Elitismus.

Jako elitismus je označován přístup k politice a historii, který tvrdí, že společnosti jsou vždy ovládány menšinou (elitou), která činí hlavní rozhodování ve společnosti a soustřeďuje moc ve svých rukou. Termínu „elitistický“ je někdy užíváno s pejorativním nádechem k označení názorů propagujících výhody menšiny na úkor většiny.

Teorie elit.

Teorie elit vycházejí z faktu, že lidé jsou si biologicky a psychologicky nerovni. Tato přirozená nerovnost je základem nerovnosti společenské, která je také přirozená a věčná. Důsledkem je hierarchické rozvrstvení každé společnosti.  Hlavním činitelem hierarchické stratifikace je fenomén moci. Ta společnost dělí na dvě základní části:  Dle teorií elit je rozdělení společnosti na elitu a non-elitu historickým zákonem každé společnosti.  Většina teoretiků elit tvrdí, že elita si uchovává své dominantní postavení prostřednictvím kombinace nátlaku a manipulace.  Relativně malý počet příslušníků elity umožňuje jejím členům jednat společně, vědomě a soudržně. Procesy komunikace v elitě jsou snazší a její členové mohou být rychle zmobilizováni k formulaci politické linie a převzetí iniciativy.  Elita má výhodu ve své organizaci. To je v přímém kontrastu s „masou” obyvatelstva, která se většinou považuje za atomizovanou a neschopnou rychlé spontánní akce, není-li vedena nějakou elitou či „kontra-elitou”.  Elita většinou udržuje své pozice k uchování dominance. Rozhoduje o dosazování na vedoucí místa a může se pokusit zvýhodnit vlastní rodiny, příbuzné či přátele. Elitisté také často zdůrazňují význam ideologie v ospravedlnění elity a její držby moci, i když se stává, že elita v zájmu svého udržení použije nátlaku.  Elity vládnou velkou mocí, přesto nejsou vždy schopny si své postavení udržet. Pro teoretiky elit jsou dějiny záznamem střídání elit. Pád elity se obvykle vysvětluje selháním politické obratnosti či politické vůle. Běžným vysvětlením je, že elita může být čím dál uzavřenější a nemusí se jí zdařit otevřít se novým ideám a asimilovat nové členy. Hodnoty a priority elity tak narážejí na hodnoty a priority společnosti jako celku, což vyvolává vznik kontra-elity, která je schopna mobilizovat masu a najít v ní oporu pro nahrazení zavedené elity novou vládnoucí skupinou.  Nejvýznamnějšími klasickými představiteli teorie elit jsou C. H. Saint-Simon, F. Nietzsche, K. Marx, G. Mosca, V. Pareto, R. Michels.

Teorie vládnoucí třídy G. Moscy.

Italský politický sociolog Gaetano Mosca mluví o vládnoucí třídě, což je elita moci a vlivu.  Dle Moscy se ve všech společnostech se objevují dvě třídy: Vládnoucí třída si monopolizuje moc a těší se jejím výhodám, přičemž k udržení nadvlády používá metod legálních i svévolných.  Dominantní postavení vládnoucí politické třídy chápal Mosca jako zákon (stejně jako Robert Michels), pro nějž lze nalézt důkazy ve všech obdobích historie a všech částech světa. Každá vládnoucí skupina má jisté schopnosti či vlastnosti, jež jsou v dané společnosti kladně hodnoceny nebo v ní působí značným vlivem. Ty využívá k rozšiřování své moci a zisku výhod.  Základem politické nadvlády může být vlastnictví výrobních prostředků, vojenská síla, kněžský stav nebo třeba byrokratická kvalifikace.

Paretova teorie cirkulace elit.

Vilfredo Pareto, další z představitelů italské politické sociologie, vypracoval asi nejsystematičtější teorii elit.  Pareto na rozdíl od Moscy používá přímo termínu elita, a to pro všechny oblasti lidské činnosti. Zvláštní zájem však stejně jako Mosca věnuje oblasti moci.  Podle Pareta existuje v každé společnosti přirozená hierarchizace ve tvaru kužele, jehož vrchol tvoří nepočetná skupina vůdců (elita) a základnou jsou početné masy vedených.  Elita obsahuje vládnoucí a nevládnoucí prvek. Vládnoucí elita si udržuje svou moc nátlakem a manipulovaným souhlasem. Dle Pareta je k vládě třeba dvou psychologických typů:  Jen velmi vzácně se tyto vlastnosti nacházejí u elity společně. Proto dochází k tzv. "cirkulaci elit".  Vládnoucí elita jednoho typu je v důsledku své neschopnosti vypořádat se s událostmi nahrazena elitou druhého typu. "Lišky", které vynikají v získávání souhlasu politickým manévrováním, neumí použít násilí, je-li toho třeba. Budou svrženy kontra-elitou, jež má vlastnosti třídy II. a je schopna rozhodné akce. Pro "lvy" je příznačné užití nátlaku, a to organizovaným způsobem, jejich slabou stránkou je však sklon stát se příliš konzervativními a nakonec směšnými a vzdálenými populaci. Potřebují pomoc těch, kdo mají vlastnosti třídy I. – ti mezi ně postupně proniknou a elitu přetvoří.  Dle Pareta je model cirkulace elit univerzální pro celé dějiny.

Teorie elit v americké sociologii.

Teorii elit se věnovala také americká sociologie. Ta čerpala z empirických výzkumů z 20. a 30. letech 20. století a byla navíc stimulována dobovou ekonomickou situací.  Velká hospodářská krize a její důsledky vedly vládu USA k zasahování do hospodářských otázek i do dalších oblastí života společnosti. Mimořádný vliv elity na chod celé společnosti vyvolal zvýšený zájem o tuto tematiku.  Téma elity se objevuje např. u H. D. Lasswella, který k ní došel při zkoumání násilí, státu, ideologie, revoluce a propagandy. Všechny tyto fenomény jsou dle něj důsledkem činnosti malé kvalifikované skupiny lidí, kteří jsou schopni učit nejen jiné, ale také sebe.  Ch. W. Mills se věnoval kritice americké mocenské elity, kterou charakterizuje jako „velkou trojku“ tvořenou špičkami hospodářských korporací, politického vedení a armády. Všechny tři systémy se prolínají, kompaktnost vzniklého trojúhelníku moci chápe Mills jako ohrožení demokracie v USA.

Elita (z latinského "eligere" = vybírat, vyvolit) je společenskovědní termín, označující kategorie osob, které v určitém systému či subsystému zaujímají vedoucí nebo jinou významnou úlohu, a to díky svým individuálním vlastnostem, profesionálním kvalitám či sociálnímu postavení.

In political and sociological theory, the elite (French "élite", from Latin "eligere", to select or to sort out) are a small group of powerful people who hold a disproportionate amount of wealth, privilege, political power, or skill in a society. Defined by the Cambridge Dictionary, the "elite" are "those people or organizations that are considered the best or most powerful compared to others of a similar type."


Vztah k valdenským.

Někteří autoři považují Valdese za zakladatele valdenských, nicméně Eberhard z Béthune citoval důkazy o tom, že jméno valdenských objevil v dokumentech z roku 1170, více než 10 let před hlavní Valdesovou aktivitou. Bernard, opat z Foncaldu, psal o kacířích, kteří byli známí jako Valdensis a byli odsouzeni během pontifikátu papeže Lucia II. v roce 1144, několik desetiletí před Petrem Valdesem. To dokládá, že název valdenští byl používán pro jisté náboženské skupiny před Petrem Valdesem.

Život a dílo.

O Valdesově životě není známo mnoho. Prameny říkají, že byl bohatý krejčí a obchodník z Lyonu a měl určité vzdělání. Někdy krátce před rokem 1160 byl ovlivněn řadou událostí. Za prvé jím pohnulo kázání o životě sv. Alexije z Edessy, za druhé odmítl víru v transsubstanciaci, i když to bylo považováno za hrdelní zločin, a za třetí zažil náhlé a nečekané úmrtí přítele během večeře. Od toho okamžiku začal žít radikální křesťanský život. Část majetku odevzdal manželce a zbytek rozdal jako almužny chudým.  Přibližně v té době Valdes začal kázat a učit veřejně na základě svých představ o jednoduchosti a chudobě, zejména, že "žádný člověk nemůže sloužit dvěma pánům, Bohu a Mamonu." Valdes odsuzoval to, co považoval za excesy papežství a katolického dogmatu, včetně nauk o očistci a transsubstanciaci. Říkal, že tyto nauky jsou "nevěstka" z knihy Zjevení. Roku 1170 už Valdes měl velký počet následovníků, označovaných jako "Chudí z Lyonu," "Chudí z Lombardie," nebo "Chudí boží." Evangelizovali v duchu své nauky, když cestovali jako trhovci. Často byli označováni jako valdenští a odlišovali se od albigenských nebo katarů.  Valdenské hnutí bylo od počátku charakteristické laickým kázáním, dobrovolnou chudobou a přísným dodržování nauky bible. Mezi roky 1175-1185 Valdes buď pověřil kněze z Lyonu aby přeložil Nový zákon do lidového jazyka arpitánštiny (franko-provensálštiny), nebo byl sám do této překladatelské práce zapojen. Bez ohledu na autora překladu tak vytvořil první překlad bible v soudobém západoevropském jazyce po latině.  V roce 1179 Valdes a jeden z jeho učedníků odešel do Říma, kde byli přijati papežem Alexandrem III. a římskou kurií. Měli vysvětlit svou víru před komisí tří duchovních, včetně otázek, které byly tehdy debatovány v rámci církve, jako všeobecné kněžství, evangelium v místním jazyce a otázky dobrovolné chudoby. Jednání nedospělo k jasným závěrům. Valdesovy myšlenky, ale ne hnutí samo o sobě, byly odsouzeny na třetím lateránském koncilu ve stejném roce. Představitelé valdenského hnutí však ještě nebyli vyloučeni z církve.  V roce 1180 Valdes sepsal vyznání víry, které se dochovalo.  Valdes a jeho následovníci byli vyhnáni z Lyonu a usadili se v hlubokých údolích Piemontu a ve Francii v pohoří Luberon. Pokračovali tam ve snaze o křesťanství na základě Nového zákona. Nakonec Valdese exkomunikoval papež Lucius III. během synodu konaného ve Veroně roku 1184. Nauka Chudých z Lyonu byla znovu odsouzena čtvrtým lateránským koncilem v roce 1215, který hnutí poprvé uvedl jménem a prohlásil jeho zásady za kacířské. V obavách z represí ze strany církve Valdesovi stoupenci uprchli do hornaté oblasti severní Itálie.

Petr Valdes (psaný i Waldo, Valdo, Waldes, Vaudès nebo de Vaux, křestní jméno také Pierre nebo Petrus; kolem 1140 – kolem 1205) byl francouzský laický kazatel a vůdce křesťanského hnutí valdenských.

Peter Waldo, Valdo, Valdes, or Waldes (c. 1140 – c. 1205), also Pierre Vaudès or de Vaux, was a leader of the Waldensians, a Christian spiritual movement of the Middle Ages.


Historie.

Zlatnictví patří mezi velmi stará řemesla, známá od pravěku. Zlatníci pracovali již v době bronzové, na keltských oppidech, ve starověkém Egyptě či ve velkých orientálních říších, jakými byla Mezopotámie, Persie nebo Čína. Dále vynikli zlatníci v antickém Řecku a Etrurii a Římě, kde se tepání a cizelování nazývalo toreutika.  Od středověku do poloviny 19. století se evropští zlatníci ve městech sdružovali do profesních spolků, zvaných cechy, které měly funkci zkušební komise a jmenování mistrů, kontroly kvality zlatnické práce, ryzosti kovů, často i sociálního zabezpečení rodin svých členů. Nejstarší zlatnické cechy vznikaly ve 12.–13. století v Itálii, ve Francii a v Anglii.  České země Prvním jménem známým zlatníkem na českém území byl Kojata ("Koiata aurifex"), který kolem roku 1053 patřil mezi služebníky kolegiátní kapituly ve Staré Boleslavi. První bratrstvo zlatníků bylo založeno roku 1324 na Starém Městě pražském, a brzy byl jeho statut změněn na cech. Jeho působnost od počátku určovaly psané předpisy, které se staly vzorem i pro cech zlatníků vídeňských. Během 15. a 16. století vznikaly v českých zemích další zlatnické cechy, nejprve v Kutné Hoře, Chebu, Brně, Olomouci, Plzni, Českých Budějovicích, Mostě, Opavě, a dále sdružené cechy jako v Jihlavě. Všeobecně byly cechy zrušeny pod nátlakem svobodného podnikání a průmyslu kolem roku 1850 a nahrazeny dobrovolnými sdruženími, zvanými Grémia.

Techniky.

Zlatnictví zpracovává zlato nebo platinu pomocí mnoha výrobních a výzdobných technik. Ve větších dílnách (provozech) se zlatníci specializovali a specializují, a proto se rozlišovali nebo dosud rozlišují:  a další.  Šperkaři-montéři se podle typu a druhu zhotovovaných šperků mohou ještě dále specializovat na: a další.  Příbuzná řemesla jsou:

Materiál.

Zlatnickým materiálem je nejčastěji zlato různé ryzosti dané různým legováním. Ryzí zlato je velmi měkké, proto se ve šperkařství obvykle leguje mědí ("červené zlato") a stříbrem ("žluté nebo zelené zlato"). Vzácněji se užívají slitiny zlata a platiny, niklu a dalších kovů ("bílé zlato"). Historicky běžné ryzosti zlata jsou dukátové zlato 986/1000, 900/1000 a 750/1000 (18 karátů). Nejužívanější ryzost zlata je 585/1000 čili 14 karátů, což je poslední přípustná ryzost, která ještě podléhá puncovní povinnosti. Slitiny s nižším podílem zlata se již nesmí nazývat zlato. Ryzosti 250 (6 karátů) a 333 (8 karátů) nejsou drahým kovem; v českých zemích se někdy označovaly jako "granátové" nebo "nové zlato".  Ryzost je úředně schvalovaný údaj, který kontroluje a potvrzuje Puncovní úřad příslušného kraje. Každý nový zlatý výrobek musí být opatřen úředním puncem. Pro historické šperky, na nichž by vyražení puncovní značky mohlo způsobit poškození konstrukce či výzdoby, Puncovní úřad vydává písemný certifikát o ryzosti, na němž musí být vyznačena hmotnost zkoušeného předmětu s přesností na desetiny gramu, označení výrobku a zadavatele certifikátu.  Protože zlatník pracuje s velmi drahým materiálem, musí se pečlivě starat, aby nic nespadlo na zem, shromažďovat piliny a odřezky, které se jednou za čas roztaví, vyzkoušejí na ryzost a ve větších provozovnách je dělník musí přesně na váhu odevzdat. Povolená ztráta činí jen několik procent.

Pracovní místo a nástroje.

Zlatník pracuje u stolu ("pret") s půlkruhovým výřezem, v němž je zástěra ("šosfel"), aby zlaté piliny nepadaly na zem. Sedí na nízké stoličce, takže má stůl ve výši prsou. Uprostřed výřezu je ve stole zasazen dřevěný trn ("fajnágl"), o nějž si dílo opírá.  Montér užívá běžné nástroje, pilníky, jehlové pilníčky, různé tvary kleští, lupenkovou pilku, různé škrabáky ("šábry") na odstranění rýh po pilníku, na vrtání se dříve užíval zvláštní svidřík ("trail"). Důležitým nástrojem je plamen, jednou košatý, jindy ostrý a bodový. Tradičně to byl lihový kahan a dmuchavka, později plynové pistole s vestavěnou dmuchavkou, dnes obvykle hořáky na kapalný plyn. Dílo přitom leží na plochém kusu dřevěného uhlí, dnes obvykle na lisované cihličce čili uhlu. Kromě toho užívá zlatník různě tvarované kovadlinky a cizelérská kladívka, která se vyznačují různými tvary a průřezy mlátku, kadluby pro tepání trojrozměrných předmětů, trny na zakulacování prstenů ("ringrýgl"), různé čakany ("punzn") na vytloukání tvarů z plechu a odpovídající tvarové zápustky ("anka"). Jednodušší tvary se vytloukají na olověném špalíku, pro složitější tvarování se plech nalepí na prkénko s vrstvou ševcovské smoly. Z větších strojů používá ruční válcovací stolici ("valcna") na plech a na dráty. Důležitá vždy bývala stavba tavicí pece s odtahem spalin do komína, kleště, dmychadla a pohrabáče. Do výhně se vkládají speciální keramické nádobky na slévání kovů, malé testovací misky z bílé hlíny zvané "kapelky", vysoké a často trojboké "tyglíky" bývaly pálené z režné hlíny s příměsí tuhy. Dále se užívá ruční lis. Na přípravu tvarovaných drátků a trubiček se užívají ruční provláčky ("cíhajzn"), případně protahovací stolice, zvaná "protahovačka", jejímž základem je deska s otvory různých tlouštěk a profilů.  Zasazovač pracuje hlavně s různě tvarovanými rydly ("štychl") a ručními tlačidly ("drukr"). Dílo drží v dřevěné svěrce nebo si je připevňuje pryskyřičným tmelem na dřevěný držák ("kitštok"). Kameny si podává tyčinkou s voskem ("vaksštift") a dílo zaprašuje plavuňovým práškem, aby se nelesklo. Rytec má jiná rydla pro rytí na ploše a používá ryteckou kouli, aby si práci mohl libovolně naklonit, případně kulový svěrák na prsteny.

Technologie.

Zlatník vyrábí šperk od začátku až do konce a používá mnoho různých technik. Pokud má pracovat s doneseným materiálem, musí jej nejprve roztavit, případně i legovat (stříbrem, mědí atd. k dosažení potřebné ryzosti a barvy). Menší množství se taví na uhlu, větší v peci a v tyglíku. Slitý materiál se nejdříve rozková, potom válcuje na plech nebo na čtverhranný drát, tenčí profily se vyrábějí ručním protahováním průvlačkou. Během zpracování se materiál žíhá a ochlazuje vodou nebo lihem. Některé typy šperků, například pečetní prsteny, se odlévají do formy, buď odstředivým litím do sádrové formy, nebo nahrubo do sépiové kosti.  Vlastní montáž zahrnuje přípravu součástek (obruby na kameny, ozdoby a přístavky, obroučka pro prsten atd.), které se pak spájejí na tvrdo, zlatou nebo stříbrnou pájkou příslušné ryzosti. Na pájená místa se štětcem, namočeným v tavidle (borax rozetřený s vodou nebo speciální vodička), nakladou malé ústřižky pájky a celé dílo se plamenem spájí. Po spájení se výrobek zbaví tavidla mořením (zředěnou kyselinou sírovou), opiluje, oškrabe a ohladí jemným smirkovým papírem.  Kameny se zasazují do obruby ("cargle"), na příchytky ("krapny"), klenotnickým způsobem na zrnka do čtverečku, případně i temováním a podobně. Nejjednodušší je zasazování na krapny: kámen se vloží na obrubu a příchytky přes něj ohnou; přesahující kousky krapen se odříznou a zapilují. Do obruby se pro kámen musí nejprve rydlem připravit lůžko (justovat), pak se kámen do lůžka vtlačí a zeslabený okraj obruby postupně kolem dokola přehne. Nakonec se okraj ještě opiluje a začistí. Při zasazování na zrnka se připraví lůžko a pak se zvláštním rydlem vypíchnou v rozích čtverečku čtyři zrnka, která kámen drží na místě. Celá zbývající plocha čtverečku se pak jinými rydly vyčistí a okraj čtverečku ozrnkuje ("milgrif").  Zvláštní techniku představuje výroba řetízků a řetězů. Běžné řetízky se vyrábějí strojem, ručně jen některé masivnější ploché řetězy ("pancr") a tzv. waleské řetízky, které vypadají jako kroucená šňůra. Vyrábějí se z tenkostěnných trubiček, montují a pájejí i ručně. Jinou speciální technologií je výroba granátových šperků, kde se používají i jiné techniky zasazování.  V současnosti se stále víc užívá strojních technik, hlavně lisování a odstředivého lití do přesných forem. Montéři pak jen součástky spájí dohromady.  Leštění může být

Zlatník je řemeslník, který se živí zlatnictvím. Ručně zhotovuje zlaté šperky, klenoty, řády, vyznamenání, nádobí, náčiní nebo jiné předměty z drahých kovů.

A goldsmith is a metalworker who specializes in working with gold and other precious metals. Nowadays they mainly specialize in jewellery-making but historically, goldsmiths have also made silverware, platters, goblets, decorative and serviceable utensils, ceremonial or religious items, and rarely using Kintsugi, but the rising prices of precious metals have curtailed the making of such items to a large degree.


Život.

Joseph Anton Maffei byl synem italského šlechtice a obchodníka z Verony. "Palazzo Maffei" dodnes stojí na veronském náměstí "Piazza delle Erbe". Jeho otec do Mnichova přišel podnikat ve velkoobchodě s tábákem, Joseph Anton pak v obchodě dále pokračoval.  V roce 1835 byli Maffeiové mezi zakládajícími akcionáři "Bayerische Hypotheken- und Wechselbank". O rok později založil Anton v mnichovském Anglickém parku firmu na výrobu lokomotiv "J. A. Maffei". Jeho snahou a velkým přáním bylo, aby se Bavorsko stalo konkurenceschopným ve výrobě lokomotiv. Z malé firmy vznikl celosvětově proslulý výrobce. Mimo jiné se firma Maffei podílela i na stavbě železniční trati Mnichov–Augsburg a také podporovala J. U. Himbsela při stavbě soukromé dráhy Mnichov–Starnberg.  V roce 1851 uvedla společnost Maffei do provozu na Starnberském jezeře svůj první parník "Maximilian". Do roku 1926 postavila celkem 44 parou poháněných lodí. V roce 1864 vyrobila svou pětistou lokomotivu. Maffei byl i mnichovským magistrátním radou a zasadil se i o stavbu luxusního hotelu "Bayerischer Hof".  Ke známými typům lokomotiv z produkce firmy Maffei patří bavorské rychlíkové "S 2/6" (rychlostní rekord v roce 1907: 154 km/h) a "S 3/6", dnes vystavené v "Deutsche Museum" v Mnichově (S 3/6) a v muzeu dopravy v Norimberku (S 2/6).  Joseph Anton rytíř von Maffei zemřel 1. září 1870, jeho hrob je dnes na mnichovském hřbitově "Alter Südfriedhof" (Starý jižní hřbitov). Na firmu "J. A. Maffei" byl v roce 1930 vypsán konkurs a o rok později se sloučila s firmou Krauss, vznikla tak společnost Krauss-Maffei.  "Villa Maffei" ve Feldafingu (u Starnberského jezera) slouží dnes jako muzeum.

Joseph Anton von Maffei (4. září 1790, Mnichov – 1. září 1870, tamtéž) byl německý průmyslník, konstruktér a podnikatel. Anton von Maffei, Joseph von Baader (1763–1835) a baron Theodor von Cramer-Klett (1817–1884) patří mezi nejdůležitější průkopníky železniční dopravy v Bavorsku.

Joseph Anton von Maffei (4 September 1790 – 1 September 1870) was a German industrialist. Together with Joseph von Baader (1763–1835) and Baron Theodor Freiherr von Cramer-Klett (1817–1884), Maffei was one of the three most important railway pioneers in Bavaria.


Popis.

Hrad v údolí řeky Elzbach, která hrad ze tří stran obtéká, byl postaven zřejmě na počátku 12. století na obchodní cestě mezi řekou Moselou a úrodným krajem Maifeld. Hradní stavba se tyčí na eliptické skále vysoké až 70 metrů a kopíruje povrch skály, čímž je dán neobvyklý půdorys obytných budov.

Dějiny.

Dějiny vývoje hradu začínají někdy v 9. a 10. st., kdy zde vzniklo hradiště s dřevěnou palisádou. Rozkvět hradní stavby nastal od 11. do 13. st. Z té doby pochází také první zmínka o jménu Eltz.  Důležitým v dějinách hradu se stal rok 1268, kdy se bratři Elias, Wilhelm a Theoderich rozhodli rozdělit rodinu do klanů a rozdělit si majetek a hrad. Avšak pokud šlo o hrad, došlo mezi nimi k na tehdejší dobu nevídané dohodě: vznikl tzv. „Ganerbenburg“, čili „hrad spojených dědiců“, ve kterém několik generací Eltzů žilo společně v tzv. „Ganerbengemeinschaftu“ (společenství spojených dědiců), což byl spolek srovnatelný s dnešním kondominiem. Hrad nebyl původně koncipován jako pevnost, ale sloužil jako opevněná rezidence, což mělo za následek nezměněný původní vzhled. Eltzové byli mistry diplomacie a tak jen 1x ve své historii se hrad dostal do ozbrojeného konfliktu v l. 1331-36, kdy Eltzové čelili teritoriální rozpínavosti trevírského kurfiřta Baldwina. Asi nejvýznamnější postavou rodu ve středověku byl Jakob z Eltzu, který to z obyčejného kanovníka přes rektora univerzity dotáhl až na trevírského kurfiřta, jímž se stal v r. 1567 a funkci vykonával 14 let.  Roku 1472 je dokončen Rübenachův dům. V l. 1490-1540 se vystavěl Rodendorfův dům. V první pol. 17. st. byly postaveny Kempenichovy domy. Tím byl ukončen hlavní stavební proces trvající přes 500 let. Avšak všechny architektonické slohy od románského k rannému baroku splývají na Eltzu ve vyvážený a souměrný celek. Ve více jak sto místnostech žilo až 100 členů rodiny! V období romantismu prochází hrad v l. 1845-88 rozsáhlou rekonstrukcí, která stála 184.000 říšských marek, což by dnes bylo asi 10 miliónů €. Na rozdíl od jiných hradů, které romantickými přestavbami velmi utrpěly, hrad Eltz si uchoval svůj původní vzhled a průběh rekonstrukce v 19. st. oceňují i dnešní památkáři. Hrad je v majetku rodu Eltzů více než 800 let. Současný majitel hradu dr. Karl, hrabě z Eltzu, známý jako Faust ze Strombergu, žije v Eltville na Rýnu. Reprezentuje 33. generaci rodu a ujal se těžkého úkolu udržet tuto národní památku jak pro širokou veřejnost, tak i pro potomky 34. generace.

Prohlídkový okruh.

Prohlídka hradu je procházka osmi staletími historie, která se odráží v architektuře a rozvržení pokojů. Rübenachův spodní sál s jeho působivým dřevěný stropem z 15. st., malovaná šatna s gotickými ornamenty a figurami, Rübenachova ložnice s jejími filigránskými freskami z r. 1470, skvostný Rytířský sál, elegantní klenutý oblouk Vlajkového sálu, hraběnčin pokoj a ještě neporušená pozdně středověká Rodendorfova kuchyně, to vše jsou příklady svérázné architektury a budování hradu.  Při prohlídce různých sálů a pokojů můžete vidět zbraně, brnění, nádherný nábytek – jako např. křesla v kurfiřtském pokoji. Obrovská losí trofej v loveckém pokoji byla skolena na Aljašce členem rodiny Eltzů na zač. XX. st. Mandl na prádlo v pokoji „Wambolt“ pochází asi z r. 1750. Madona s dítětem a hrozny od Lucase Cranacha a další obrazy z jeho dílny a z kolínské školy, gobelíny, gotické sklenice, stará keramika a hrnčířské výrobky, stejně jako cínové zboží, to vše uvidíte jako důkaz komfortu a stylu majitelů. Po tomto úvodním „navnadění“ se tedy vydejte na prohlídku hradu.  Rübenachův spodní sál je typický příklad obývacího pokoje ve šlechtické rezidenci kolem r. 1450. S jeho velmi působivými 500 let starými dubovými trámy, imaginárními gobelíny a cennými obrazy je sál dobovým představitelem středověku, který vás do té doby přímo vtáhne. Z obrazů stojí za zmínku zvláště vzácné dílo Lucase Cranacha staršího Madona s dítětem a hrozny. Tento obraz je jedním ze šesti mimořádných obrazů v sále, z nichž většina pochází z tzv. kolínské školy. Sál byl vyhřívaný velkým krbem, který je jedním ze čtyřiceti krbů ve stovce místností, což potvrzuje, že ve středověku měl hrad Eltz vysokou míru komfortu.  Ložnici s její postelí s nebesy ze zač. 16. st. můžete spatřit v horním patře Rübenachova domu. Tato místnost přímo vyzařuje eleganci a vysokou životní úroveň období pozdní gotiky. Ozdobné nástěnné malby s jejich bohatými květinami, plody a popínavými rostlinami pocházejí z konce 15. st. Obzvlášť za povšimnutí stojí rohová modlitebna s jejími výjimečnými skleněnými okny z 15. a 16. st. Ložnice byla také částečně užívána jako obývací pokoj. Koncem středověku totiž bývalo zvykem, že místnosti měly více funkcí. V tomto pokoji můžete také vidět na středověk pokrokový stupeň hygieny, neboť v koutě je toaleta s technicky pokročilým systémem využívajícím dešťové vody ke splachování.  Rytířský sál je impozantní hala s těžkými dubovými trámy a rodinnými erby. Je to největší místnost na hradě, která sloužila dřívějším obyvatelů jako shromažďovací hala. Princip svobody slova v rodině je symbolicky představován dvěma maskami šašků či bláznů – jednou v rohu a druhou pod středním trámem. Další symbol byl „květ ticha“ – růže nade dveřmi, která symbolizovala, že žádné slovo pronesené v této místnosti by nemělo být vyzrazeno komukoliv za dveřmi tohoto sálu.  Brnění, zbraně a další vojenská výzbroj a výstroj byly poprvé umístěny do Rytířského sálu během období romantismu v 19. st. Sál je plný historických zajímavostí, jako např. cenný gobelín z konce 17. st., nebo Maxmiliánovo vroubkované brnění vážící přes 27 kg, které pochází z doby po r. 1520. Je pojmenované po císaři Maxmiliánovi, kterému se říkalo „poslední německý rytíř“. Vroubkování pancířové desky učinilo brnění obzvláště odolné, ale s vývojem střelných zbraní brnění ztratilo svůj obranný efekt a stalo se jen hromadou šrotu.  Vlajkový sál (nebo Sál praporů či korouhví) pocházející z doby kolem r. 1490 s jeho „kamny evangelistů“ a okenní pozdně gotickou vitrají v rohu, je architektonicky nejzajímavějším pokojem na hradě. Vitraj znázorňuje sv. Jiří, který byl patronem všech křesťanských rytířů, v boji s drakem. Pozdně gotická klenutá konstrukce sálu je velmi působivá. Hvězdicová žebrová klenba slouží nejen jako podpora stropu, ale také jako nosná výzdoba. Není vyloučeno, že tato místnost byla užívána jako kaple, neboť tento typ klenby byl jen zřídka používán v obyčejných pokojích. Jméno sálu je z konce 19. st. a vlajky či prapory ukořistěné za fr.-něm. války zde byly vystavovány až do r. 1918.  Hraběnčin pokoj s historickou svatební postelí a rozsáhlou sbírkou porcelánu je jen jednou z mnoha obývaných místností na hradě. Právě v těchto malých pokojích se odehrával všední každodenní život. Hlavním důvodem byl fakt, že tyto menší místnosti se mnohem snadněji daly v zimě vytopit. V té souvislosti nepřehlédněte omítnutý strop, což byla jednak hlavní protipožární prevence, jednak to zajišťovalo větší odraz světla. Jméno pokoje se odvozuje od mnoha portrétů, které zde byly nalezeny a na nichž jsou vyobrazeni rodinní příslušníci rodiny Eltzů z 18. st. Svatební lože je unikátní kus nábytku a proto k němu pár doplňujících informací: je to dochovaný původní malovaný kousek z würzburgské oblasti z 20. let 16. st. a je to nejstarší malovaná renesanční postel v Německu. Byla použita technika grisaille využívající různé odstíny šedi. Na tehdejší poměry neobvykle velké rozměry (2,05x1,45 m) činí z této postele obzvlášť vzácný exponát, neboť ve středověku byly preferovány mnohem kratší postele.  Kuchyně: pozdně středověká kuchyně v Rodendorfově domu si z velké části udržela svou podobu z r. 1540. Obrovský krb, zachovalé kamenné umyvadlo a další kusy kuchyňského vybavení jasně ukazují, jak kuchyň – srdce domu – byla uspořádána. Uskladnění potravin se provádělo tak, že se potraviny zavěsily do železných kruhů visících od stropu a byly tak chráněny před hlodavci. Uvidíte zde dokonce jakousi předchůdkyni lednice. Je to výklenek v silné kuchyňské zdi, kde se v létě dařilo držet teplotu jen kolem 12 C.  Kurfiřtský pokoj v Rodendorfově domu je pojmenován po dvou nejvlivnějších členech rodu Eltzů, Johannu Jakubovi, trevírském kurfiřtovi a Filipu Karlovi, mohučském kurfiřtovi. Jejich portréty byly nalezeny v této místnosti spolu s jinými. Dále upoutá pozornost vlámský gobelín z r. 1680, dílo bratrů van der Brüggenů z Bruselu. Námět gobelínu, kterým je oblíbená lovecká scéna – lovec na čekané se svým psem, navrhl Jakob Jordaens, významný vlámský malíř. Samotný pokoj s jeho impozantním krbem a krásným nábytkem se jeví (stejně jako většina dalších místností na hradě), jakoby se zde stále aktivně žilo.  Lovecký pokoj, dříve známý jako andělská komora, působivě ukazuje uspořádání tohoto druhu místností v době romantismu na zač. 19. st. Jeho obrovská losí trofej a kompletní sbírka loveckých zbraní z 18. a 19. st. dává tušit, jak důležitou činností byl hon pro šlechtice v té době. Dokonce některé kusy nábytku v této místnosti jsou spojeny s tématem lovu, jako např. cenný vykládaný stůl.  Trofej losa byla zastřelena na Aljašce členem rodiny Eltzů na zač. 20. st. Celková váha lebky a paroží je asi 29,5 kg. Není známo, že by někde v Evropě byla tak obrovská losí trofej.  Tzv. Wamboltův pokoj sloužil dříve domácím paním, které zde trávily nejvíce času. Je zde krásný a cenný vykládaný a zdobený nábytek. Mandl z pol. 18. st. ukazuje, jak se tenkrát žehlilo. Také kolovrátek demonstruje tehdejší domácí zručnost.

Eltz ( česky "Jilec") je německý středověký náhorní hrad usazený na skále nad řekou Elzbach mezi městy Koblenz a Trevír ve spolkové zemi Porýní-Falc.

Eltz Castle () is a medieval castle nestled in the hills above the Moselle River between Koblenz and Trier, Germany. It is still owned by a branch of the same family (the Eltz family) that lived there in the 12th century, 33 generations ago. Bürresheim Castle, Eltz Castle and Lissingen Castle are the only castles on the left bank of the Rhine in Rhineland-Palatinate which have never been destroyed.


Historie.

Oblast Straubingu je nepřetržitě osídlena od doby neolitu. Římské dobývání v letech 16 – 14 př. n. l. mělo dramatický dopad na celý region. Dokonce ještě dnes je možné nalézt spoustu stop z čtyřsetleté římské okupace (např. slavný "Römerschatz" (římský poklad), který je vystaven v Muzeu Gäubodenu). "Sorviodurum", jak byla nazývána Římany, byla důležitou vojenskou surovinovou základnou.  Po pádu římského impéria se stal Straubing centrem osídlení Bavorů, hlavně kolem kostela sv. Petra (postaven v 9. století) mezi řekami Allachbach a Dunajem. Podle zvyků Bavorů bylo osídlení pojmenováno podle jejich vůdce "Strupingy", což se později proměnilo v název Straubing.  V roce 1218 byla Ludvíkem I. z Wittelsbachu, vévodou bavorským, založena nová část města (nazývaná ́nové město ́). Straubing se stal hlavním městem regionu Bavorsko-Straubing, později regionu Bavorsko-Straubing-Holandsko za vévody Viléma I., kdy bylo Bavorsko v roce 1349 rozděleno mezi syny římského císaře Ludvíka IV. V roce 1429 byl Straubing postoupen Arnoštovi, vévodovi bavorsko-mnichovskému, který nařídil zavraždit ve Straubingu Agnes Bernauerovou. Hrob Agnes Bernauerové však není možné nalézt. Na hřbitově u kostela sv. Petra je kaple postavená vévodou Arnoštem.  Toto nové město je dnes centrem Straubingu s mnoha obchody, kancelářemi, restauracemi a pěšími zónami. Mnoho budov si zachovalo svůj středověký ráz. V tomto prostoru je rovněž soustředěn noční život Straubingu, s mnoha hospůdkami a diskotékami.  Nezbytností pro každého návštěvníka je nádherná gotická katedrála sv. Jakuba, románský kostel sv. Petra, klášter karmelitánů s barokním kostelem a knihovnou, Sv. Vít, kde se nachází zosobnění „státu a církve“ v životní velikosti.  Straubing má ale také mnoho průmyslových částí a přístav na Dunaji s přístupem ke kanálu Rýn-Mohan-Dunaj, který je spojnicí Severního a Černého moře. Je centrem bavorského výzkumu v oblasti biotechnologie.

Partnerská města.

Straubing má tato partnerská města:

Straubing (česky též Štrubina) je město v Dolním Bavorsku v jižním Německu. Je sídlem zemského okresu Straubing-Bogen. Každoročně v srpnu se ve městě koná Gäubodenvolksfest, druhý největší festival v Bavorsku.

Straubing () is an independent city in Lower Bavaria, southern Germany. It is seat of the district of Straubing-Bogen. Annually in August the Gäubodenvolksfest, the second largest fair in Bavaria, is held.


Mládí.

Narodil se v Saint-Denis na Réunionu rodičům pocházejícím z rodin s dlouhou historií na ostrově. Rodina ze strany otce byla původem z Toulouse a ze strany matky z Lorientu. Když byly malému Rolandovi čtyři roky, rozhodl se jeho otec Georges Garos přesídlit do Saigonu, kde si otevřel advokátní kancelář. Matka učila malého Rolanda základnímu vzdělání, v roce 1900 se ale rozhodli vyslat syna z důvodu absence střední školy v zemi studovat do Paříže.  Cesta ze Saigonu do Marseille trvala v té době 10 měsíců. Po dojezdu do Paříže a zápisu do lycea onemocněl těžkým zápalem plic. Z tohoto důvodu ho poslali do sportovního centra lycea, kde se rychle zotavil a stal se velmi dobrým v několika sportovních odvětvích. V roce 1906 se stal meziškolním šampionem v cyklistice, byl při vítězství fotbalového klubu lycea v Nice.  Poté studoval vysokou ekonomickou školu (HEC Paris), kterou ukončil v roce 1908 a která nyní nese jeho jméno. Zapsal se do pařížského sportovního klubu "Stade français", kde hrál rugby a amatérsky tenis. Po studiích začal pracovat pro firmu "Automobiles Grégoire". Stejně jako financím se rychle naučil automechanice a začal se věnovat automobilovému sportu. Otec chtěl, aby Roland byl advokátem, a proto mu přestal dávat peníze. Díky podpoře otce svého spolužáka si ale v 21 letech otevřel svůj obchod "Roland Garros automobiles – voiturettes de sport".

Aviatik.

Leteckou kariéru započal v roce 1909 na letadle Demoiselle navrženém Albertem Santos-Dumontem, neboť v té době si ještě nemohl dovolit koupit drahý Blériot. Naučil se létat, pilotní oprávnění č. 179 získal 19. července 1910.  Neměl nalétány ani tři hodiny, když ho americký průmyslník Hart O. Berg pozval na slavnosti na závodišti Belmond Park v New Yorku. V hotelu Astor, kde bydlel, se seznámil s Johnem Moisantem, který se svým leteckým představením objížděl celé Spojené státy a nabídl Garrosovi účast na těchto představeních. Ten to nadšeně přijal, neboť tak mohl trávit ve vzduchu mnoho času, zlepšit se v létání a procestovat velkou část USA; dostal se také do Mexika a na Kubu.  V roce 1911 absolvoval Garros let s jednoplošníkem Blériot, s tímto letounem se poté zúčastnil několika evropských leteckých závodů. Již v květnu 1911 se přihlašuje na letecký závod Paříž-Madrid, pořádaný listem Le Petit Parisien, s hlavní výhrou 100 000 franků. Start závodu byl stanoven na 21. května a jeho trasa byla tozdělena do tří etap. Paříž-Angoulême (400 km), Angoulême-San Sebastián (355 km) a San Sebastián-Madrid (430 km). Garros závod nedokončil, odstoupil v San Sebastiánu.  28. května se Garros zúčastnil dalšího leteckého závodu, tentokrát z Paříže do Říma a Turína. Pořadatelem byl list Le Petit Journal, který na ceny poskytl finanční dotaci ve výši 500 000 franků. První etapa směřovala do Dijonu (265 km), odtud do Lyonu (175 km) a déle do Avignonu (205 km). Druhý den závodu Roland Garros odstartoval z Avignonu na další část etapového letu, avšak již v Malmontu havaroval. Autostopem se dopravil zpět do Avignonu, kde právě pořádal pilot Kühling exhibiční turné s letounem Blériot. Po dohodě mezi oběma letci o zapůjčení letounu se Garros podruhé vypravil na trasu do Nice. 30. května odstartoval z Nice přímo přes moře do Pisy (340 km), cíle předposlední etapy. Vyhnul se tak etapové zastávce v Janově. Nyní již vedoucí celého závodu, odstartoval Garros 31. května z Pisy, ale po 90 km musel přistát u Castagnetta, kde se Kühlingův Blériot téměř rozpadl. Znovu se, opět pomocí autostopu, vrátil do Pisy, kde začal ihned řešit otázku nového stroje. 1. června mu do Pisy dorazil zcela nový Blériot, se kterým ihned odstartoval do Říma, kam dorazil na druhém místě v celkovém pořadí závodu. V konečném pořadí v cílovém městě Turín skončil Garros druhý za pilotem André Beaumontem (vlastním jménem Jean Conneau), třetí doletěl André Frey.  Dalšího leteckého závodu, nazvaného Evropský okruh, se Rolland Garros účastnil ve dnech 18. června až 7. července 1911. Vedl z Vincennes přes Remeš, Liége, Utrecht, Bredu, Brusel, Roubaix, Dunkerque, Calais, Dover a Brighton do Londýna. Rollanda Garrose opět porazil André Beaumont s časem 68 h 38 min, třetí v závodě skončil pilot Vidart.  V září 1911, stále s letounem Blériot vybaveným motorem Gnôme o výkonu 51 kW, ustanovuje v bretaňském přístavu Saint-Malo světový výškový rekord výkonem 3910 m. O pár dní později překonává v Dinardu svůj vlastní rekord výškou 4080 m.  Dalšího úspěchu dosáhl Roland Garros ve dnech 16. a 17. června 1912. Na tyto dny vypsal Francouzský aeroklub závod o Velkou cenu za nejrychlejší průlet dvakrát po sobě tzv. okruhu Anjou. Trasa letu byla vytyčena mezi městy Angers-Cholet-Saumur-Angers se šesti povolenými mezipřistáními. Tento závod již Garros vyhrál výkonem 14 h 40 min 57 s.  V roce 1912 odjel podruhé za oceán do Brazílie a Argentiny, kde uskutečnil sérii leteckých exhibicí. Po návrat se pokusil překonat výškovou hranici 5000 m. 6. září v Houlgate dosáhl letové hladiny 4960 m a 11. prosince v Tunisu s letounem Morane-Saulnier 5610 m. 18. prosince pak z Tunisu odstartoval k letu přes Sicilský průliv do Marsale na západním cípu Sicílie. Téhož dne dosáhl Trapani, kde z důvodu poruchy olejové nádrže na svém stroji zůstal do 21. prosince. Odtud pokračoval přes Canarelu, Santa Eufemii di Marina, Salerno a Neapol až do Říma, kam dorazil 22. prosince.  V dubnu 1913 se Garros zúčastnil závodu hydroplánů o Schneiderův pohár. Na francouzských vylučovacích závodech se umístil s plovákovým Moranem druhý za Mauricem Prévostem. Na samotných závodech v Monaku musel odstoupit pro poruchu motoru.  Roland Garros byl celosvětově známý mimo jiné díky prvnímu non-stop přeletu Středozemního moře v roce 1913 s letounem Morane-Saulnier G, poháněný motorem Gnôme o výkonu 44 kW. Odstartoval 23. září z Fréjus ve Francii směrem ke Korsice a přistál v Bizerte v Tunisku. Po vypuknutí války vstoupil do Francouzské armády.

Válka.

V raných fázích války létal jako pozorovatel, do té doby totiž nikoho nenapadlo použít letadlo jako útočný prostředek. Nepřátelští piloti se ve vzduchu míjeli a zdravili se. Během jednoho letu však vytáhl služební revolver a šestkrát vystřelil na německé letadlo. Nic netrefil, ale tato situace vedla ke konstrukci prvních stíhacích letadel.  V prosinci roku 1914 navštívil leteckou výrobní firmu Morane-Saulnier. Zde si vybral jednoplošník Morane-Saulnier L, který zkušebně vybavil kulometem umístěným před kokpitem. Listy vrtule nechal v místě prolétávajících střel ztenčit a osadit ocelovými klíny, aby nedošlo k poškození vrtule. S takto vybaveným letadlem zaznamenal 1. dubna 1915 vůbec první sestřel v historii letectví. Další dvě vzdušná vítězství nad německými letadly si připsal 15. a 18. dubna 1915.  Dne 18. dubna 1915 havaroval po souboji s průzkumným letounem Taube na německém území. Letadlo se mu před příchodem Němců zničit nepodařilo. Zejména kulomet a okovaná vrtule zůstaly neporušeny. Legenda praví, že jeho letoun byl ihned prozkoumán týmem konstruktérů pod vedením Anthonyho Fokkera a francouzský nápad s kulometem jen zdokonalili. Ve skutečnosti však Fokker pracoval na mnohem důmyslnějším systému již šest měsíců před pádem Garrosova letounu.  Po několika neúspěšných pokusech o útěk se mu nakonec i podařilo ze zajetí 15. dubna 1918 uprchnout a vrátit se zpět k francouzské armádě. Po návratu do Francie byl povýšen na poručíka a stává se důstojníkem Čestné legie. Poté se vrátil na frontu k letce SPA-26 a 2. října sestřeluje další nepřátelský letoun.  Sestřelen byl 5. října 1918 nedaleko Vouziers v Ardenách, jeden den před svými 30. narozeninami. Na svém kontě měl čtyři sestřelená nepřátelská letadla. Jeho přemožitelem byl pravděpodobně Hermann Habich, německé letecké eso.

Pojmenováno po Rolandu Garrosovi.

V roce 1927 bylo po něm pojmenováno tenisové centrum v Paříži. Roland Garros navštěvoval během studií sportovní klub "Stade français", společně s Émilem Lesieurem, který byl atletem a vynikajícím hráčem rugby. Později se stal prezidentem této sportovní organizace a nově vystavěný tenisový areál pojmenoval po svém bývalém příteli. Dodnes tedy tento areál nese název "Le Stade de Roland Garros". Hraje se zde French Open, jeden z tenisových grandslamových turnajů. Díky tomu je turnaj oficiálně nazýván Roland Garros.  Mezinárodní letiště na Réunionu bylo pojmenováno "L'aéroport de La Réunion Roland Garros" (Letiště Rolanda Garrose na Réunionu).  Francouzský výrobce automobilů Peugeot vyrobil limitovanou edici modelu 205 s označením Roland Garros. Automobil byl vybaven speciální barvou a koženým interiérem. Tato edice měla velký úspěch a proto byla rozšířena i na modely 106, 206, 207, 306 a 806.

Roland Garros (6. října 1888 Saint-Denis, Réunion – 5. října 1918) byl francouzský letec a stíhací pilot v první světové válce.

Eugène Adrien Roland Georges Garros (; 6 October 1888 – 5 October 1918) was a French pioneering aviator and fighter pilot during World War I and early days of aviation. In 1928, the Roland Garros tennis stadium was named in his memory; the French Open tennis tournament takes the name of Roland-Garros from the stadium in which it is held.


Život a dílo.

Narodil se jako mladší ze dvou synů v německém Weißenfels-an-der Saale Kláře (roz. Schönbrodtové) a Maxovi Bohrmannovým. Jeho otec byl úspěšným obchodníkem. Ve svém mladistvém věku Horst potkal tanečníka Evana Weidemanna v domě své tety, což u něho vzbudilo zájem o avantgardní umění. Ve 20. letech studoval Kunstgewerbeschule v Hamburku, po které odešel studovat do Paříže k architektovi Le Corbusierovi. Během pobytu v Paříži se seznámil s celou řadou lidí v umělecké komunitě a navštívil řadu galerií. V roce 1930 se setkal s fotografem časopisu Vogue baronem Georgem Hoyningen-Hueneem, napůl šlechticem z Pobalí, napůl Američanem a stal se jeho fotografickým asistentem, příležitostným modelem a milencem. Pak s ním odcestoval do Anglie, kde navštívili fotografa Cecila Beatona, který pracoval pro "Britské vydání Vogue". V roce 1931 Horst zahájil spolupráci s "Vogue", ve francouzském vydání vyšla jeho první fotografie v listopadu téhož roku. Jednalo se o reklamu na celou stránku, na která byla modelka v černém sametu držíci lahvičku s parfémem Klytia.  Jeho první výstava proběhla v La Plume d'Or v Paříži v roce 1932. Recenzi na ni napsal Janet Flanner v magazínu "The New Yorker", díky ní byl Horst téměř okamžitě slavný. Horst ještě v témže roce portrétoval řadu osobností, mezi nimi byli například Bette Davis, další z řady celebrit fotografoval během svého života. Do dvou let fotografoval Noel Coward, Yvonne Printemps, Lisa Fonssagrives, Natasha Paley, Cole Porter, Elsu Schiaparelliovou a další.  Horst si v roce 1937 pronajal byt v New Yorku, kde se setkal s Coco Chanel, kterou Horst nazýval "královnou všech věcí". Fotografoval ji pro módní časopisy po tři desetiletí.  V roce 1938 potkal Valentina Lawforda, britského diplomata, se kterým žili v páru až do Lawfordovy smrti v roce 1991. Společně adoptovali a vychovali syna Richarda J. Horsta. Zemřel ve svém domě na Palm Beach Gardens, Florida když mu bylo 93 let.

Publikace.

Knihy obsahující fotografie autora:

Horst Paul Albert Bohrmann (14. srpna 1906 Weißenfels Německo – 18. listopadu 1999 Palm Beach Gardens, Florida) který je známý pod synonymem Horst P. Horst byl německo americký módní fotograf.

Horst Paul Albert Bohrmann (August 14, 1906November 18, 1999), who chose to be known as Horst P. Horst, was a German-American fashion photographer.


Historie.

Karta byla vyvinuta společnostmi Olympus a Fujifilm, jež ji představily v červenci roku 2002. Pro tyto společnosti karty vyrábějí Toshiba Corporation a Samsung Electronics. Společnosti, jako například Kodak, SanDisk, nebo Lexar, mají karty xD ve svém prodejním sortimentu.

Popis.

Zkratka xD znamená extreme Digital, neboli v překladu extrémně Digitální. xD karty se používají hlavně v digitálních fotoaparátech značek Olympus a Fujifilm, ale i v digitálních hlasových záznamnících Olympus a mp3 přehrávačích Fujifilm. Karty jsou nabízeny v kapacitách 16 MB, 32 MB, 64 MB, 128 MB, 256 MB, 512 MB, 1 GB a 2 GB. Karty bez ohledu na svůj typ a velikost mají rozměry 20 × 25 × 1,78 mm a váhu 2,8 gramů.

Typy karet.

xD karty se vyrábí ve variantách H, M a M Kvůli změnám ve struktuře však karty M i H vykazují problémy v kompatibilitě se staršími přístroji, obzvláště při záznamu videa. Společnosti využívající ve svých zařízeních xD karty proto zveřejnily seznamy kompatibilních zařízení..

Typ H.

Karta s typem H, uvolněná v listopadu 2005, nabízí vyšší přístupové rychlosti k datům (až 2–3×) než u typu M. Rovněž obsahuje speciální „obrazové efekty“, ačkoliv většina z nich je přístupná pouze s digitálními fotoaparáty Olympus.

Typ M.

Karta typu M byla do prodeje uvolněna v únoru 2005, používá architekturu Multi Level Cell (MLC) umožňující další rozvoj až do kapacity 8 GB. Nevýhodou typu M je především pomalejší rychlost zápisu i čtení než v případě karty o kapacitě 512MB.

Typ M.

V dubnu roku 2008 byl na trh uvedeno nový typ xD karet s označením M. Tyto paměťové karty by měly dosahovat 1,5krát vyšší rychlost zápisu i čtení než starší řada M. Tento typ je vyráběn pouze ve velikostech 1 a 2 GB a je plně kompatibilní s verzí M.

Použití.

Přenos dat.

Data z xD karty lze přenést do počítače přes čtečku paměťových karet nebo připojením fotoaparátu či jiného zařízení k PC přes USB). V obou případech počítač kartu sám rozpozná jako velkokapacitní paměťové zařízení. Je možno použít jak čtečku interní tak externí nebo adaptér umožňující zasunutí karty xD do čteček jiných formátů karet jako je Flash Card nebo SD. Stejné adaptéry lze použít i v fotoaparátech.

Podrobná specifikace.

Podrobná specifikace karet potřebná k jejich dalšímu rozvoji a uplatnění mimo přístroje Olympus a Fujifilm, je přísně střežena. Je však známo, že xD karty (stejně jako SmartMedia) spočívají na čipu „controller-less NAND flash memory“ vsazeném v plastu.

Konkurence.

Formát xD soupeří především s formáty jako Secure Digital (SD), CompactFlash (CF) či Memory Stick od firmy Sony. xD karty jsou v porovnání s některými staršími platformami (jako SmartMedia (SM), MultiMediaCard (MMC) nebo Memory Stick (MS)) rychlejší a mají poměrně malou spotřebu energie. Extreme digital karty jsou v porovnání až dvakrát dražší, než karty o stejných objemech jiných platforem a nejsou tak široce podporovány ať již ve fotoaparátech, čtečkách, nebo u výrobců příslušenství. Formát xD je patentovaný používaný pouze u Fujifilmu a Olympusu, stejně tak jako například karta Memory Stick u Sony, to znamená, že chybí veřejná dokumentace či popis provedení (opakem k tomuto jsou formáty SD či CompactFlash). Při formátování karty v počítači můžou nastat problémy s jejím rozpoznáním ve fotoaparátu či jiném zařízení.  Kvůli omezenému použití v jiných kategoriích než jsou digitální fotoaparáty, karty xD ztrácejí na popularitě na úkor platformy SD, jež jsou všestranně používány v PDA, digitálních audio přehrávačích, a většinou ostatních výrobců digitálních fotoaparátů. Výrobci zařízení pro tyto karty již zahájili přechod na formát SD uváděním přístrojů, které mohou používat oba typy karet - Fujifilm XD i SD a Olympus pro XD i microSD.

xD-Picture Card je druh paměťové karty určené především pro použití v digitálních fotoaparátech. V současnosti se však již nevyrábějí přístroje používající xD karty.

xD-Picture Card is a flash memory card format, used in digital cameras made by Olympus and Fujifilm. The xD in the xD-Picture Card stands for eXtreme Digital.


Historie.

Napoleonské války skončily roku 1815. Při výbuchu indonéské sopky Tambora roce 1815 se do atmosféry dostalo tak ohromné množství sopečného popela, že došlo ke změně klimatu, jež následujícího roku natolik ovlivnila úrodu v Evropě a v Severní Americe, že zde roku 1816 vypukl nejhorší hladomor v 19. století. Proto se roku 1816 začalo přezdívat „Rok bez léta“. Situace byla natolik vážná, že lidé v Evropě, aby přežili, museli porazit své koně, kteří byli tehdy hlavním dopravním prostředkem. To mělo za následek celou řadu dopravních problémů, jež se podle některých zdrojů pokoušel vyřešit právě Karl von Drais sestrojením své "Laufmaschine". Sám Drais ale uvedl v roce 1813, když si nechal patentovat čtyřkolý vůz, že reaguje na nedostatek koní způsobených válkou: „In Kriegszeiten, wo die Pferde und ihr Futter oft selten werden, könnte ein solcher Wagen wichtig sein“. Vozidlo mělo jednu dost vážnou nevýhodu – dalo se s ním totiž jen velmi těžko brzdit. V Německu se proto setkalo s poměrně vlažným přijetím. V jiných zemích však bylo přijato s větším nadšením a dostalo se mu pojmenování, jež bylo odvozeno od jména jeho vynálezce – draisina. Zlidovělý název drezína se dnes používá pro lehké kolejové vozidlo sloužící pro dopravu několika osob.

Draisina v Anglii a ve Francii.

V Anglii a ve Francii se draisiny vyráběly během krátkého období jejich popularity v létě roku 1819. Jedním z výrobců byl i anglický vynálezce Denis Johnson, který v Londýně zhotovoval takzvané "dandy horse", jak se jim v Anglii říkalo, s elegantně zakřiveným rámem, jenž umožňoval použití větších kol. Nicméně vzhledem k tomu, že draisiny byly celodřevěné a nikterak odpružené, dávali jejich jezdci přednost jízdě po hladším dláždění chodníků než po hrubé dlažbě cest, což vedlo k častým střetům s chodci. Proto byl v řadě obcí vydán zákaz jejich používání. Další podstatnou nevýhodou tohoto dopravního prostředku byla skutečnost, že musel být zhotoven svému jezdci na míru, aby se mohl pohodlně odrážet nohama od země. Žádný výrobce zřejmě nepřevzal vynález nastavitelného sedla, s nímž přišel v roce 1818 francouzský vynálezce Nicéphore Niépce a uplatnil jej na své draisině, kterou nazval "vélocipède".  Po krátkém období slávy upadla draisina rychle v zapomnění. V 60. letech 19. století bylo ve Francii zhotoveno první jízdní kolo, takzvaný „kostitřas“, když bylo přední kolo draisiny opatřeno klikovým mechanismem s pedály.

Zajímavost.

Ve svém nejznámějším díle Slávy dcera oslavil draisinu básník Jan Kollár (1793–1852).

Draisina je jednostopé vozidlo poháněné silou lidských svalů. Je předchůdcem jízdního kola a jeho moderní podobou je dětské odrážedlo. Její vynález bývá všeobecně připisován německému lesníkovi a vynálezci Karlu von Draisovi (1785–1851).

The dandy horse, a derogatory term for what was first called a Laufmaschine (in German), then a vélocipède or draisienne (in French and then English), and then a pedestrian curricle or hobby-horse, is a human-powered vehicle that, being the first means of transport to make use of the two-wheeler principle, is regarded as the forerunner of the bicycle. A dandy horse is powered by the rider's feet on the ground instead of the pedals of later bicycles. It was invented by Karl Drais (who called it a "Laufmaschine" [, "running machine"]) in 1817, and then patented by him in France in February 1818 using the term "vélocipède". It is also known as a "Draisine" ( in German, a term used in English only for light auxiliary railcars regardless of their form of propulsion), and as a "draisienne" ( in French and English. In English, it is also sometimes still known as a velocipede, but that term now also has a broader meaning.


Děj.

Je 7. říjen 1989 a Německá demokratická republika slaví své 40. narozeniny. Alex si vzal v práci volno a popíjí v parku, zatímco na hlavní třídě duní vojenská přehlídka. Večer se vydává na protirežimní demonstraci. Jeho matka, Christiane Kernerová, která se po emigraci svého muže do Západního Berlína stane zapřisáhlou socialistkou a vstoupí do SED, se chystá na předávání státních cen do Paláce republiky. Cestou do Paláce republiky se její taxík dostane do zácpy vytvořené demonstrací, Christiane vystupuje, protestuje u policistů proti zákroku proti demonstrantům a v tom uvidí svého syna jak je zatýkán Stasi. Postihne ji téměř smrtelná srdeční příhoda a upadne do kómatu.  Alex za matkou pravidelně dochází do nemocnice, kde se seznámí s ošetřovatelkou Larou (pocházející ze Sovětského svazu) a zamilují se do sebe.  Christiane se probere po osmi měsících. Berlínská zeď mezitím padla a doktoři se obávají, že Christiane by další šok nepřežila. Alex se o ní začne starat a spolu s přáteli vytváří falešné televizní zprávy, které přehrává pomocí video přehrávače ukrytého ve vedlejší místnosti. Postupně pro ni vytvářejí takové prostředí, aby nepřišla na to, že starý režim je již v propadlišti dějin, což je velice náročné, protože s příchodem západní marky zmizelo z obchodů veškeré "socialistické" zboží.  Jednoho dne zesílí Christiane natolik, že může vyjít ven. Alex se svou sestrou Arianou ji rychle najdou a v televizi jí pustí další zprávu, ve které vyhlásí, že západní občané utíkají na východ.  Christiane si přeje jet na chatu a toho večera dostane další infarkt.  Když se Christiane probudí, Lara jí poví pravdu. Christiane pochopí, čím vším si musel její syn projít, když pro ni vytvářel odlišný svět a jak moc ji miluje a rozhodne se, že mu neřekne, že to ví.  Christiane o tři dny později v klidu zemře (shodou okolností v den znovusjednocení Německa).

Good bye, Lenin! je německá filmová komedie s prvky dramatu z roku 2003. Natočil ji režisér Wolfgang Becker podle scénáře, na kterém se podílel společně s Berndem Lichtenbergem. Film měl premiéru 17. listopadu 2003. Snímek získal v Berlíně Evropskou filmovou cenu za rok 2003.

Good Bye Lenin! is a 2003 German tragicomedy film, directed by Wolfgang Becker. The cast includes Daniel Brühl, Katrin Saß, Chulpan Khamatova, and Maria Simon. The story follows a family in East Germany; the mother (Saß) is dedicated to the socialist cause and falls into a coma in October 1989, shortly before the November revolution. When she awakens eight months later in June 1990, her son (Brühl) attempts to protect her from a fatal shock by concealing the fall of the Berlin Wall and the collapse of communism.


Život.

Clausius se narodil v Köslinu (nyní Koszalin v Polsku) v provincii Pomořansko v Prusku. Jeho otec byl protestanský pastor a školní inspektor a Rudolf studoval ve škole svého otce. Po několika letech odešel studovat na gymnázium do Stettinu (dnes polský Szczecin). Clausius byl graduován na Berlínské univerzitě v roce 1844, kde studoval matematiku a fyziku spolu s G. Magnusem, L. Dirichletem, J. Steinerem a dalšími. Rovněž studoval historii s Leopoldem von Ranke. V roce 1847 obdržel doktorát na univerzitě v Halle za práci o optických jevech v atmosféře Země. Poté se stal profesorem fyziky na Královské dělostřelecké a inženýrské škole v Berlíně a soukromým docentem na Berlínské univerzitě. V roce 1855 se stal profesorem na ETH Zürich, švýcarský spolkový ústav v Zürichu, kde působil do roku 1867. Během roku 1867 se přesunul na univerzitu ve Würzburgu a o dva roky později na univerzitě v Bonnu.  V roce 1870 Clausius organizoval záchranné sbory ve prusko-francouzské válce. Byl zraněn v boji a skončil s trvalými následky. Za své služby byl oceněn Železným křížem.  Jeho žena, Adelheid Rimpham, zemřela při porodu v roce 1875, odešla a zanechala mu na starost šest dětí. Pokračoval ve výuce, ale měl poté méně času na výzkum.  V roce 1886 se znovu oženil se Sophií Sack a zplodil dalšího potomka.  Dva roky později, dne 24. srpna 1888, zemřel v německém Bonnu.

Dílo.

Clausiova doktorská práce zabývající se refrakcí světla vysvětlovala, proč je vidět modrá obloha přes den a mnoho odstínů červené při východu a západu slunce (kromě dalších jevů) díky odrazu a refrakci světla. Později Lord Rayleigh dokázal vysvětlit, že se jedná ve skutečnosti o rozptyl světla, bez ohledu na to, se Clausius svými matematickými vyjádřeními mnohem více přiblížil než jiní badatelé.  Jeho nejslavnější práce "Über die bewegende Kraft der Wärme" ("O hybné síle tepla") byla publikována v roce 1850, a pojednávala o mechanické teorii tepla. Ve své práci ukazoval Clausius na rozpory mezi Carnotovým principem a konceptem zachování energie. Clausius přeformuloval dva zákony termodynamiky, aby překonal zjištěné rozpory (třetí zákon předložil Walther Nernst mezi lety 1906–1912). Tato práce jej mezi vědci proslavila.  Clausiovo nejslavnější vyjádření druhého zákona termodynamiky bylo v Německu publikováno v roce 1854, a v Anglii v roce 1856. V roce 1857 Clausius přispěl prací na poli kinetické teorie vylepšením Krönigova velmi jednoduchého kinetického modelu plynů zahrnutím translačního, rotačního a vibračního pohybu molekul. Ve své práci představil koncept "střední volné dráhy" částic.  Clausius odvodil Clausiusovu–Clapeyronovu rovnici z termodynamiky. Tento vztah charakterizuje fázové změny mezi dvěma stavy látek v pevném a kapalném skupenství, původně vztah odvodil v roce 1834 Émile Clapeyron.

Entropie.

V roce 1865 Clausius podal první matematickou verzi konceptu entropie a zároveň ji dal její jméno. Použil, dnes již opuštěnou jednotku "Clausius" (symbol Cl) pro entropii. Clausius vybral slovo „entropie“, protože řecký význam slova znamená "přeměněný obsah" ("").  Význačnou práci, ve které představil v roce 1865 koncept entropie, končí shrnutí prvního a druhého termodynamického zákona slovy:

Rudolf Julius Emanuel Clausius (2. leden 1822 – 24. srpen 1888), byl německý fyzik a matematik, který je považován za zakladatele termodynamiky.

Rudolf Julius Emanuel Clausius (; 2 January 1822 – 24 August 1888) was a German physicist and mathematician and is considered one of the central founders of the science of thermodynamics. By his restatement of Sadi Carnot's principle known as the Carnot cycle, he gave the theory of heat a truer and sounder basis. His most important paper, "On the Moving Force of Heat", published in 1850, first stated the basic ideas of the second law of thermodynamics. In 1865 he introduced the concept of entropy. In 1870 he introduced the virial theorem which applied to heat.


Historie.

Jistou podobnost s flash mobem lze najít u politických demonstrací, ačkoliv podstata flash mobu je specificky apolitická, jeho hlavní náplní je spíše performance.  První známý flash mob byl organizován v květnu 2003 na Manhattanu Billem Wasikem, senior editorem "Harper's Magazine". Až do března 2006 byl původ flash mobu neznámý, dokud se k jeho autorství Wasik v magazínu Harper článkem nepřihlásil. Hlavní vlna flash mobu proběhla právě v roce 2003 a dle některých publicistů je síla flash mobu v jeho základní podobě vyčerpána. Nicméně i v historii lze zaznamenat akce, které by šlo takto označit.

Zaznamenáníhodné akce.

Flash mob v ČR.

Dne 25. listopadu 2003 se měla stát terčem prvního českého internetového flash mobbingu Radka Pilná, bloggerka známá pod přezdívkou Černovláska. Akce však skončila dříve, než začala.  Aktivně se flash mob akcemi zabývá např. sdružení Děsír a PunkPrague. Web Sanctuary.cz pořádá od roku 2008 každoročně v květnu akci Zombie Walk, více informací o ní najdete na samostatném webu www.zombiewalk.cz Dále se v České republice začalo vyskytovat malé hnutí "Unknown Name", které zorganizovalo například Freezing Prague 2008, jehož se zúčastnily stovky lidí.  30. května se uskutečnil flash mob v brněnské galerii Vaňkovka. Brněnská filharmonie s Pavlem Šporclem zde zahráli Smetanovu Vltavu. Cílem flash mobu byla propagace filharmonie.  Ve středu 28. srpna 2013 se v Praze uskutečnil flash mob "Zatanči svůj sen", který byl součástí globálního flash mobu "Dance Your Dream" na památku 50. výročí projevu Martina Luthera Kinga Mám sen.

Největší Flash mob na mostě.

Dne 1. září 2012 se v Budapešti v rámci Genfestu uskutečnil největší flash mob na mostě, který kdy byl vytvořen. Akce se zúčastnilo asi 13 000 převážně mladých lidí z celého světa. V ramci flash mobu se konal také velký průvod Budapeští, kterého se zúčastnili všichni účastníci Genfestu (a zároveň poté flash mobu). Průvod končil na onom mostě, kde se uskutečnil již zmíněný rekordní flash mob.

Jiné významy.

V angličtině se výraz "flash rob" začal používat i pro případy, kdy se skupina lidí sejde za účelem páchání zločinu, například rabování, výtržností, napadání kolemjdoucích apod.

Flash mob (často psáno i "flashmob") je blesková zábavná akce, při níž se náhle vyskytne vícero lidí v předem určený čas na předem určeném místě spojených jistou společnou myšlenku (stejné oblečení, chování apod.).

A flash mob (or flashmob) is a group of people who assemble suddenly in a public place, perform for a brief time, then quickly disperse, often for the purposes of entertainment, satire, and artistic expression. Flash mobs may be organized via telecommunications, social media, or viral emails.


Životopis.

Peyův otec byl Angličan, matka Belgičanka. Pierre Culliford, narozen v Bruselu, jako nejmladší z dětí anglického otce, investora a belgické matky. Měl sestru a bratra. V mládí kreslil do svých školních sešitů a knih. Do školy chodil rád, miloval především gymnastiku a historii. Kromě toho hrál při škole divadlo, miloval četbu a zpíval ve sboru. Při pravidelných rodinných setkáních vždy vyprávěl příběhy, které znal z hodin dějepisu a později z novin – příběhy Myšáka Mickey Mouse apod. Byl členem katolických skautů – de Fédération des Scouts Catholiques.  Jeho středoškolské studium proběhlo jak na houpačce: začal v obchodním směru, ale musel první rok opakovat. Během druhého ročníku skončil a přestoupil na teoretičtější směr studia. Jeho spolužáci měli náskok a Culliford studia ukončil. Jeho otec zemřel v roce 1935, a tak si musel ve věku 15let hledat zaměstnání. Nastoupil do kina jako asistent. Při této práci setrval rok po konci druhé světové války. Práce mu připadala nudná. Poté dělal jiné, krátkodobé práce. Setrvával ve skautu, od svých sedmnácti již ne v katolickém. V roce 1945 nastoupil jako asistent do kreslícího studia CBA, pro retuše s kvašem. Stal se nejmladším kolegou pánů - André Franquin, Eddy Paape, en Morris.  Firma však o několik měsíců později, v roce 1946 zbankrotovala. Zůstal však ve styku s ostatními, kteří šli pracovat pro znovuzaložené Spirou ( Robbedoes ). Culliford se u nich pokusil žádat o práci, ale nebyl přijat. Aby si zlepšil svou kreslířskou techniku, začal studovat na akademii umění v Bruselu. Po třech měsících skončil, neboť se chtěl naučit kreslit humoristicky, ne akademicky. Vstoupil do reklamního sektoru. V té době také podepsal poprvé svůj vlastní komiks jménem "Peyo", jak jeho bratranec vyslovoval jeho přezdívku ( Pierrot ). – přeloženo z wikipedie.be

Pierre Culliford (25. června 1928, Brusel – 24. prosince 1992, tamtéž), známý také jako Peyo, byl belgický kreslíř komiksů, nejvíce známý jako autor "Šmoulů".

Pierre Culliford (; 25 June 1928 – 24 December 1992) was a Belgian cartoonist who worked under the pseudonym Peyo (). His best-known works are the comic strips "The Smurfs" and "Johan and Peewit", in which the Smurfs first appeared.


Dětství a počátky v armádě.

Narodil se v Siegenu v jižním Vestfálsku. Heinrich byl vysoký, štíhlý muž plný vitality. Nekuřák, alkohol pil pouze v malých množstvích. Patriot, věřící, introvert. Heinrichův otec, důstojník kavalerie, dopomohl mladému Heinrichovi dostat se do armády. Po opuštění školy 14. srpna 1914 se zapsal k 6. pluku hulánské kavalerie v Hanau. Pouze pár dní po jeho příchodu byla jednotka poslána na frontu.  Heinrich měl pověst rezervovaného člověka, ale v jednotce prokázal své velitelské schopnosti. V září 1914 byl raněn. Zranění nebylo příliš vážné a byl povýšen do hodnosti Feldwebel (šikovatel). Z počátku jara 1915 mu byla udělena hodnost poručíka a byl též vyznamenán Železným křížem druhé třídy. V průběhu roku 1915 dál velel své jednotce. Gontermann požádal o přeložení k nově se formujícímu německému letectvu ale v říjnu 1915 byl přeložen k 80. střeleckému pluku.

Služba v letectvu.

Na počátku roku 1916 bylo vyhověno jeho žádosti a byl poslán na pilotní a pozorovatelský výcvik. Po absolvování výcviku byl poslán ke "Kampfstaffel Tergnier" jako průzkumný pilot. Létal na Rolandu C.II. Později na jaře byl poslán k "Feld-Abteilung 25", kde létal jak jako pilot, tak jako pozorovatel na AGO C.I.  Gontermann požádal o přeškolení v "Jastaschule" (stíhací škole) a následné převelení ke stíhací jednotce. Byl přijat k rozšiřujícímu výcviku a po absolvování 11. listopadu 1916 byl přiřazen k "Jasta 5" (Jagdstaffel - stíhací letka). O tři dny později sestřelil svoje první letadlo FE.2b během hlídky nad Morvalem.  Další sestřel následoval až 6. března 1917, kdy sestřelil další FE.2b. Den poté byl vyznamenán Železným křížem první třídy. Během března následovaly další sestřely a 24. března se díky sestřelu Sopwith 11⁄2 Strutteru stává leteckým esem. Další sestřel téhož letadla následoval následující den. Po tomto sestřelu napsal domů: „Dnes jsem sestřelil dvousedadlové letadlo... Rozpadlo se ve vzduchu na prach... Je to pro mě strašná práce, ale je to moje povinnost“.  Během tzv. „krvavého dubna“ 1917 měl již Gontermann na svém kontě 11 vzdušných vítězství. Osmého dubna dosáhl prvního sestřelu balonu, se všemi nebezpečími, které sestřelení průzkumného balonu obsahuje. Během měsíce následovaly další čtyři balony, včetně dvou balonů 16. dubna. Tímto se stal balonovým esem a prvním nejúspěšnějším německým ničitelem balonů.  26. dubna dosáhl svého 17. sestřelu. Následně byl ještě tentýž den pověřen velením v pruské "Jasta 15", kde nahradil padlého Maxe Reinholda.

Velitelem.

Gontermann byl znám jako rezervovaný muž s několika málo přáteli. Profesionál každým coulem. Pilně studoval nepřátelské typy letadel, přičemž oplýval zvláštním talentem útočit na nepřítele z jeho mrtvého úhlu. Ve své jednotce byl znám pro svoje výborné střelecké umění a taktéž pro jeho akrobatický um. Byl též znám svou přepjatostí, nervozitou a nespavostí. Bojové napětí se na něm postupně podepisovalo. V květnu 1917 byl poslán na měsíční dovolenou, aby se zotavil.  Šestého května byl vyznamenán Rytířským křížem s meči Královského hohenzollernského domácího řádu. Jeho 21. sestřel byl triumfální, protože jeho obětí se stalo francouzské letecké eso s více jak pěti sestřely Didier Lecour Grandmaison. Za to získal 11. května Vojenský řád Maxe Josefa, který mu zaručoval doživotní rytířský titul s doživotní rentou. Sedmnáctého května následovalo vyznamenání Pour le Mérite. Po udělení vyznamenání dostal čtyři týdny dovolené.  Během svojí dovolené přenechal Gontermann velení Ernstovi Udetovi. Byl to Udet, kdo napsal o Gontermannovi: „Než začne střílet, vymanévruje svého protivníka. Když konečně začne střílet, mine maximálně deseti střelami“.  Po návratu k jednotce zjistil, že Udet žádá o přeložení. Pod jeho velením totiž letka utrpěla tři demoralizující ztráty. Byl to celkem vzato nepříliš šťastný začátek Gontermannova velení.  Po zbytek června si vzal Gontermann opět na mušku balony. Zničil další dva, jeden 24. a další 27. Další dva sestřely zaznamenal i v červenci, jeden z nich byl také balon. Srpen byl pro Gontermanna stejně produktivní měsíc jako duben. Po sestřelu Nieuportu pátého sestřelil dva balony, jeden devátého a další sedmnáctého. Poté přišel 19. srpen, což byl vrchol Gontermannovy kariéry. Ráno sestřelil SPAD. V 19:23 zničil první balon jižně od Aisne-Tal, o minutu později druhý, posléze třetí a o další minutu později čtvrtý. Zničení čtyř balonů jedním pilotem během tří minut bylo neslýchané. Tento čin byla příkladná ilustrace jeho přesné střelby a dokonalé taktiky. Věděl, jak sestřelit nepřítele s použitím pouhých pěti střel. Sestřelením balonů zvýšil svoje skóre na 35.  I v září sestřelil další tři nepřátelská letadla. Do října 1917 byl Gontermann oslavované eso s 39 vítězstvími. Sestřelil 21 nepřátelských letadel a 18 balonů a jeden nepotvrzený balon.

Poslední let.

30. října vzlétl s Fokkerem Dr.I. Nebyl ještě plně zotaven z nedávné úplavice. Přesto toužil vyzkoušet nový letoun i přes určité pochybnosti. Po několika minutách letu zkusil akrobacii v 700 metrech. Vybral druhý přemet a točil doleva. Náhle se mu zhroutilo horní křídlo. Jeho letadlo se zabořilo do země.  Gontermann byl vytažen z letadla živý i přes těžká zranění hlavy, která byla způsobena nárazem do kulometů. Byl převezen do ošetřovny letky, zemřel na těžká zranění o několik hodin později. Některé zdroje uvádějí, že jeho smrt nastala až den po nehodě.  Gontermann byl jeden z několika německých pilotů, kteří se zabili při testování nového Dr.I. Jako příčina nehody byla shledána chatrná konstrukce a následně byly změněny metody výroby letadla.

Heinrich Gontermann (25. února 1896 – 30. nebo 31. října 1917) je znám jako prvoválečné německé letecké eso s 39 přiznanými sestřely.

Heinrich Gontermann (25 February 1896 – 30 October 1917) was a German fighter ace credited with 39 victories during the First World War.


Život.

Narodil se v rodině protestantského pastora. Vyrůstal ve vesnici Utzenstorf, v regionu bernský Emmental. Roku 1812 odešel do Bernu, kde získal středoškolské vzdělání a spoluzaložil (1819) také studentské bratrstvo "Zofingia". Roku 1820 byl vysvěcen na pastora. Rok poté začal navštěvovat univerzitu v Göttingenu, ale za další rok ho pastorační povinnost přinutila k návrátu domů. Pracoval nejprve jako otcův asistent, od roku 1824, kdy jeho otec zemřel, byl sám pastorem, nejprve v Herzogenbuchsee, později (1829) v Bernu, poté v Lützelflüh (1832), kde se oženil (1833) a kde také dožil.  Zpočátku zastával liberální ideje, posléze se přiklonil ke konzervatismu. Silně ho též ovlivnil pedagogický systém Johanna Heinricha Pestalozziho. Jako "lidovýchovu" chápal i svou činnost literární.

Dílo.

Ve svých literárních dílech popisoval život rolnictva z bernské oblasti, proti jehož vykořistování brojil (zejména romány "Jak čeledín Uli k štěstí přijde" z roku 1841 a "Pachtýř Uli" z roku 1849). Nicméně jeho prózy nejsou jen sociálně-kritické a realistické, mají i mystické, ba někdy až hororové prvky (např. "Černý pavouk"). Jako hlavní obrana proti zlu a temnotě je v nich vždy nalezena náboženská víra.  Jeho díla jsou psána německy, ale ve švýcarských místních dialektech.

Citát.

Jeho učitelem byl švýcarský básník a filozof Johann Rudolf Wyß (1782 – 1830), který si kvůli studijním nedokonalostem Jeremiase postěžoval také jeho mamince:

Památník Jeremiase Gotthelfa.

Autorův památník je ve švýcarské obci Lützenflüh, blízko Bernu. Je umístěn na faře, kde působil; zde byl také pohřben. Gotthelfovo dílo "Černý pavouk" se odehrává v nedalekém Sumiswaldu.

Jeremias Gotthelf, rodným jménem Albert Bitzius (4. říjen 1797, Murten – 22. říjen 1854, Lützelflüh) byl švýcarský spisovatel a protestantský farář. Svůj literární pseudonym si zvolil podle hlavního hrdiny jedné ze svých raných próz "Bauernspiegel" (1837).

Albert Bitzius (4 October 179722 October 1854) was a Swiss novelist, best known by his pen name of Jeremias Gotthelf.


Obyvatelstvo a hospodářství.

Oblast byla původně obývána ilyrskými kmeny, které Římané nazývali Panony ("Pannonii"). Tito Ilyrové se podle tvrzení dobových pramenů, v nichž jsou popisováni jako zloději a lupiči, netěšili u Římanů příliš velké vážnosti. Od 4. století př. n. l. vliv Ilyrů pozvolna slábl v důsledku přílivu převážně keltských kmenů: Noriků a Bojů na severu a Skordisků, Dáků a Bastarnů na jihu. Někdy v době kolem přelomu letopočtu začaly do Panonie proudit ze severu germánské kmeny Kvádů a Markomanů, k nimž se později přidali ještě Langobardi.  Panonie byla poměrně řídce osídlenou zemí. Římané ji proto zúrodnili vysušováním bažin, regulováním řek a kácením lesů. Dále zde vytvořili síť silnic, spojujících města, vzniklá původně z vojenských táborů a posádek legií. Díky těmto opatřením se Panonie už v době principátu změnila v hustě obydlenou a hospodářsky prosperující provincii. Proměnu zaznamenala také skladba obyvatelstva: usadilo se tu mnoho římských občanů, příchozích z různých, leckdy i exotických koutů říše, a to buď jako vojáci sloužící v legiích, nebo jako obchodníci usilující o podíl na obchodu s jantarem (viz Jantarová stezka).  Po skončení služby obdrželi vysloužilí legionáři půdu, na níž si stavěli vily, což byly v podstatě bohatě vybavené selské dvory s obytnými částmi různé velikosti (tzv. "Pars urbana"). Vojáci si často z vlasti přinášeli své zvyky a náboženství. Jelikož někdy kolem roku 100 pocházelo mnoho zdejších legionářů z provincie Sýrie, došlo v této době v Panonii k značnému rozšíření syrských božstev a kultů. Po roce 251 byla Panonie pravidelně pustošena opakujícími se nájezdy Germánů, což přimělo velkou část obyvatelstva k odchodu do bezpečnějších části římské říše.  Jedním z nejdůležitějších exportních artiklů Panonie bylo dřevo. Mezi další významné produkty náležely obiloviny, především oves a ječmen, z kterého zdejší lidé vařili pivo nazývané "sabaea". Pěstováno bylo rovněž víno a olivy. Panonie byla proslulá taktéž pro svůj chov loveckých psů. Třebaže starověcí historikové se nijak nezmiňují o zdejším nerostném bohatství, zřejmě se zde nacházely doly na železnou rudu a stříbro. Hlavními řekami v provincii byly "Dravus" (Dráva), "Savus" (Sáva) a "Arrabo" (Raab) spolu s Dunajem (latinsky "Danubius"), do něhož všechny tři předchozí vtékaly.

Římská provincie.

O Panonii existuje jen velice málo historických údajů až do roku 35 př. n. l., kdy byli její obyvatelé, spojenci kmene Dalmatů, napadeni Octavianovými legiemi, které dobyly osadu "Siscia" (dnešní Sisak v Chorvatsku). Území si však smělo ještě nějakou dobu ponechat nezávislost. Teprve v letech 12 až 9 př. n. l. byla Panonie Římany definitivně podrobena a začleněna do provincie "Illyricum". Hranice římského impéria tím byly posunuty až k řece Dunaji.  V roce 6 n. l. Panonové, stejně jako Dalmatové a další ilyrské kmeny, povstali. Vzpoura byla potlačena Tiberiem a Germanicem po několika velice náročných taženích, jež trvala celkem tři roky. Po skončení povstání bylo území provincie Illyricum rozděleno mezi nově vzniklé provincie "Pannonia" na severu (hlavním městem bylo "Carnuntum") a "Dalmatia" na jihu. Datum jejich rozdělení není známo, pravděpodobně se tak stalo někdy mezi roky 20 a 50 n. l.  Panonie byla bráněna římskými a spojeneckými ("auxilia") legiemi, neboť blízkost barbarské hrozby si vyžadovala přítomnost velkého počtu vojsk. Z téhož důvodu bylo na břehu Dunaje postaveno mnoho pevností a pohraničních kastel. Někdy mezi léty 102 až 107, v průběhu dáckých válek, rozdělil Traianus provincii na Horní Panonii ("Pannonia superior") a Dolní Panonii ("Pannonia inferior"), jejímž správním centrem se stalo město "Aquincum" (dnešní Budapešť). Dalšími významnými sídly byly: "Cibalae" (Vinkovci), "Mursa" (Osijek), "Poetovio" (Ptuj), "Savaria" (Szombathely), "Scarbantia" (Sopron), "Singidunum" (Bělehrad), "Sirmium" (Sremska Mitrovica) a "Vindobona" (Vídeň). Za císaře Marca Aurelia byla provincie v letech 166 až 180 zle postižena markomanskými válkami. 9. dubna roku 193 byl v Carnuntu provolán císařem místodržitel Horní Panonie, Septimius Severus. V této době byl prý v provincii velmi populární kult slunečního boha Sola, taktéž nazývaného "Sol Invictus" („nepřemožitelné slunce“). Také byla objevena řada artefaktů potvrzujících přítomnost vyznavačů Mithrova kultu a římských bohů.  Největšího rozkvětu dosáhla Panonie v první polovině 3. století, kdy Carnuntum obývalo pravděpodobně kolem 40 000 lidí. Panonové a Keltové byli v této době již zcela romanizováni. Historik a tehdejší místodržitel v Panonii, Cassius Dio, charakterizoval zdejší obyvatelstvo jako statečný a velice prchlivý lid. První doklady o křesťanech a křesťanských mučednících ("martyrech") pocházejí zhruba z roku 250. Krize říše ve 3. století a s tím spojené války, epidemie a hladomory ukončily období prosperity provincie, kvůli čemuž drasticky poklesl počet obyvatel.  Poté, co Gótové porazili v roce 251 císaře Decia, zaplavili barbaři celý Balkánský poloostrov. Teprve po vítězství v bitvě u Naissu v roce 269 dokázali císaři Claudius II. Gothicus a Aurelianus zatlačit Góty zpět za Dunaj, kde měli setrvat příštích 100 let. Nicméně kmeny Juthungů, Markomanů a Vandalů i nadále ohrožovaly římskou hranici na Dunaji. Za Diocletiana byla provincie rozdělena do čtyř částí. Vznikly tak nové politicko-správní jednotky "Pannonia Prima" na severozápadě, "Pannonia Valeria" na severovýchodě, "Pannonia Savia" na jihozápadě a "Pannonia Secunda" na jihovýchodě. V roce 308 se v Carnuntu za Diocletianova předsednictví konal kongres císařů, jenž měl urovnat rozpory mezi jednotlivými panovníky v rámci vládního systému tetrarchie.  Na počátku 4. století byla provincie opět napadena Markomany a ve třicátých letech Vandaly. Aby znovu osídlil vylidněná území, usadil Konstantin I. mnoho Vandalů na římském území při řece Dunaji. Kolem roku 350 byl severozápad provincie postižen ničivým zemětřesením. S prohlubujícím se úpadkem římské moci se intenzita barbarských útoků ještě zvyšovala. V letech 357 a 374 podnikli Markomani další nájezdy do Podunají. Panonie byla zasažena taktéž válkou Valentiniana I. se Sarmaty a Kvády v polovině sedmdesátých let.  Nepřetržité válčení a z toho plynoucí přítomnost cizích i spřátelených armád měla katastrofální dopad na hospodářství provincie. Kdysi kvetoucí panonská města upadala. Historik Ammianus Marcellinus popsal Carnuntum na konci 4. století jako „pustnoucí, špinavé hnízdo“. Po roce 375 byli v Panonii jako "foederati" postupně usídleni Alani, Germáni a Hunové. V roce 395 byly Vindobona a Carnuntum vydrancovány Markomany. Ti byli o rok později Stilichonem usazeni jako foederati v dnešním Burgenlandu.  V roce 405 přepadli Panonii Radagaisovi Gótové, následovalo povstání místních rolníků a otroků. Do roku 410 byla však římská vláda obnovena, načež byla zahájena výstavba opevnění na ochranu před očekávaným náporem Hunů. Již o 10 let později se ale velká část Panonie nacházela v jejich rukou. V roce 433 byla pak Hunům tato země oficiálně postoupena výměnou za to, že poskytli pomoc římskému vojevůdci Aetiovi během bojů o moc v Římě. Po Hunech, kteří ovládali Panonii až do Attilovy smrti v roce 453, kontrolovali provincii nejprve Ostrogóti, pak Langobardi a nakonec Avaři.

Středověk.

Kolem roku 800 zřídil Karel Veliký v Panonii avarskou marku k zabezpečení hranic franské říše před avarskými útoky. O sto let později byla marka dobyta nomádskými Maďary, kteří si zde po porážce v bitvě na řece Lechu v roce 955 založili vlastní stát, existující dodnes.

Dnešní význam názvu.

Název provincie se dochoval v některých dnešních geografických názvech a příležitostně se používá i pro celou oblast.  Název Pannonia nese i pár rychlíků, který do 12. prosince 2008 byl jediným přímým železničním spojením České republiky s oblastí Balkánu. Do roku 2008 jezdily jako rychlíky R374/375 mezi Prahou a Bukureští, do počátku 90. let pokračovaly přes Československo až do Berlína a přes Rumunsko do bulharské Sofie. Od prosince 2008 byl zkrácen do Budapešti, odkud část jeho vozů pokračuje v českých rychlících Amicus a Metropol.

Panonie (latinsky Pannonia) byla mezi léty 9–433 provincií římské říše, jež zhruba do poloviny 1. století nesla název "Illyricum inferius". Na severu a východě byla Panonie ohraničena řekou Dunajem, která ji oddělovala od krajů obývaných germánskými a sarmatskými kmeny. Na západě sousedila s Noricem a Itálií, zatímco na jihu a jihovýchodě s Dalmácií a Moesií. Provincie zahrnovala západní polovinu dnešního Maďarska, Burgenland a část Vídeňské pánve v Rakousku, Srem v Srbsku a slovinské a chorvatské území mezi řekami Drávou a Sávou.

Pannonia () was a province of the Roman Empire bounded on the north and east by the Danube, coterminous westward with Noricum and upper Italy, and southward with Dalmatia and upper Moesia. Pannonia was located in the territory of present-day western Hungary, eastern Austria, northern Croatia, north-western Serbia, northern Slovenia and northern Bosnia and Herzegovina.


Život.

Hugues se pravděpodobně narodil v Château Payns, asi 10 kilometrů od Troyes v kraji Champagne. Původně byl vazalem hraběte Huga ze Champagne, k jehož družině se připojil, když se hrabě rozhodl vydat na první křížovou výpravu. Je též možné, že Hugues během křížové výpravy sloužil ve vojsku lotrinského vévody Godefroie z Bouillonu. Po dobytí Jeruzaléma křižáky se Hugues vrátil zpět do Francie, nicméně hrabě Hugo ze Champagne se do Jeruzaléma roku 1108 a Hugues de Payens jej doprovázel. Zatímco hrabě Hugo se opět vrátil domů, Hugues již v Jeruzalémě zůstal, kde začal organizovat původní devítičlenné bratrstvo mnichů-rytířů, kteří na výzvu papeže Urbana II. na cestě k Božímu hrobu ochraňovali křesťanské poutníky z Evropy.  Hugues de Payens se se svými osmi rytíři obrátil na krále Jeruzaléma Balduina II., aby formálně utvořil postavení templářských rytířů. kromě Payense templáře tvořili Godefroi de Saint-Omer, Payen de Montdidier, Archambaud de Saint-Agnan, André z Montbardu, Geoffrey Bison, a dva muži, jejich jména se uvádí jen jako Rossal a Gondamer. Poslední rytíř zůstává neznámý. Dva z původních rytířů byli bratři a všichni ostatní rytíři byli nějak, ať již pokrevně či prostřednictvím manželství, vzájemně příbuzní.  Při své návštěvě Anglie a Skotska Hugues de Payens získal pro řád peníze a naverboval nové rytíře. V Londýně vybudoval první templářskou kancelář a poblíž Edinburghu nechal založit další. Hugues de Payens vedl jako velmistr řád téměř dvacet let až do své smrti, přičemž pomáhal z templářů vybudovat důležitou a vlivnou vojenskou i finanční mocnost. Zemřel v Palestině roku 1136 a jeho nástupcem ve funkci velmistra se stal Robert z Craonu.

Hugues de Payens (1070–1136) byl francouzský rytíř pocházející z oblasti Champagne, byl spoluzakladatelem a prvním velmistrem rytířského řádu templářů. Spolu s opatem svatým Bernardem de Clairvaux Hughes sestavil "Latinské právo", kodex chování templářů.

Hugues de Payens or Payns ( 1070 – 24 May 1136) was the co-founder and first Grand Master of the Knights Templar. In association with Bernard of Clairvaux, he created the "Latin Rule", the code of behavior for the Order.


Názvosloví.

Jméno Säntis je písemně zaznamenáno již v 9. století. Slovo Säntis je odvozeno z rétorománského slova "Sambatinus", „rozený v sobotu“. Později byl název několikrát měněn ("Semptis, Samptis") než se původní jméno opět vrátilo. Säntis dal jméno kantonu Säntis existujícímu v době Helvétské republiky (1798-1803). V roce 1846 byl zřízen první hostinec na vrcholu a v roce 1882 byla otevřena meteorologická stanice, kterou obsluhoval celý rok pouze jeden muž. Ten byl zásobený kvůli extrémním podmínkám na celou zimu.

Výstup.

K vrcholu Säntis je možno dorazit po některé z udržovaných a značených turistických tras. Většina jich vede od jihozápadu z obce Unterwasser, kde se různě křižují a spojují. Opěrným bodem této části je chata Berggasthof Rotsteinpass (2120 m) stojící na jihovýchodním rameni mezi vrcholy Chälbersäntis (2346 m) a Altmann (2436 m). Od chaty vede k vrcholu velmi pěkně vedená zajištěná cesta nazvaná Lysengratweg podle hřebene, po kterém vede a nebo ho traverzuje. Cesta byla vybudována v roce 1905 švýcarským alpským spolkem. Je poměrně jednoduchá (obtížnost B/C) a zkušenějšímu turistovi nebude činit problémy. Zajištění je provedeno pomocí lan, stupaček a skob. Cesta končí přímo na vrcholu.  "Délka:" Unterwasser – Berggasthof Rotsteinpass (4 hod.) – Säntis (1,25 hod.)  Ze severozápadu vedou k vrcholu další tři cesty. Všechny začínají v obci Schwende (838 m). Jedna z nich míjí jezera Sämtisersee (1209 m) a Fälensee (1452 m) (u jezera horská vesnička a kostel) a končí u chaty v sedle Rotsteinpass. Další cesta prochází kolem jezera Seealpsee (1141 m), kde se rovněž nalézá několik budov a kostel. Ta ke konci překonává místy zajištěně západní hřeben a přes firnovisko Gross Schnee ("Velký sníh") dosahuje vrcholu. Poslední cesta nejprve šplhá na velmi dlouhý severozápadní hřeben (středisko Ebenalp, 1640 m) a po něm prakticky až pod vrchol. Zde traversuje firn Blau Schnee ("Modrý sníh") a vystupuje ze severní strany k vrcholu.

Podnebí.

Säntis je známý svým velmi drsným počasím, jaké je obvyklé pouze ve velehorách. Například v dubnu 1999 napadlo pod vrcholem v severním svahu rekordních 816 cm sněhu. Průměrně zde ročně kolem 2487 mm srážek.

Vrchol.

Na samém vrcholu funguje již od roku 1882 meteorologická stanice. Pod ní na severovýchodní plošině je postavená radiová vysílací věž o výšce 123,55 m. Ta přímo vyrůstá z komplexu budov (restaurace, servisní budova aj.). Původní věž byla z roku 1955. Ta již nadále nemohla čelit extrémním povětrnostním podmínkám na vrcholu, a tak byla v roce 1997 uvedena do provozu firmou Swisscom věž nová. Ta má tubus tvořený ze sklolaminátového plastu a v zimě je vytápěná. Ochozy na věži zabraňují pádu ledu z věže na návštěvníky.

Lanová dráha.

K vrcholu je vedena z obce Schwägalp (1352 m) kabinová lanová dráha. Ta byla uvedena do provozu v roce 1935 a překonává převýšení 1125 m. V letech 1968–1976 byla modernizována a od roku 2000 jezdí na vrchol kabiny. Její vrcholová stanice je ve výšce 2479 m a celou jízdu zvládne za 10 minut. Na vrchol vede od lanovky upravená cesta (5 minut). Lanovka funguje celoročně.

Rozhled.

Vrchol je tak výrazný, že je vidět za jasného počasí dokonce z šesti zemí: Švýcarsko, Německo, Rakousko, Lichtenštejnsko, Francie a Itálie. Säntis je dokonce viditelný až ze 170 km vzdálené televizní věže ve Stuttgartu. Z vrcholu je výhled na Glarnské Alpy s dominantním vrcholem Tödi, na sousední masiv Churfirsten, na opačné straně se kopce strácí v rovině Bodamského jezera. Přehlédneme odsud notný kus všech sousedních pohoří.

Säntis je hora ležící v pohoří Appenzellské Alpy ve Švýcarsku v kantonu Appenzell Innerrhoden. Je nejvyšším vrcholem kantonu, nejvyšším vrcholem pohoří a prvním vrcholem Západních Alp viděno od východu. Hora je výborným výhledovým bodem a pro svou osamocenou polohu a převýšení nad ostatními štíty byl také na vrcholu vystavěn vysílač, restaurace, meteorologická stanice a lanová dráha.

At 2,501.9 metres above sea level, Säntis is the highest mountain in the Alpstein massif of northeastern Switzerland. It is also the culminating point of the whole Appenzell Alps, between Lake Walen and Lake Constance. Shared by three cantons, the mountain is a highly visible landmark thanks to its exposed northerly position within the Alpstein massif. As a consequence, houses called "Säntisblick" (English: "Säntis view") can be found in regions as far away as the Black Forest in Germany. Säntis is among the most prominent summits in the Alps and the most prominent summit in Europe with an observation deck on the top. The panorama from the summit is spectacular. Six countries can be seen if the weather allows: Switzerland, Germany, Austria, Liechtenstein, France, and Italy.


Životopis.

Harnoncourt se narodil v Berlíně v rodině stavebního inženýra. Jeho celé rodné jméno je Johannes Nicolaus hrabě de la Fontaine a d’Harnoncourt-Unverzagt. Mládí prožil ve Štýrském Hradci, kam se jeho rodiče přestěhovali. V roce 1948 začal ve Vídni studovat hru na violoncello. Již v té době se začal zabývat problematikou interpretační praxe staré hudby. V letech 1952–1969 působil jako cellista u Vídeňských symfoniků. Roku 1953 založil Harnoncourt orchestr Concentus Musicus Wien (Vídeňský hudební souzvuk), orientovaný na autentickou interpretaci barokní hudby za pomoci původních nástrojů nebo jejich replik. Realizoval s ním mnoho nahrávek a získal světovou proslulost.  Od začátku 70. let se začal prosazovat jako dirigent klasických symfonických orchestrů. Vrcholem v této oblasti bylo navázání spolupráce s Vídeňskými filharmoniky v roce 1984 a s Berlínskými filharmoniky roku 1991. Harnoncourt byl i vyhledávaným operním dirigentem. Ve Vídeňské státní opeře, Salcburském festivalu či Opeře Zürich inscenoval díla od baroka po 20. století. Na Salcburském festivalu se ovšem prosadil teprve počátkem 90. let, po smrti Herberta von Karajan. Harnoncourt byl rovněž pedagogicky činný. V letech 1972–1992 vyučoval na hudební akademii Mozarteum v Salcburku interpretaci staré hudby. Harnoncourt pravidelně vystupoval na hudebním festivalu Styriarte, který se každoročně koná ve Štýrském Hradci. V roce 2009 zde dirigoval Gershwinovu operu "Porgy a Bess".  V roce 1968 vytvořil Harnoncourt filmovou roli prince Anhaltsko-Cöthenského ve filmu "Kronika Anny Magdaleny Bachové". O Harnouncourtovi byl v roce 2005 natočen televizní dokumentární film "Jede Note ist ein Kuss" (Každá nota je políbení), kde spoluúčinkovaly hudební soubory Concentus musicus Wien a Vídeňští filharmonikové.

Nikolaus Harnoncourt (6. prosince 1929, Berlín, Německo – 5. března 2016, Sankt Georgen im Attergau, Rakousko) byl rakouský dirigent, cellista, hudební publicista, jeden ze zakladatelů interpretace klasické hudby na dobové nástroje.

Nikolaus Harnoncourt (Johann Nikolaus Harnoncourt, nobility historically Johann Nikolaus Graf de la Fontaine und d'Harnoncourt-Unverzagt; 6 December 1929 – 5 March 2016) was an Austrian conductor, particularly known for his historically informed performances of music from the Classical era and earlier. Starting out as a classical cellist, he founded his own period instrument ensemble, Concentus Musicus Wien, in the 1950s, and became a pioneer of the Early Music movement. Around 1970, Harnoncourt started to conduct opera and concert performances, soon leading renowned international symphony orchestras, and appearing at leading concert halls, operatic venues and festivals. His repertoire then widened to include composers of the 19th and 20th centuries. In 2001 and 2003, he conducted the Vienna New Year's Concert. Harnoncourt was also the author of several books, mostly on subjects of performance history and musical aesthetics.


Historický přehled.

Hesenské velkovévodství vzniklo v roce 1806, kdy Napoleon Bonaparte povýšil lankrabství Hesensko-Darmstadtské na velkovévodství (a jeho severní "sestře" lankrabství Hesensko-Kasselskému udělil již roku 1803 kurfiřtský hlas), od té doby se Hesensko-Darmstadtsko oficiálně nazývalo Velkovévodství Hesenské. V roce 1815 byl na Vídeňském kongresu jeho velkovévodský status potvrzen, ale přišlo o svá Vestfálská léna, náhradou za to ale obdrželo území známé jako tzv. "rýnské Hesensko" včetně důležité pevnosti v Mohuči. Díky tomu změnilo v roce 1816 oficiální název na velkovévodství Hesenské a Porýnské. Také se stalo nezávislým členem Německého spolku.  V roce 1867 po Prusko-rakouské válce (v níž bylo spojencem Rakouska) se stalo resp. jeho severně od řeky Mohan položená část součástí Severoněmeckého spolku a muselo Prusku podstoupit některá okrajová území, na rozdíl od severního Hesenska-Kasselska (tzv. "Kurfiřtství Hesenské"), které bylo jako spojenec Rakouska připojeno k Prusku, stejně jako do té doby svobodný stát Frankfurt nad Mohanem). V roce 1871 se jako většina zbylých nezávislých německých států stalo součástí Německého císařství.  V důsledku německé porážky v první světové válce se v listopadu 1918 úplně vyčerpané Německo vzdalo. Následně vypukla v Berlíně takzvaná listopadová či německá revoluce, jež se rozšířila po celém Německém císařství. Jejím důsledkem bylo, že byly zrušeny či padly všechny německé monarchie včetně samotného Německého císařství. Dne 22. listopadu 1918 zde byla po odstoupení posledního velkovévody Arnošta Ludvíka vyhlášena republika resp "Lidový stát Hesensko (německy Volksstaat Hessen)", který byl do 1933 spolkovou zemí tzv. Výmarské republiky.  Po druhé světové válce bylo Hesensko jako spolková země obnoveno v historicky největším rozsahu 19. září 1945 jako země Velké Hesensko (německy "Großhessen"), sloučením většiny území bývalého Lidového státu Hesenska (bez území jeho provincie Rýnské Hesensko), většinou území bývalé pruské provincie Hesenska-Nasavska (asi polovina bývalého Nasavského vévodství, bývalé svobodné říšské město Frankfurt nad Mohanem, část lankrabství Hesensko-Homburska, Kurfiřtství Hesenského (Hesensko-Kasselsko) bez jeho bývalých okresů Panství Šmalkaldského a Hrabství Schaumburgu) a většinou území bývalého Svobodného státu Waldecku.

Rozdělení.

Velkovévdství Hesensko se dělilo na 3 provincie:

Hesenské velkovévodství (německy: "Großherzogtum Hessen") byl německý stát, který existoval od roku 1806 do roku 1918. Od roku 1871 bylo součástí Německého císařství. Hesenské velkovévodství vzniklo v roce 1806 potom co ho Napoleon povýšil z lankrabství na velkovévodství (severněji ležící „sestře“ Hesensku-Kasselsku naopak udělil kurfiřtský hlas). Zaniklo v roce 1918, kdy vypukla tzv. listopadová revoluce nebo německá revoluce. Metropolí bylo město Darmstadt.

The Grand Duchy of Hesse and by Rhine () was a grand duchy in western Germany that existed from 1806 (the period of German mediatization) to the end of the German Empire in 1918. The grand duchy originally formed on the basis of the Landgraviate of Hesse-Darmstadt in 1806 as the Grand Duchy of Hesse (). After the end of the Napoleonic Wars in 1815, it changed its name in 1816 to distinguish itself from the Electorate of Hesse, which had formed from neighboring Hesse-Kassel. Colloquially, the grand duchy continued to be known by its former name of Hesse-Darmstadt. It joined the German Empire in 1871 and became a republic after the German defeat in World War I in 1918.