (obdobně jako linka 7bis). Prochází převážně jižní částí města po půlkruhové dráze a spolu s linkou 2 v severní části Paříže vytvářejí nepravidelný okruh s přestupy na stanicích "Nation" a "Charles de Gaulle – Étoile". Trať je dlouhá 13,6 km, má 28 stanic a ročně přepraví zhruba 100,7 miliónů cestujících. Linka vede většinou na viaduktech nad zemí a na dvou místech překračuje Seinu po mostech.

Line 6 is one of the sixteen lines of the Paris Métro rapid transit system. Following a semi-circular route around the southern half of the city above boulevards formed by the former wall of the 'Fermiers généraux' built between 1784 and 1791, it runs between Charles de Gaulle – Étoile in the west and Nation in the east.


Historický vývoj.

28. prosince 1901 obdržela společnost "Société du chemin de fer électrique souterrain Nord-Sud" (Železniční elektrizační podzemní společnost Sever-Jih), zkráceně nazývaná jen "Compagnie Nord-Sud" od města Paříže koncesi na provoz dvou linek metra. Společnost byla konkurentem starší "Compagnie du chemin de fer métropolitain de Paris" (CMP), která provozovala linku 1.  První úsek linky mezi stanicemi "Saint-Lazare" a "Porte de Saint-Ouen" byl zprovozněn 26. února 1911. Jednalo se o druhou linku, takže dostala označení "linka B".  Už od 20. ledna 1912 je rozvětvená, když byla ze stanice "La Fourche" otevřena severovýchodní větev do stanice "Porte de Clichy".  1. ledna 1930 převzala CMP od "Compagnie Nord-Sud" její linky a linka B se od 27. března 1931 stala linkou 13.  30. června 1952 byla prodloužena severovýchodní větev od "Porte de Saint-Ouen" do "Carrefour Pleyel". 27. června 1973 byl otevřen úsek směrem na jih od "Saint-Lazare" do "Miromesnil" a 18. února 1975 pak dále do stanice "Champs-Élysées – Clemenceau". 20. června 1976 byl otevřen úsek "Carrefour Pleyel" ↔ "Basilique de Saint-Denis".  9. listopadu 1976 byla linka prodloužena na jih mezi stanicemi "Champs-Élysées – Clemenceau" a "Invalides" a tím došlo ke sloučení s tehdejší linkou 14, která spojovala stanice "Invalides" a "Porte de Vanves". Souběžně s tím byl otevřen nový jižní úsek "Porte de Vanves" ↔ "Châtillon – Montrouge".  9. května 1980 byla prodloužena severozápadní větev od "Porte de Clichy" do stanice "Gabriel Péri". 25. května 1998 byl otevřen úsek "Basilique de Saint-Denis" ↔ "Saint-Denis – Université". Poslední rozšíření linky proběhlo 14. června 2008 ze stanice "Gabriel Péri" do "Asnières – Gennevilliers – Les Courtilles".

Charakter linky.

Linka 13 patří k nejvíce vytíženým v celé síti. Je to jednak díky svému rozsahu, jednak svému umístění. Existuje několik návrhů, jak přetíženost řešit, jedním z nich je například obě severní větve oddělit jako nezávislé linky. Většina stanic zde má boční nástupiště, je proto velmi komplikovaný přestup mezi nimi (řešený nadchody či podchody). Délka celé linky je 22,5 km, má 30 stanic a průměrný mezistaniční úsek měří 776 m. V roce 2006 přepravila 114,8 miliónů cestujících.

Další rozvoj.

Prodloužení severovýchodní větve do stanice "Asnières – Gennevilliers – Les Courtilles" byla první fáze, na kterou by měla navázat druhá fáze s prodloužením linky do stanice "Port de Gennevilliers". Ta je v současnosti zatím ve stádiu projektu, takže není ještě stanoven termín zprovoznění nového úseku.  Rovněž prodloužení severovýchodní větve ze stanice "Saint-Denis – Université" je prozatím ve fázi plánování na období 2013-2020.

Linka 13 je jedna z linek pařížského metra. Slouží už od roku 1911 a během téměř sta let svého provozu se stala jednou z nejdelších linek ve městě. Spojuje dvě pařížská předměstí na severu – Gennevilliers a Saint-Denis s jižními předměstími Châtillon a Montrouge. V systému MHD je značená světle modrou barvou. Jako jedna ze dvou linek se větví (spolu s linkou 7).

Paris Métro Line 13 (opened as Line B; French: "Ligne 13 du métro de Paris") is one of the sixteen lines of the Paris Métro. It was built by the Nord-Sud Company before becoming Line 13 when the Nord-Sud was merged into the Compagnie du chemin de fer métropolitain de Paris (CMP) in 1930. Line 13 was extended in 1976 to reach the northern end of Line 14, which was then absorbed into it. The number 14 was eventually reused for a new line in 1998.