Mistrovství světa ve volejbale mužů 2010

Výsledky a tabulky.

Základní skupiny.

Skupina A.

– 3:0 (25:21, 25:17, 25:21)  25. září 2010 (17:00) – Milán  25. září 2010 (21:00) – Milán  26. září 2010 (17:00) – Milán  26. září 2010 (21:00) – Milán  27. září 2010 (17:00) – Milán  27. září 2010 (21:00) – Milán

Skupina B.

– 3:0 (25:14, 25:21, 25:14)  25. září 2010 (17:00) – Verona  25. září 2010 (21:00) – Verona  26. září 2010 (17:00) – Verona  26. září 2010 (21:00) – Verona  27. září 2010 (17:00) – Verona  27. září 2010 (21:00) – Verona

Skupina C.

– 3:0 25:11, 25:20, 25:22)  25. září 2010 (17:00) – Modena  25. září 2010 (21:00) – Modena  26. září 2010 (17:00) – Modena  26. září 2010 (21:00) – Modena  27. září 2010 (17:00) – Modena  27. září 2010 (21:00) – Modena

Skupina D.

– 0:3 (23:25, 17:25, 18:25)  25. září 2010 (17:00) – Reggio di Calabria  25. září 2010 (21:00) – Reggio di Calabria  26. září 2010 (17:00) – Reggio di Calabria  26. září 2010 (21:00) – Reggio di Calabria  27. září 2010 (17:00) – Reggio di Calabria  27. září 2010 (21:00) – Reggio di Calabria

Skupina E.

– 3:2 (25:19, 22:25, 25:21, 24:26, 15:11)  25. září 2010 (17:00) – Turín  25. září 2010 (21:00) – Turín  26. září 2010 (17:00) – Turín  26. září 2010 (21:00) – Turín  27. září 2010 (17:00) – Turín  27. září 2010 (21:00) – Turín

Skupina F.

– 3:0 (25:22, 25:21, 25:13)  25. září 2010 (17:00) – Terst  25. září 2010 (21:00) – Terst  26. září 2010 (17:00) – Terst  26. září 2010 (21:00) – Terst  27. září 2010 (17:00) – Terst  27. září 2010 (21:00) – Terst

Osmifinále.

Skupina G.

– 0:3 (22:25, 22:25, 18:25)  30. září 2010 (17:00) – Catania  1. října 2010 (21:00) – Catania  2. října 2010 (21:00) – Catania

Skupina H.

– 1:3 (25:16, 19:25, 22:25, 19:25)  30. září 2010 (17:00) – Milán  1. října 2010 (21:00) – Milán  2. října 2010 (17:00) – Milán

Skupina I.

– 3:0 (25:21, 25:17, 25:18)  30. září 2010 (21:00) – Catania  1. října 2010 (17:00) – Catania  2. října 2010 (17:00) – Catania

Skupina L.

USA – 0:3 (19:25, 22:25, 22:25)  30. září 2010 (17:00) – Ancona  1. října 2010 (21:00) – Ancona  2. října 2010 (17:00) – Ancona

Skupina M.

– 1:3 (25:16, 17:25, 23:25, 21:25)  30. září 2010 (21:00) – Milán  1. října 2010 (17:00) – Milán  2. října 2010 (21:00) – Milán

Skupina N.

– 0:3 (16:25, 20:25, 20:25)  30. září 2010 (21:00) – Ancona  1. října 2010 (17:00) – Ancona  2. října 2010 (21:00) – Ancona

Čtvrtfinále.

Skupina O.

– USA 0:3 (16:25, 14:25, 23:25)  4. září 2010 (17:00) – Řím  5. září 2010 (21:00) – Řím  6. září 2010 (21:00) – Řím

Skupina P.

– 3:1 (25:15, 21:25, 25:22, 25:18)  4. září 2010 (17:00) – Florencie  5. září 2010 (17:00) – Florencie  6. září 2010 (17:00) – Florencie

Skupina Q.

– 1:3 (21:25, 25:27, 28:26, 18:25)  4. září 2010 (21:00) – Florencie  5. září 2010 (21:00) – Florencie  6. září 2010 (21:00) – Florencie

Skupina R.

– 2:3 (20:25, 25:22, 25:23, 21:25, 8:15)  4. září 2010 (21:00) – Řím  5. září 2010 (17:00) – Řím  6. září 2010 (17:00) – Řím

Semifinále.

– 2:3 (25:22, 17:25, 29:31, 25:22, 14:16)  9. září 2010 (17:05) – Řím  9. září 2010 (21:15) – Řím

Finále.

– 0:3 (22:25, 14:25, 22:25)  10. září 2010 (21:15) – Řím

O 3. místo.

– 3:1 (25:21, 25:22, 26:28, 25:19)  10. září 2010 (17:05) – Řím

O 5.–8. místo.

– 3:1 (25:20, 26:24, 20:25, 25:23)  8. září 2010 (17:05) – Modena  8. září 2010 (21:05) – Modena

O 5. místo.

– USA 3:0 (25:19, 25:21, 25:19)  9. září 2010 (21:05) – Modena

O 7. místo.

– 3:0 (26:24, 26:24, 25:21)  9. září 2010 (17:05) – Modena

O 9. – 12. místo.

– 3:1 (23:25, 25:19, 25:19, 26:24)  8. září 2010 (17:05) – Florencie  8. září 2010 (21:05) – Florencie

O 9. místo.

– 3:1 (25:22, 18:25, 25:21, 25:22)  9. září 2010 (21:05) – Florencie

O 11. místo.

– 1:3 (17:25, 23:25, 25:16, 21:25)  9. září 2010 (17:05) – Florencie

Soupisky.

1. Brazílie  Trenér: Bernardo Rezende 2. Kuba  3. Srbsko  10. Česko

17. mistrovství světa ve volejbale mužů proběhlo ve dnech 25. září – 10. října 2010 v Itálii. Turnaje se zúčastnilo 24 mužstev, která byla rozdělena do šesti čtyřčlenných skupin. Z každé skupiny postoupily nejlepší tři týmy do druhé fáze (osmifinále) turnaje. Tu utvořilo šest tříčlenných skupin, z nichž nejlepší dvě mužstva postupovala do třetí fáze (čtvrtfinále). Ve čtvrtfinále tak vznikly čtyři skupiny po třech týmech. Družstva na prvním místě postoupila do semifinále, družstva na druhém místě hrála o 5. až 8. místo a družstva na třetím místě hrála o 9. až 12. místo. Mistrem světa se potřetí za sebou stala Brazílie.

The 2010 FIVB Volleyball Men's World Championship was held in Italy from 25 September to 10 October 2010. The tournament featured 24 teams to determine the world champions in men's volleyball. In addition to 2006 champion Brazil and host nation Italy, 22 teams qualified for the tournament by means of continental and regional competitions. The matches took place in ten venues across ten Italian cities, with the final being held at the PalaLottomatica, Rome.


Příprava.

Existují dva hlavní způsoby přípravy arylhalogenidů: přímou halogenací a přes diazoniové soli.

Přímá halogenace.

Při Friedelově–Craftsově halogenaci se na aromatické jádro připojuje halogen za katalýzy Lewisovou kyselinou, což obvykle bývají chloridy kovů, jako například chlorid železitý a chlorid hlinitý. Tímto způsobem se získává například chlorbenzen, což je nejpoužívanější arylhalogenid. Při výrobě monochlorbenzenu vznikají jako vedlejší produkty také dichlorbenzeny.  Areny se skupinami dodávajícími elektrony mohou reagovat s halogeny i za nepřítomnosti Lewisových kyselin. Příkladem jsou fenoly a aniliny, které rychle reagují s chlorovou či bromovou vodou za vzniku vícenásobně halogenovaných produktů. Odbarvení bromové vody areny s vysokou elektronovou hustotou se používá k důkazu jejich přítomnosti ve vzorku.  Přímou halogenaci arenů lze provést na světle nebo za vysokých teplot. U alkylbenzenů se při radikálové halogenaci přednostně halogenují alkylové skupiny, k halogenaci aromatického jádra jsou potřeba Lewisovy kyseliny a přítomnost světla, které zamezuje vedlejším reakcím.

Sandmeyerova, Balzova-Schiemannova a Gattermannova reakce.

Druhým hlavním způsobem přípravy a výroby arylhalogenidů je Sandmeyerova reakce. Nejprve se aniliny (arylaminy) za přítomnnosti dusitanu a kyseliny přeměňují na diazoniové soli, u nich se následně provede samotná Sandmeyerova reakce, kdy reagují s měďným halogenidem na příslušný arylhalogenid, například s chloridem měďným vznikají arylchloridy. Odcházející skupinou je plynný dusík, díky čemuž je rovnováha reakce výrazně posunuta směrem k produktům. Při podobné Schiemannově reakci se používají tetrafluorboritany jako zdroj fluoridových iontů. K přeměně diazoniových solí na chlorareny či bromareny je také možné použít Gattermannovu reakci, při které se místo měďných halogenidů používá prášková měď za přítomnosti HCl nebo HBr.

Výskyt.

Arylhalogenidy se také vyskytují v přírodě, nejčastěji v mořských organismech, které získávají chlor a brom z vody. Jedná se o řadu sloučenin, jako jsou deriváty tyrosinu, tryptofanu a pyrrolu. Některé z těchto arylhalogenidů se používají jako léčiva.

Struktura.

Délka vazby uhlík-halogen je u fluorbenzenu, chlorbenzenu, brombenzenu a methyl-4-jodbenzoátu postupně 135,6(4), 173,90(23), 189,8(1) a 209,9 pm.

Reakce.

Substituce.

Arylhalogenidy se od alkylhalogenidů liší tím, že u nich neprobíhají klasické SN reakce, jelikož kvůli rovinnému tvaru molekuly nemohou být atakovány zezadu, což je pro průběh S2 reakce nutné. SN reakce by teoreticky probíhat mohly, ovšem obvykle k nim nedochází, jelikož tvorba arylového kationtu není energeticky výhodná.  Arylhalogenidy se skupinami odtahujícími elektrony v polohách "ortho" a "para" mohou podstoupit SAr reakce, například 2,4-dinitrochlorbenzen reaguje s vodou v zásaditém prostředí za vzniku fenolu:  Na rozdíl od mnoha jiných substitučních reakcí je zde nejlépe reagující skupinou fluorid a nejhůře reaguje jodid, vzhledem k vysoké elektronegativitě fluoru, která vede k větší stabilizaci přechodného stavu, ze kterého se tvoří Meisenheimerův meziprodukt. Pro odstranění aktivní kyslíkaté odcházející skupiny byl v roce 2016 navržen soustředěný mechanismus. V tomto mechanismu je Meisenheimerův meziprodukt v podstatě jen přechodným stavem namísto skutečného meziproduktu. V roce 2018 se ukázalo, že k SN reakcím dochází častěji, než se předpokládalo, a to v některých případech, ve kterých byl očekáván SAr mechanismus.

Substituce s benzynovým mechanismem.

Arylhalogenidy lze za přítomnosti amidu sodného v kapalném amoniaku přeměnit na odpovídající aminy, například chlorbenzen na anilin; tato reakce probíhá přes benzynový meziprodukt.

Tvorba organokovových sloučenin.

Arylhalogenidy reagují s kovy jako jsou lithium a hořčík za vzniku reaktivních produktů, které mohou být zdroji arylových aniontů.  Přímá tvorba Grignardových činidel se provádí reakcí hořčíku s arylhalogenidem v diethyletheru; pokud není aromatické jádro deaktivováno skupinami odtahujícími elektrony, tak probíhá snadno.  Ze sloučenin jako je "p"-bromnitrobenzen nelze přímou reakcí získat stabilní Grignardova činidla, protože jsou jejich aromatická jádra příliš deaktivovaná. V takových případech se obvykle připravují pomocí reakce s isopropylmagnesiumchloridem při -78 °C. Reakce probíhá díky tomu, že pK aromatických protonů je nižší oproti alifatickým protonům (přibližně 45 místo 50). Takto získaná Grignardova činidla se používají ihned po přípravě, aby se zabránilo jejich rozkladu.

Biologický rozklad.

Bakterie "Rhodococcus phenolicus" dokáže získávat uhlík z dichlorbenzenu.

Ostatní reakce.

Atomy halogenů mohou být pomocí silných nukleofilů odstraněny reakcemi, při kterých se tvoří radikálové anionty. Obzvláště u bromidů a jodidů také může proběhnout oxidační adice, jako je Buchwaldova–Hartwigova aminace.  Chlorbenzen se používal na výrobu fenolu, který se v současnosti vyrábí oxidací kumenu. Za vysokých teplot lze reakcemi arylhalogenidů s amoniakem získat aniliny.

Použití.

Nejčastěji vyráběnými arylhalogenidy jsou chlorbenzen a jednotlivé izomery dichlorbenzenu. Chlorbenzen se používají jako rozpouštědlo herbicidu Lasso. Od 80. let 20. století se výroba arylhalogenidů snižuje.  Z chlorbenzenu se vyrábí trifenylfosfin:  Arylbromidy se používají jako zpomalovače hoření, nejpoužívanější z nich je tetrabrombisfenol A, který se vyrábí přímou bromací bisfenolu.

Arylhalogenidy (také nazývané halogenareny) jsou organické sloučeniny, které mají v molekule alespoň jeden atom halogenu navázaný přímo na aromatické jádro. Od halogenalkanů se výrazně liší způsobem přípravy i mnoha vlastnostmi. Největší využití z nich mají arylchloridy, používají se ovšem i ostatní.

In organic chemistry, an aryl halide (also known as haloarene or halogenoarene) is an aromatic compound in which one or more hydrogen atoms directly bonded to an aromatic ring are replaced by a halide. The haloarene are different from haloalkanes because they exhibit many differences in methods of preparation and properties. The most important members are the aryl chlorides, but the class of compounds is so broad that many derivatives enjoy niche applications


Síť ESC.

Evropská spotřebitelská centra působící v členských zemích EU, Norsku a na Islandu tvoří síť ECC-Net, zřizovanou Evropskou komisí a zúčastněnými státy. Centra spolupracují na přeshraničním řešení sporů mezi spotřebiteli a obchodníky..

Řešení případů.

ESC může pomoci v případě, kdy jsou spotřebiteli upírána práva například při reklamaci zboží či stížnosti týkající se služby u obchodníka z jiné země EU, Norska nebo Islandu.  Český spotřebitel chce uplatnit reklamaci výrobku zakoupeného v Německu, ale německý prodejce reklamaci nechce přijmout, nebo ji přijme, ale nechce ji uznat (ačkoli je oprávněná), případně se spotřebitelem vůbec nekomunikuje. Spotřebitel požádá Evropské spotřebitelské centrum o pomoc vyplněním jednoduchého elektronického formuláře, v němž krátce popíše svůj případ a k němuž přiloží příslušné dokumenty, jako je doklad o zakoupení výrobku a komunikace s obchodníkem apod. Právníci českého ESC posoudí oprávněnost reklamace a postoupí případ kolegům z německého ESC. Ti pak kontaktují přímo obchodníka a vyzvou ho k nápravě. Úspěšnost takového postupu je poměrně vysoká, kolem 50 %.  Pokud spor nelze vyřešit touto pro obě strany smírnou a bezplatnou cestou, ESC může podrobně informovat o možnosti mimosoudního řešení přeshraničních spotřebitelských sporů, které je levnější a rychlejší než klasický soudní spor.  "(vše se týká nákupů zboží a využívání služeb od obchodníků z jiných zemí Evropské unie, Norska či Islandu)"

Historie ESC ČR.

Centrum bylo založeno 1. ledna 2005 za finanční podpory Evropské unie. Pro spotřebitele bylo otevřeno v dubnu 2005 při Ministerstvu průmyslu a obchodu ČR a od 1. ledna 2009 působí při České obchodní inspekci.

Mise ESC.

Ochraně spotřebitelských práv je v EU věnována soustavná pozornost. Hlavní prioritou spotřebitelské politiky je zajištění vysoké úrovně ochrany spotřebitelů. Toho však lze dosáhnout pouze za předpokladu, že spotřebitelé mají k dispozici dostatek informací, aby se mohli odpovědně rozhodovat.  Evropské spotřebitelské centrum má spotřebitelům při získávání informací pomoci a usnadňovat jim orientaci na vnitřním trhu Evropského společenství, posilovat jejich důvěru ve fungování tohoto trhu a pomáhat jim využívat jeho potenciál. K tomu využívá různé komunikační kanály, jako jsou média, letáky, přednášky a přímé poskytování informací na základě telefonických či písemných dotazů spotřebitelů. Spotřebitelé tedy získají od ESC informace o svých právech a povinnostech v případě nákupu zboží nebo služby v členských státech EU. Dozví se například, jakým způsobem mají reklamovat výrobek, který zakoupili na zahraniční dovolené.  Cílem je, aby spotřebitelé měli stejnou důvěru k nákupům zboží a služeb na celém vnitřním trhu EU, jakou mají k nákupům na trhu domácím.  Snahou centra je však také poskytovat informace Evropské komisi o fungování vnitřního trhu a o efektivitě opatření, která byla přijata na úrovni Evropského společenství.

Evropské spotřebitelské centrum (ESC) bezplatně pomáhá spotřebitelům řešit jejich stížnosti a spory s prodejci výrobků a poskytovateli služeb z jiných členských zemí EU, Norska a Islandu. Poskytuje informace o právech spotřebitelů na společném evropském trhu a o přeshraničním vymáhání těchto práv v případech, kdy jim jsou obchodníky z uvedených států upírána. Právníci centra nejsou oprávněni zabývat se spory českých spotřebitelů s českými obchodníky. Centrum se mimo jiné podílí na tvorbě evropské legislativy o právech spotřebitelů a na projektech na podporu postavení spotřebitelů na jednotném trhu.

The European Consumer Centres Network (ECC-Net) is an EU-wide network. There is a national contact point called European Consumer Centre (ECC) in all 28 EU Member States, in Iceland and Norway. ECCs provide consumers with information about the opportunities and risks of the European Single Market and also regarding cross-border consumer topics, such as travel, various services, and the purchase of goods and services. The ECC-Net is staffed by legal experts who assist consumers free of charge to solve any dispute that may arise with enterprises based in another EU country, Norway, or Iceland. The ECCs are co-financed by the European Commission and national governments aiming to protect consumer rights and ensure that every EU citizen may take full advantage of the European Single Market. Depending on the formal structure some ECCs are hosted by non-governmental organizations (NGOs), governmental bodies, or independent organizations.


Rodina a potomci.

Henrietta Kateřina Anežka byla druhou a první přeživší dcerou Leopolda II. Maximiliána (1700-1751) a jeho manželky; šlechtičny Gisely Agnes (1722-1751). Leopold měl celkem sedm dětí, z nichž šest se jich dožilo dospělosti. Henrietta Kateřina Agnes byla třetí dítě, její starší sestra Luisa zemřela ve věku jednoho roku. Henriettinými prarodiči z otcovy strany byli Anna Luisa Föhsová, neurozená manželka Leopolda I. Anhaltsko-Desavského, který se do ní v mládí bláznivě zamiloval. Giseliným otcem byl méně významný kníže Leopold Anhaltsko-Köthenský a jeho manželka Bedřiška Henrietta Anhaltsko-Bernburská.  Dne 26. října 1779 se vdala za barona Johana Jošta Loënského (1737-1803), syna Johana Michaela Loënského. Matka Johana Jošta byla sestřenicí Kathariny Elisabeth Goethe, což byla matka Johanna Wolfganga von Goetheho. Měli spolu dvě děti:

Život.

Henrietta Kateřina Anežka se narodila 5. června 1744 v Dessau, kde se rodila většina knížat Anhaltsko-Desavských. V průběhu dospívání si vybudovala silný vztah ke svým sestrám Marii Leopoldině a Kazimíře. Když se Kazimíra přestěhovala a vdávala v Detmoldu, Henrietta Kateřina Agnes ji tam následovala a přestěhovala se tam, aby byla sestře nablízku. Jako nejstarší sestra Leopolda III. na sebe vzala veškeré povinnosti v Dessau do doby, než se její bratr ožení. Poté se ale vrátila ke Kazimíře do Detmoldu. Když obě její sestry zemřely, v roce 1769 se rozhodla přestěhovat do opatství Herford, kde se stala děkankou.  V roce 1779 se vdala za Johana Jošta a až od roku 1795 žila se svým manželem Johanem Joštem trvale v Dessau. Dle všeho byla velmi společenská a nesnášela samotu. Byla v kontaktu s příbuznými z rodiny Goetheových a po jejich návštěvě v roce 1976 napsala, že Goetheovi jí připadají jako velmi přátelská a důvěrná rodina a na společné chvilky s nimi ve Frankfurtu bude vzpomínat ještě dlouho.  Anežka Anhaltsko-Desavská zemřela 15. prosince 1799 ve věku 55 let.

Henrietta Kateřina Anežka Anhaltsko-Desavská známá zkráceně jako Anežka Anhaltsko-Desavská (5. června 1744, Dessau – 15. prosince 1799, Dessau) byla princezna Anhaltsko-desavská rodem, děkanka opatství Herford a sňatkem i baronka z Loën.

Henrietta Catherine Agnes of Anhalt-Dessau (born 5 June 1744 in Dessau; died: 15 December 1799 in Dessau) was a princess of Anhalt-Dessau by birth, Dean of Herford Abbey and by marriage Baroness of Loën.


Hráčská kariéra.

Svou hokejovou kariéru nastartoval v jeho rodném městě v oddělení mládeže pro klub HK Sibir Novosibirsk. V ročníku 2007/08 si poprvé vyzkoušel seniorský hokej, za rezervní tým v Pervaja liga, třetí nejvyšší soutěž v Rusku. V následující sezoně již debutoval v prvním týmu HK Sibir Novosibirsk v nově vytvořené soutěži KHL. Ve své první sezoně mezi ruskou elitu odehrál v soutěži KHL 38 zápasů, ve kterých nastřádal deset kanadských bodů. V následujícím ročníku téměř zdvojnásobil svou produktivitu, stal se dokonce čtvrtým nejproduktivnějším hráčem týmu. Jeden zápas přidal v juniorské soutěži MHL za Sibiřské odstřelovače. V létě 2010 byl vybrán ve vstupním draftu NHL hned v úvodním prvním kole z celkového 16., místa klubem St. Louis Blues. Z osmi vybraných hokejistů z Ruska, byl druhým nejlépe umístěným, před ním byl pouze Alexandr Burmistrov. Později se však ukázalo, že produktivnější je právě Tarasenko.  Po vstupním draftu nadále pokračoval v Sibir Novosibirsk, kde zůstal až do konce roku 2011. V lednu 2012 byl vyměněn do SKA Petrohrad za ruského útočníka Vjačeslava Solodučina. V červnu 2012 se dohodl na tříletém kontraktu s klubem St. Louis Blues. První zápasy v NHL musel odložit kvůli výluce, která probíhala od 11. října 2012 do 19. ledna 2013. Během výluky se vrátil zpět do Petrohradu, produktivitu měl průměr bod za zápas. Po skončení výluky konečně mohl hrát za St. Louis Blues. První zápas za Blues odehrál 19. ledna 2013 proti Detroit Red Wings, kde se prezentoval dvěma brankami. V St. Louis Blues si hned vybojoval stálé místo v základní sestavě, později jeden z hlavních tahounů týmů.  Průlomovou sezona pro Tarasenka byla 2014/15, stal se nejlepším střelcem svého týmu a ze 77 odehraných zápasů si připsal 73 kanadských bodů. Tyto výkony byl Tarasenko odměněn novou smlouvou po dobu osmi let v hodnotě 60 milionů amerických dolarů, nejdražší smlouva v historii klubu. Skvělé výkony podával i v nadále, v ročnících 2015/16 a 2016/17 ztrácel druhý nejproduktivnější hráč Blues Alexander Steen téměř dvacet bodů. Od sezony 2016/17 působí v klubu Blues jako alternativní hráč. V roce 2017 se ucházel o trofej Lady Byng Trophy (nejslušnější hráč NHL), dále byli nominování Johnny Gaudreau z Calgary Flames a Mikael Granlund Minnesota Wild. Vítězem se nakonec stal Johnny Gaudreau.

Zajímavosti.

V sezoně 2008/09 byl šestým nejmladším hráčem v lize KHL.

Vladimir Andrejevič Tarasenko (; * 13. prosince 1991 v Jaroslavli) je ruský hokejový útočník hrající za tým St. Louis Blues v severoamerické NHL.

Vladimir Andreyevich Tarasenko (; born 13 December 1991) is a Russian professional ice hockey right winger and alternate captain for the St. Louis Blues of the National Hockey League (NHL). Prior to playing in the NHL, he played in the system of Sibir Novosibirsk organization, first playing for the senior team in the Kontinental Hockey League (KHL) in 2008–09. He spent a total of three seasons with Novosibirsk before being traded to SKA Saint Petersburg in 2012. Tarasenko was selected in the first round, 16th overall, in the 2010 NHL Entry Draft by the Blues, joining the team for the 2012–13 season. Since then, he has been one of St. Louis' leading scorers and has played in three NHL All-Star Games. Tarasenko won the Stanley Cup as a member of the Blues in 2019.


Způsob hry.

Podstata hry spočívá ve „vyprávění příběhů“. Každý hráč obdrží šest karet s obrázky v surrealistickém stylu. První hráč si vybere jednu z karet a popíše ji jedním slovem, případně větou, ale může ji i znázornit pantomimou, zazpívat písničku nebo popsat jakýmkoli jiným způsobem, a položí ji lícem dolů před sebe, aby ji ostatní hráči neviděli. Ti vyberou ze svých šesti karet tu, která nejlépe odpovídá popisu vypravěče. Ten karty zamíchá a lícem nahoru položí na stůl a ostatní hráči hlasují, která karta je vypravěčova.

Bodování.

Pokud vypravěčovu kartu neuhodne nikdo nebo naopak všichni, nezíská vypravěč nic a ostatní získávají po 2 bodech. V jiném případě získá vypravěč a každý, kdo jeho kartu uhodl, po 3 bodech. Hráč, pro jehož kartu někdo hlasoval, získá 1 bod.

Konec hry.

Po každém tahu hráči obdrží novou kartu. Hra končí v okamžiku vyčerpání balíčku.

Rozšíření.

Nedávno vyšla iTunes aplikace iDixit.  Rozšíření Dixit 2: Quest z roku 2010 obsahuje 84 nových karet, které můžete buďto přimíchat k předchozím, nebo s nimi hrát samostatně (potřebujete však příslušenství ze základní hry). K Dixit 2 vyšly mimořádné hrací promo karty "Američan" (pro každého, kdo si hru předobjednal) a "Dárek" (pouze k vybraným předobjednávkám), obě v roce 2010. "Američan" zobrazuje kovboje sedícího v pokoji s obrazem letícího orla, pivem, krabicí popkornu a televizí, kde běží kreslený film (Superman). "Dárek" ukazuje vysokou hromadu fialových dárků, na ní sedícího kudrnatého chlapce a pod ní dlouhovlasou dívenku, která mu podává bílý balíček s mašlí. Kopie této karty byly rozdávány na GenConu 2010.  Dixit Odyssey z roku 2011 opět přináší 84 karet a zvláštní hrací kartu pro všechny předobjednávky. Tentokrát se jmenuje "Králík". Na obrázku je alenkovsky bílý králík padající do jámy v zemi (spolu pohárem, figurkou z Člověče nezlob se a třemi kartami s obrázkem zbývajících figurek). Nejvyšší možný počet hráčů se zdvojnásobil na dvanáct. Krom základních pravidel shodných s předchozími verzemi nabízí příručka nově hru v týmech (dvojice) a varianty zacházení s kartami. V příslušenství se objevují dřevěné králičí žetony k vyznačování bodového postupu a skládací hrací pole. Toto rozšíření tak můžete hrát i bez vlastnictví původní hry Dixit (1). K Odyssee se dodává krabice, která pojme všechny dosavadní karty Dixit včetně obou rozšíření.  Rozšíření Dixit 3: Journey z roku 2012 obsahuje dalších 84 nových karet.  Rozšíření Dixit 4: Origins z roku 2013 obsahuje dalších 84 nových karet.  Rozšíření Dixit 5: Daydreams z roku 2014 obsahuje dalších 84 nových karet.  Rozšíření Dixit 6: Memories z roku 2015 obsahuje dalších 84 nových karet.  Rozšíření Dixit 7: Revelations z roku 2016 obsahuje dalších 84 nových karet.

Odkazy.

Externí odkazy.

Recenze na webu Zatrolené hry

Dixit je zábavná společenská karetní hra s inovativním konceptem, kterou můžete hrát prakticky s kýmkoliv. Hra rozvíjí fantazii, je velice hezky výtvarně zpracovaná

Dixit is a card game created by Jean-Louis Roubira, illustrated by Marie Cardouat, and published by Libellud. Using a deck of cards illustrated with dreamlike images, players select cards that match a title suggested by the "storyteller", and attempt to guess which card the "storyteller" selected. The game was introduced in 2008. "Dixit" won the 2010 Spiel des Jahres award.


Vývoj a konstrukce.

Stavba torpédoborců třídy "Mucuki" byla financována z financí rozpočtového roku 1923.  Třída "Mucuki" vycházela z předchozí třídy "Kamikaze" a byla zároveň poslední třídou japonských torpédoborců před zavedením „speciálních torpédoborců“ (特型駆逐艦 "Tokugata kučikukan") třídy "Fubuki". Od předchozí třídy "Kamikaze" se "Mucuki" lišily hlavně tvarováním přídě (které převzaly i následující třídy „speciálních torpédoborců“), torpédovou výzbrojí a uspořádáním můstku.

Můstek.

Hlavní nástavba měla čtyři úrovně: dolní patro na horní palubě ( "džóbu kanpan"), druhé patro horní můstkové paluby ( "džóbu kankjó"), můstek ( "rašin kankjó") a plošinu se světlometem a dálkoměrem. Kulomety byly oproti "Kamikaze" přesunuty z můstku o jednu palubu níž na horní můstkovou palubu. Otevřený můstek měl přední stěnu chráněnou plechem a prosklenými okny. Nad přední částí můstku byla kostra, přes kterou se jako ochrana před nepříznivým počasím dala natáhnout plachta. Změnila se rovněž plošina s dvoumetrovým stereoskopickým dálkoměrem na můstku, která u třídy "Mucuki" nesla dva 30cm světlomety.

Pohon.

Pohon většiny jednotek třídy "Mucuki" zajišťovaly dvě soustavy parních turbín "Kanpon". Pouze "Jajoi" a "Nagacuki" byly vybaveny importovanými turbínami o stejném výkonu: "Jajoi" turbínami Zoelly a "Nagacuki" turbínami Rateau.  Každá sestava turbín "Kanpon" (obdobně Zoelly a Rateau) se skládala z jedné vysokotlaké a jedné nízkotlaké turbíny, které přes převodovku poháněly jednu hřídel. Každá sestava měla výkon 19 250 k (14 158,4 kW) při 400 otáčkách lodního šroubu za minutu. Vysokotlaké turbíny měly každá navíc dva stupně pro plavbu cestovní rychlostí, které byly při plavbě maximální rychlostí vynechány.  Sytou páru turbínám dodávaly čtyři vodotrubné kotle "Ro-gó Kanpon šiki", přičemž přední komín odváděl spaliny z 1. a 2. a zadní komín ze 3. a 4. kotle.

Výzbroj.

Místo tří dvouhlavňových 533mm torpédometů modelu 1921, jaké nesla třída "Kamikaze", byly použity dva tříhlavňové nezakrytované otočné 610mm torpédomety modelu 1923. Poprvé se tak na japonských torpédoborcích objevila torpéda ráže 610 milimetrů, konkrétně typ 8. Později mohly tyto torpédomety používat i torpéda typu 93 – známá „dlouhá kopí“. Jeden torpédomet byl umístěn před můstkem a druhý na zádi mezi platformou světlometu za druhým komínem a zadní nástavbou se 120mm kanóny. Hlavní hlavňová výzbroj i její rozmístění zůstalo shodné jako u třídy "Kamikaze", tedy jeden 120mm kanón typu 3. roku na přední palubě, druhý na nástavbě mezi komíny a zbývající dva na zadní nástavbě.

Pozdější modifikace.

Při incidentu 4. loďstva v roce 1935 bylo několik torpédoborců třídy "Mucuki" poškozeno v tajfunu. To vedlo v letech 1936 až 1937 k posílení konstrukce a zakrytování torpédometů. Rovněž můstek byl zakulacen a zakrytován: původní volitelnou střechu z plátna nataženého přes kovovou konstrukci nahradila pevná střecha.  Během války byly na přežívajících jednotkách instalovány radary a byla posilována protiletadlová výzbroj na úkor 120mm děl a torpédometů. Například "Uzuki" k 31. srpnu 1944 nesl následující výzbroj:

Pojmenování jednotek třídy "Mucuki".

Torpédoborce třídy "Mucuki" byly zpočátku značeny lichým číslem (například 第十九号駆逐艦 "Dai-džúkjú-gó kučikukan" ~ „torpédoborec č. 19“), neboť sudá čísla byla vyhrazena pro „torpédoborce druhé třídy“ (二等駆逐艦 "nitó kučikukan"). Spolu s třídou "Mucuki" se ale již žádné torpédoborce druhé třídy nestavěly (třída "Wakatake" byla poslední) a tak bylo od tohoto systému upuštěno a po „torpédoborci č. 27“ následoval „torpédoborec č. 28“. V srpnu 1928 pak došlo k přejmenování, kdy byla jednotkám přidělena jména měsíců lunisolárního kalendáře, případně jména související s Měsícem.

Třída "Mucuki" (: 睦月型 "Mucuki-gata") sestávala z dvanácti „torpédoborců první třídy“ (一等駆逐艦 "ittó kučikukan") japonského císařského námořnictva, postavených v letech 1924 až 1927. Jednotky třídy "Mucuki" navazovaly na předchozí třídu "Kamikaze", ale odlišovaly se několika změnami. Během druhé světové války již byly zastaralé a tak sloužily hlavně jako doprovodná plavidla a rychlé transportéry.

The were a class of twelve destroyers of the Imperial Japanese Navy. All were given traditional poetic names of the months of the year by the Lunar calendar or phases of the moon. Some authors consider the and "Mutsuki"-class destroyers to be extensions of the earlier.


Historie.

Původní stanice "Porte Maillot" byla otevřena 19. července 1900 jako součást vůbec prvního úseku pařížského metra. Jednalo se o konečnou stanici, proto zde byla vybudována smyčka, aby se vlaky mohly snadno otáčet a vracet se zase zpět do města. Skládala se ze dvou tunelů, v každém z nich bylo centrální nástupiště a boční koleje. Byla umístěna pod "Avenue de la Grande Armee".  V roce 1937 byla v důsledku prodloužení linky 1 do Pont de Neuilly stanice přemístěna pod náměstí, protože smyčka ve stanici neumožňovala další prodloužení linky. Dne 25. září 1988 byl zprovozněn přestup z linky 1 na linku RER C.  V roce 1992 byla stará stanice přestavěna jako kolejové depo a v roce 2007 přestavěna na dílny pro nové vozy MP 05 bez řidiče, které budou od roku 2010 jezdit na lince 1.  V rámci modernizace a přechodu na automatický provoz na lince 1 byla o víkendu 6. a 7. září 2008 rozšířena nástupiště. Stanice "Porte Maillot" byla první stanicí na lince 1, kde byly instalovány automatické dveře. Stalo se tak koncem roku 2008 na nástupišti ve směru na Château de Vincennes.

Název.

Stanice byla pojmenována po bráně, která vedla do Bois de Boulogne. Původní název brány zněl "Porte Mahiaulx", později "Porte Mahiot" až k současnému názvu.  Na informačních tabulích je oficiální název stanice doplněn ještě podnázvem psaným malým písmem: "Palais des Congrès".

Vstupy.

Stanice má několik vchodů a východů:

Zajímavosti v okolí.

U stanice se nachází kongresový palác ("Palais des Congrès"), do kterého je přímý vstup z chodeb při přestupu mezi metrem a RER. Z blízkého parkoviště odjíždějí autobusy na letiště Beauvais.

Porte Maillot je stanice pařížského metra na lince 1 ležící na hranicích 16. a 17. obvodu v Paříži. Je z ní umožněn přestup na linku RER C. Stanice se nachází pod "Place de la Porte Maillot" mezi "Avenue Charles de Gaulle" v Neuilly-sur-Seine a "Avenue de la Grande Armee" v Paříži. Stanice byla původně konečnou linky 1 a je nejzápadnější stanicí linky 1 ve vnitřní Paříži.

Porte Maillot () is a station on Paris Métro Line 1 and as "Neuilly – Porte Maillot" on the RER C. The station replaces another station of the same name, the original terminus of Line 1, which was demolished and moved in 1936.


Charakter a význam stanice.

Stanice leží přímo v centru metropole. Kříží se zde pět linek (1, 4, 7, 11 a 14). Pomocí pohyblivých chodníků a tunelů pro pěší je navíc spojená s další významnou stanicí Châtelet – Les Halles, kde se kříží linky RER A, B a D.  Protože se na malém území sbíhá tolik linek, které jsou navzájem propojeny přestupními chodbami, jsou jednotlivá nástupiště od sebe vzdálená. Nástupiště linky 1, která vede pod ulicí Rue de Rivoli a linky 4 pod ulicí "Rue des Halles" leží severně od náměstí "Place du Châtelet". Pod náměstím samým jsou nástupiště linky 7, která vede po nábřeží "quai de Gesvres", a linky 11 pod "avenue Victoria". Linka 14 leží ještě na nižší úrovni diagonálně pod těmito linkami. Severně se nachází stanice RER "Châtelet – Les Halles".

Historie.

Stanice byla otevřena již na prvním úseku linky 1 dne 6. srpna 1900. Dne 21. dubna 1908 bylo zprovozněno nástupiště linky 4, která odtud vedla na sever do Porte de Clignancourt. Když byl dokončen tunel pod Seinou, byla 9. ledna 1910 linka 4 ze stanice "Châtelet" propojena i s jižním úsekem na levém břehu do stanice Raspail. 16. dubna 1926 přibylo nástupiště pro linku 7 v rámci úseku o Palais Royal ↔ Pont Marie. 28 dubna 1935 byla zprovozněna první část linky 11 ze "Châtelet" do stanice Porte des Lilas. Jako poslední přibyla linka 14 dne 15. října 1998 na trati mezi Madeleine a Bibliothèque François Mitterrand.  V rámci modernizace a přechodu na automatizovaný provoz na lince 1 byla nástupiště zvýšena ve dnech 7.–8. března 2009.

Název stanice.

Jméno stanice je odvozeno od názvu náměstí "Place du Châtelet", které bylo zase nazváno po budově bývalého královského vězení Grand Châtelet zbořeného v roce 1808. Původní název stanice zněl "Pont Notre-Dame" podle nedalekého mostu vedoucí na ostrov Cité. 1. listopadu 1926 byla stanice přejmenována na "Pont Notre-Dame – Pont au Change", podle druhého mostu na ostrov. Současný název nese stanice od 15. dubna 1934.

Châtelet je jedna z nejdůležitějších přestupních stanic pařížského metra. Nachází se na hranicích 1. a 4. obvodu v Paříži. V roce 2004 byla se svými 12,84 milióny cestujících 10. nejvytíženější stanicí zdejšího metra.

Châtelet () is a station of the Paris Métro and of Île-de-France's regional high-speed RER in the centre of medieval Paris and the 1st arrondissement and 4th arrondissement. It serves lines line A, line B, and line D of the RER and serves lines 1, 4, 7, 11, and 14 of the Paris Métro and is the southern terminus of Paris Métro Line 11. The station is made up of two parts connected by a long corridor: Lines 7 and 11 under the Place du Châtelet and the Quai de Gesvre (site of the original medieval river port of Paris), next to the Seine; Lines 1, 4 and 14 towards Rue Saint-Denis and the Rue de Rivoli.


Geografie.

Setucko je oblast, kterou tvoří část estonských krajů Põlvamaa (farnosti Mikitamäe a Värska) a Võrumaa (farnost Meremäe a oblast Luhamaa, která je součástí farnosti Misso). Ruskou část tvoří Pečorský rajón, který je součástí Pskovské oblasti.

Historie.

V současné době neexistuje jednotný názor na původ Setuků. Podle jedné z převažujících teorií jsou Setukové potomci původního baltofinského obyvatelstva, které sídlilo v oblasti po tisíciletí, podle jiné teorie přišla hlavní vlna estonské imigrace do oblasti až na přelomu 17. a 18. století.  Na přelomu 19. a 20. století mělo Setucko výrazně venkovský charakter – v jediném městě oblasti, Petseri (rusky "Печоры", "Pečory"), žilo pouze 50 estonsky mluvících obyvatel a je pravděpodobné, že z nich bylo jen málo Setuků. Hlavním zdrojem obživy bylo zemědělství. Dalším výrazným prvkem, který odlišoval Setuky od Estonců, byla nízká úroveň gramotnosti. Zatímco v roce 1897 umělo číst pouze 13,6 % setuckých mužů a 2,2 % žen, u Estonců v severním Estonsku to bylo 79,9 % mužů a 81,6 % žen a u Estonců v severním Livonsku 78,9 % mužů a 81,2 % žen.  Během německé okupace Pobaltí na konci první světové války bylo Pečorsko, čili severozápadní část Pskovské oblasti, administrativně připojeno k Estonsku jako kraj Petserimaa. Po stažení německé armády však velkou část Pobaltí včetně Petserimaa okupovala armáda sovětská a boje probíhaly i na samotném setuckém území. Než Estonci s pomocí britské armády a finských dobrovolníků zatlačili Sověty zpět za hranice, bylo zničeno mnoho setuckých vesnic. Po válce proběhla mezi Estonci a Sověty dlouhá mírová jednání, která zahrnovala i diskusi o hranici. Petserimaa bylo připojeno k Estonsku, čímž nově vzniklý stát získal i početnou ruskou menšinu.  I po první světové válce si Setucko uchovalo svůj zemědělský charakter. Průmyslových podniků bylo v oblasti velmi málo a obyvatelstvo si přivydělávalo výrobou a prodejem dřevěných a hliněných domácích potřeb. Ekonomická izolace oblasti způsobená především odstřihnutím od tradičních odbytišť, která se nyní nacházela za hranicemi, se výrazně zmenšila díky výstavbě železnice z Petseri do Tartu v roce 1931. V meziválečném období také velmi výrazně stoupla gramotnost v oblasti, v roce 1934 už byla téměř na stejné úrovni jako ve zbytku Estonska.  Po začlenění Estonska do SSSR v roce 1940 Petserimaa zůstalo ještě několik let vcelku, ale v roce 1945 byly zhruba tři čtvrtiny území včleněny do Ruské sovětské federativní socialistické republiky, zbylá čtvrtina se pak stala součástí kraje Võrumaa. Estonské obyvatelstvo zůstalo rozmístěno po obou stranách nové hranice.  Po rozpadu Sovětského svazu v roce 1991 se Setucko na krátkou dobu stalo opět součástí Estonska, ale v roce 1996 bylo znovu rozděleno mezi Estonsko a Rusko. Na žádost Ruska byla otázka hranic znovu otevřena v roce 1999 a upravená smlouva o hranicích nebyla dosud ratifikována.

Počet obyvatel.

První nepřesné údaje o počtu Setuků pochází od Friedricha Reinholda Kreutwzalda. Jeho záznamy hovoří o 7 748 Estoncích v Pskovské provincii, tento počet ale nemusí odpovídat realitě, protože se Kreutzwald musel spoléhat pouze na záznamy nepříliš ochotných místních úředníků a navíc ne všichni Estonci v této oblasti patřili k Setukům.  První poměrně spolehlivé údaje o počtu Setuků pochází z konce 19. století a zaznamenal je folklorista Jakob Hurt. Podle jeho záznamů, které na rozdíl od Kreutzwaldových skutečně hovoří o Setucích, a ne o Estoncích, počet Setuků rostl z 12 549 v roce 1885 přes 16 571 v roce 1902 až na 18 675 v roce 1908.  Zlom ve vývoji počtu obyvatelstva nastal za první světové války, která odstartovala postupný pokles počtu Setuků. V současné době se jejich počet odhaduje na 10 000 – 13 000, z nichž 3 000 – 4 000 žijí v oblasti Setucka.

Jazyk.

Setucký jazyk se prakticky neliší od võruštiny. Setucký kongres, který se sešel v roce 2002, však prohlásil Setuky za samostatný národ s vlastní kulturou, tradicemi a vlastním setuckým jazykem. Setukové však nechtějí vytvořit spisovnou formu jazyka, aby se neztratily ani jemné rozdíly mezi dialekty jednotlivých obcí.

Náboženství.

Hlavním prvkem, který odlišuje setucké obyvatelstvo od zbytku Estonska, je denominace. Zatímco v Estonsku dominuje luteránství, Setukové přijali v 15. století pravoslaví. Víra je pro Setuky důležitá i dnes – téměř v každém domě najdeme kout s pravoslavnými ikonami a ve vesnicích potom kaple zvané tsasouna (z ruského časovnja 'kaple').

Kultura.

Setucko je známo lidovými písněmi leelo. Tyto písně se zpívají například na oslavách narozenin, svatbách a pohřbech, mají za úkol posluchače i zpěváky rozveselovat, dodávat jim sílu a pomáhat překonat těžká životní období. Důležitou roli má improvizace – hlavní zpěvačka tvoří píseň o čemkoliv, co ji zrovna napadne, a sbor po ní opakuje. Na rozdíl od tradičních estonských písní, které jsou většinou jednohlasé, leelo se zpívají vícehlasně.  Další příležitostí, kdy se dají slyšet písně leelo, je volba setuckého krále zvaného sootska. Tato tradice probíhá první srpnovou neděli a kromě samotné volby jsou na programu lidové písně, tance a soutěže, ale i pochod setucké armády.  Na krojích, stejně jako na jiných lidových zvycích, je patrný vliv ruské kultury, ale přesto si zachovaly svoji odlišnost. Typickým prvkem tradičních ženských krojů je velký stříbrný prsní plát.  V roce 1995 vyšel setucký epos "Peko". Vypráví o Pekovi – setuckém bohu polí a plodnosti. Jeho božská role a původ jsou však v eposu potlačeny a Peko je jen hrdinou bojujícím pod Kristovým vedením proti Rusům. Epos byl vydán Snellmanovým institutem ve finském Kuopiu.  S tradiční setuckou kulturou se můžeme seznámit ve třech muzeích v obcích Värska, Saatse a Obinitsa.

Setukové (setucky "setokõsõq", estonsky "setud", česky též "Setuové" nebo "Pskovští Estonci") jsou ugrofinský národ, který obývá oblast Setucka na jihovýchodě Estonska a severozápadě Ruska. Na rozdíl od Estonců, u nichž dominovalo luteránství, Setukové přijali v 15. století pravoslavnou víru, protože oblast spadala pod vládu Novgorodu a později Pskova. Název Setuk začal být používán ve 2. polovině 19. stol. k označení etnicky estonského obyvatelstva pskovské provincie a pravděpodobně nepochází od Setuků, ale od Estonců.

Setos (, "setoq",, "setud") are an indigenous Finno-Ugric ethnic and linguistic minority in south-eastern Estonia and north-western Russia. Setos are mostly Seto-speaking Orthodox Christians of Estonian nationality. The Seto language (like Finnish and Estonian) belongs to the Finnic group of the Uralic languages. The Setos seek greater recognition, rather than having their language considered a dialect of Estonian. Along with Orthodox Christianity, vernacular traditional folk religion is widely practiced and supported by Setos.


Historie.

Stanice pro linku 1 byla otevřena 19. července 1900 jako součást vůbec první linky v Paříži. Byla postavena s délkou 100 metrů na rozdíl od ostatních stanic, jejichž nástupiště měly původně jen 75 metrů a musely být později rozšířeny kvůli přeměně vozů metra na pneumatikách. Stanice byla stavěna jako otevřená a posléze byla zakryta kovovou mostovkou širokou 23,9 m. Původně byly zamýšleny čtyři koleje a dvě nástupiště šest metrů široké, neboť tudy měla vést tehdejší linka 2, ale tento plán nebyl realizován a ve stanici zůstala jen linka 1. Nicméně v období od 1. srpna do 17. prosince 1906 byla na nejjižnější kolej provizorně napojena linka 5 ze stanice Gare d'Austerlitz. Po otevření stanice Quai de la Rapée bylo spojení zrušeno. Kolej je dnes nepoužívaná a izolovaná skleněnou stěnou u nástupiště ve směru na Château de Vincennes.  Kvůli přestavbě linky na automatický provoz bylo nástupiště upraveno během víkendu 18. a 19. července 2009.  Nástupiště pro linku 14 je v provozu od 15. října 1998. Nachází se jižně od Gare de Lyon v "Rue de Bercy", podél nástupišť linek RER A a D. Široké nástupiště má koleje po stranách. Stanici zkrášluje exotická zahrada umístěná za skleněnou stěnou za kolejí ve směru do stanice Olympiades.  27. května 2009 byl schválen plán na vytvoření třetího přístupu uprostřed nástupiště, aby se usnadnil přístup na nástupiště a usměrnil tok přicházejích a vystupujících cestujících.

Název.

Jméno stanice je odvozeno od názvu nádraží, odkud jsou vypravovány vlaky na jihovýchod Francie, mj. také do Lyonu.

Gare de Lyon je významná přestupní stanice pařížského metra v jihovýchodní části Paříže ve 12. obvodu. Kříží se zde nejstarší linka 1 a nejmladší linka 14. Kromě toho je zde umožněn přestup na linky RER A a D a také na železniční spoje, které odjíždějí z Lyonského nádraží do jihovýchodní Francie. Gare de Lyon je proto třetí nejvytíženější stanicí pařížského metra s 30,91 milióny cestujících, z čehož připadá 15,78 miliónu na linku 1 a 15,13 miliónu na linku 14 (2004).

Gare de Lyon () is a station on lines 1 and 14 of the Paris Métro. It is connected to the Gare de Lyon mainline rail and RER stations within one complex and is the third-busiest station on the network with 30.91 million entering passengers in 2004, made up of 15.78m on line 1 and 15.13m on line 14.


Historie.

Stanice byla otevřena 15. listopadu 1907 při prodloužení linky 5 ze stanice "Lancry" (dnes Jacques Bonsergent) do stanice Gare du Nord USFRT (dnes pro veřejnost uzavřená). Nástupiště linky 4 bylo zprovozněno 21. dubna 1908 jako součást prvního úseku linky 4 mezi stanicemi Porte de Clignancourt a Châtelet. Stanice pro linku 7 byla otevřena 5. listopadu 1910 jako součást prvního úseku této linky mezi stanicemi Opéra a Porte de la Villette.  Stanice byla v roce 1977 renovována v tzv. stylu „Motte“, který je charakteristický oranžovým keramickými obklady.  Od září 2006 do června 2007 Východní nádraží i stanice metra prošly velkou renovací v rámci akce „Nádraží v pohybu“ a programu obnovy metra. V jeho průběhu byl z nástupišť linek 5 a 7 odstraněn styl „Motte“ a oranžové dlaždice byly nahrazeny tradičními bílými. Stejně tak bylo instalováno nové osvětlení a sedadla. Naopak na lince 4 došlo jen k malým změnám, především byly nahrazeny oranžové dlaždice stylu „Motte“ na konci nástupišť.

Stavba.

Stropní oblouk ve stanici na lince 4 je uprostřed přerušen, neboť nad stanicí se nacházejí zbývající dvě linky. Ty jsou položeny kolmo přes linku 4 a stojí vlastně na mostě, který tvoří strop nástupiště linky 4. Linky 5 a 7 tvoří společnou halu, kde jdou tři nástupiště a čtyři koleje: dvě boční nástupiště a jedno společné ústřední, odkud jezdí vlaky linky 5 ve směru Bobigny – Pablo Picasso a linky 7 ve směru La Courneuve – 8 Mai 1945.

Název.

Stanice byla pojmenována po Gare de l'Est (Východní nádraží), pod kterým je postavena, a odkud odjíždějí vlaky do východní Francie a do Německa.  Na informačních tabulích je oficiální název stanice doplněn ještě podnázvem psaným malým písmem: "Verdun" podle "Avenue de Verdun" pojmenované na paměť bitvy u Verdunu.

Vstupy.

Stanice má několik východů:

Gare de l'Est je přestupní stanice pařížského metra mezi linkami 4, 5 a 7 v 10. obvodu v Paříži. Nachází se pod železničním nádražím Gare de l'Est (Východní nádraží), kde je možné přestoupit na tratě SNCF a linky Transilien. V roce 2004 byla tato stanice s 15,66 milióny cestujících pátou nejrušnější stanicí zdejšího metra.

Gare de l'Est-Verdun () is a station of the Paris Métro, serving Lines 4, 5, and 7 is located in the 10th arrondissement in Paris, France. It is the fifth busiest station on the network.


Historie.

15. listopadu 1907 byla linka 5 prodloužena od stanice "Lancry" (dnes Jacques Bonsergent) k nádraží Gare du Nord, kde končila ve stanici Gare du Nord USFRT.  Současná stanice "Gare du Nord" byla otevřena 21. dubna 1908 jako součást prvního úseku linky 4 mezi stanicemi Porte de Clignancourt a Châtelet. Později byla tato stanice přestavěna tak, aby se zde mohla napojit i linka 5. K tomu došlo až 6. října 1942, kdy bylo otevřeno zdejší nástupiště a hned 12. října odtud linka 5 dále pokračovala do stanice Église de Pantin. Stanice "Gare du Nord USFRT" byla pro veřejnost uzavřena.  Nástupiště linky 4 bylo až do poloviny 60. let 75 metrů dlouhé. Když na této lince začaly v roce 1967 jezdit vozy na pneumatikách, byla stanice přestavěna. Nástupiště bylo prodlouženo až do požadované délky 90 metrů a na místě původního schodiště byla vytvořena nezbytná přestupní chodba.  Na konci 70. let byl ve stanici užit nový design, pro který se vžilo označení styl „motte“. Stěny byly obloženy bílými dlaždicemi rovnanými ve sloupcích a nikoliv, jak bylo zvykem, na vazbu. Bylo přidáno osvětlení, kamenné lavičky a zelené sedačky a vlys v podobě plochých zelených dlaždic.  10. prosince 1981 došlo k napojení linky RER B a 27. září 1987 linky RER D. 12. července 1999 byla otevřena stanice RER Magenta, kde je možné podzemní chodbou přestupovat na další linku RER E.

Název.

Stanice byla pojmenována po železničním nádraží Gare du Nord (Severní nádraží), pod nímž se nachází a odkud odjíždějí vlaky do severní Francie.

Vstupy.

Stanice má několik východů:

Gare du Nord je přestupní stanice pařížského metra mezi linkami 4 a 5 v 10. obvodu v Paříži. Nachází se pod železničním nádražím Gare du Nord (Severní nádraží), které je se 180 milióny cestujících ročně (2002) největší nádraží v Evropě a třetí na světě. Na tomto nádraží je možné přestoupit na tratě SNCF, mj. TGV, na linku Eurostar, linky Transilien a rovněž na linky RER. Díky této konstelaci byla v roce 2004 zdejší stanice s 36,24 milióny cestujících nejvytíženější stanicí metra v Paříži.

Gare du Nord () is a station on Line 4 and Line 5 of the Paris Métro. It is the busiest station in the system (not including RER stations), with 48 million entrances a year. It is connected to the SNCF railway station Gare du Nord (literally, "North Station", until 1938 run by the well-known company Chemins de Fer du Nord), which is served by RER B, RER D and Transilien Nord commuter trains as well as interurban trains to northern France, Eurostar trains to London and Thalys trains to Brussels, Amsterdam and Cologne. The station is also connected to the La Chapelle Métro station on Line 2 and to the Magenta RER station on RER E.


Životopis.

Pocházel z vedlejší linie vévodů ze Somersetu, narodil se jako mladší syn Francise Seymoura, 1. barona Conwaye (1679-1731), který již v roce 1699 přijal jméno "Seymour-Conway", po matce Charlotte Shorter byl synovcem dlouholetého premiéra Roberta Walpola. V armádě sloužil od roku 1737, s podporou bratrova tchána 3. vévody z Graftonu vstoupil do politiky a v letech 1741-1761 byl členem Dolní sněmovny, zároveň v letech 1741-1768 i poslancem irského parlamentu (v irském hrabství Ulster měla rodina statky). Za války o rakouské dědictví se stal podplukovníkem (1742), po boku vévody z Cumberlandu se zúčastnil bitvy u Fontenoy (1745), poté bojoval proti poslední jakobitské vzpouře ve Skotsku v bitvě u Cullodenu (1746). Po návratu na kontinent byl krátce ve francouzském zajetí (1747), po skončení války o rakouské dědictví sloužil na ostrově Menorca.  V roce 1755 byl povýšen na generálmajora a téhož roku byl překvapivě jmenován do funkce státního sekretáře pro Irsko (1755-1757), poté byl v letech 1757-1764 lordem komořím Jiřího II. a Jiřího III.. Počátku sedmileté války se zúčastnil jako nepříliš úspěšný vojevůdce a upadl v nemilost Jiřího II., v roce 1759 byl nicméně povýšen na generálporučíka. Po nástupu Jiřího III. byl znovu povolán do aktivní služby a po boku markýze z Granby se zúčastnil bojů v Německu, po uzavření míru měl dohled nad odchodem britské armády z evropského kontinentu. Po sedmileté válce byl postupně státním sekretářem vnitra (1765-1766) a zahraničí (1766-1768), od roku 1765 byl též členem Tajné rady a zároveň mluvčím vlády v Dolní sněmovně. V těchto funkcích prosazoval umírněný postup proti koloniím v severní Americe, zasadil se o zrušení kolkového zákona a proslul jako odpůrce tehdy vlivného ministra financí Charlese Townshenda. Po rezignaci na post ministra zahraničí v lednu 1768 zůstal ve vládě jako náměstek generálního polního zbrojmistra (1767-1772). V roce 1772 byl povýšen na generála a v letech 1772-1795 byl guvernérem na ostrově Jersey. Po krátké přestávce bez poslaneckého mandátu byl od roku 1775 znovu členem Dolní sněmovny, kde patřil k předním kritikům války proti americkým koloniím a byl jedním ze strůjců pádu Northovy vlády (1782). V následujícím kabinetu markýze z Rockinghamu získal post vrchního velitele britské armády (1782-1783). Po odchodu z vlády i parlamentu odešel do soukromí. V roce 1793 byl povýšen na polního maršála. Poté, co byl jeho starší bratr povýšen na "markýze z Hertfordu" (1793), užíval titul lorda. Jeho sídlem byl zámek Park (Berkshire), který koupil v roce 1752 a realizoval zde četné stavební úpravy.  V roce 1747 se oženil s Caroline Campbell (1721-1803), dcerou 4. vévody z Argyllu a vdovou po 4. hraběti z Elginu. Jejich jediná dcera Anne (1748-1828) se věnovala sochařství a provdala se za poslance Johna Damera (1744-1776) z rodiny pozdějších hrabat z Dorchesteru.

Lord Henry Seymour-Conway (12. srpna 1719 – 9. července 1795) byl britský vojevůdce a státník ze šlechtického rodu Seymourů, mladší bratr 1. markýze z Hertfordu. Od osmnácti let sloužil v armádě, později se uplatnil i v politice. Po sedmileté válce byl ministrem vnitra a zahraničí, jako odpůrce války proti koloniím v severní Americe byl v dlouholeté opozici. V letech 1782-1783 byl krátce vrchním velitelem britské armády a v roce 1793 získal hodnost polního maršála.

Field Marshal Henry Seymour Conway (1721 – 9 July 1795) was a British general and statesman. A brother of the 1st Marquess of Hertford, and cousin of Horace Walpole, he began his military career in the War of the Austrian Succession. He held various political offices including Chief Secretary for Ireland, Secretary of State for the Southern Department, Leader of the House of Commons and Secretary of State for the Northern Department. He eventually rose to the position of Commander-in-Chief of the Forces.


Montparnasse – Bienvenüe (stanice metra v Paříži)

Historie.

Stanice byla otevřena 24. dubna 1906 pod názvem "Bienvenüe" při prodloužení tehdejší linky "2 Sud" (2 Jih), též nazývána "Circulaire Sud" (Jižní okruh) od Passy po Place d'Italie. 14. října 1907 byla linka "2 Sud" zrušena a připojena k lince 5. Stanice byla vybudována za bývalou budovou nádraží Montparnasse. 21. ledna 1937 byla mezi stanicemi "Bienvenüe" a Porte de Vanves nová linka s číslem 14.  9. ledna 1910 byl zprovozněn úsek na lince 4 mezi stanicemi Châtelet a Raspail, ovšem stanice s názvem "Montparnasse" byla otevřena až 6. dubna tohoto roku. 5. listopadu 1910 bylo v této stanici otevřeno nástupiště nové "linky A" (dnes linka 12). Tím se stanice "Montparnasse" stala přestupní stanicí mezi linkou 4, která patřila "Compagnie du chemin de fer métropolitain de Paris" a "linkou A", kterou provozovala konkurenční "Compagnie Nord-Sud". Tato stanice se nacházela pod "Boulevardem du Montparnasse" před vchodem do bývalého nádraží Montparnasse.  Na konci 30. let byly obě stanice spojeny 185 metrů dlouhou přestupní chodbou, takže bylo možné přestupovat vzájemně mezi všemi čtyřmi linkami. 6. října 1942 byl úsek Étoile ↔ "Place d'Italie" opět odpojen od linky 5 a spojen s linkou 6, která tak získala dnešní podobu. Od tohoto dne byly rovněž obě stanice sloučeny v jednu. Poslední změna v systému linek proběhla 9. listopadu 1976, kdy linka 14 zanikla, neboť byla sloučena s linkou 13.  V roce 2002 byl na stanici instalován velmi rychlý pohyblivý chodník. Jednalo se o experiment - „"nejrychlejší chodník na světě"“, který se zpočátku pohyboval rychlostí 12 km/h. Později byla rychlost snížena na 9 km/h. Spojuje vlakové nádraží a nástupiště linek 6 a 13 na jedné straně a linky 4 a 12 na druhé straně. Protože byl chodník velmi poruchový, byl zpomalen na stejnou rychlost jako konvenční jezdicí chodníky, které jej obklopují. Působil především ve směru nádraží → metro. V květnu 2009 společnost RATP oznámila, že chodník bude v březnu 2011 odstraněn a nahrazen klasickým pohyblivým chodníkem, kvůli četným stížnostem zákazníků na bezpečnost a kvůli nedostatečné spolehlivosti.

Název.

Stanice "Montparnasse" byla pojmenována po zdejší čtvrti Montparnasse. Stanice "Bienvenüe" nesla jméno hlavního projektanta pařížského metra Fulgence Bienvenüe (1852–1936). Po sloučení stanic v říjnu 1942 se spojila i jména stanice do "Montparnasse – Bienvenue".

Vstupy.

Stanice má několik východů:

Montparnasse – Bienvenüe je rozsáhlá přestupní stanice pařížského metra mezi linkami 4, 6, 12 a 13. Prostřednictvím nádraží Montparnasse je možný též přestup na linky Transilien a spoje SNCF. Stanice leží na hranicích 6., 14. a 15. obvodu v Paříži. Nástupiště linek 4 a 12 se nacházejí v severní části náměstí "Place du 18 juin 1940", zatímco nástupiště linek 6 a 13 jsou v blízkosti vlakového nádraží. Každý den projde stanicí přes 110 000 cestujících. V roce 2004 byla stanice "Montparnasse – Bienvenüe" s 29,46 milióny pasažérů čtvrtou nejvytíženější stanicí pařížského metra.

Montparnasse – Bienvenüe () is a station of the Paris Métro which is a transfer point between Line 4, Line 6, Line 12 and Line 13. The fourth busiest station on the Métro system, it is located in Montparnasse at the intersection of the 6th, 14th and 15th arrondissements.


Historie.

Stanice byla otevřena 24. dubna 1906 jako součást úseku tehdejší linky "2 Sud" (2 Jih) v úseku Passy – "Place d'Italie". Krátce na to – 2. června bylo otevřeno nástupiště nové linky 5, která vedla do "Gare d'Orléans" (nyní Gare d'Austerlitz). Tato linka zde začínala, má zde proto smyčku a její nástupiště je postavené do oblouku. 4. října 1907 byla ale dosavadní linka 2 Sud mezi stanicemi Étoile a "Place d'Italie" připojena k lince 5 a nástupiště linky 2 Sud se přestala používat.  Dne 1. března 1909 byla otevřena nová linka 6 mezi "Place d'Italie" (kde využívala staré nástupiště linky 2 Sud) a Nation. Kvůli konání koloniální výstavy byl od 17. května do 6. prosince 1931 úsek "Place d'Italie" – "Étoile" dočasně odpojen od linky 5 spojen s linkou 6. Teprve 6. října 1942 došlo k tomuto spojení opět a natrvalo. Linka 6 protíná náměstí ve směru východ-západ a její nástupiště se nachází na východní straně náměstí u "Boulevardu Vincent-Auriol".  Mezitím došlo 15. února 1930 k otevření stanice pro linku 10, která sem byla prodloužena ze stanice Odéon. Od 26. dubna 1931 je ovšem úsek mezi Place Monge a Porte de Choisy součástí linky 7. Linka 7 je orientována směrem sever-jih a nástupiště je u "Avenue d'Italie".  V období 25. června – 2. září 2007 bylo nástupiště linky 5 uzavřeno kvůli úpravě smyčky. Po tuto dobu byla konečnou stanicí sousední Campo-Formio. U linky 5 se počítá s jejím prodloužením na jih někdy v letech 2021–2027. Toto rozšíření bude ovšem technicky náročné, neboť linka 5 bude muset křížit tunel s linkou 6 a obě jsou nyní v podzemí na stejné úrovni.

Název.

Stanice byla pojmenována po kruhovém náměstí, na kterém se kříží pět významných ulic: "Avenue d'Italie", "Boulevard Auguste-Blanqui", "Avenue des Gobelins", "Boulevard de l'Hôpital" a "Boulevard Vincent-Auriol". Vycházela odtud hlavní silnice, která vedla z Paříže do Itálie.

Vstupy.

Stanice má čtyři přístupy:

Place d'Italie je významná přestupní stanice pařížského metra mezi linkami 5, 6 a 7 na jihu Paříže ve 13. obvodu v Paříži. Rozsáhlá síť nástupišť a chodeb se nachází pod náměstím "Place d'Italie". V roce 2004 byla s 13,10 milióny cestujících osmou nejrušnější stanicí zdejšího metra. Pro linku 5 je to jižní konečná stanice.

Place d'Italie (, literally ""Italy Square"") is a rapid transit station of the Paris Métro located in the heart of the 13th arrondissement of Paris, at the Place d'Italie. It is the southern terminus of Line 5 and is also served by Line 6 and Line 7.


Historie.

Operační nasazení předchozího typu G.IV poukázalo na problémy s palivovými nádržemi uvnitř motorových gondol. Při havarijním přistání mohlo dojít k protržení nádrže a rozlití benzínu na horký motor. V době kdy se 75% havárií letounů odehrálo během přistání, byla tato hrozba velmi akutní. V reakci na to přišla továrna Gotha s novým typem G.V, který měl palivovou nádrž uvnitř trupu a nyní menší motorové gondoly byly postaveny na vzpěrách nad dolním křídlem.  G.V se dočkal operačního nasazení v srpnu 1917. Nenabízel žádné zlepšení výkonů oproti G.IV a navíc byl o 450 kg těžší kvůli rozšířenému vybavení. Navíc nízká kvalita benzínu neumožnila motorům Mercedes D.IVa dosažení maximálních výkonů. Další letouny Gotha řady G.V však předvedly schopnost ustáleného letu s jedním motorem. V únoru 1918 továrna testovala zdvojené vodorovné i svislé ocasní plochy. Nové zdvojené VOP, známé jako "Kastensteuerung", umožnily letounům G.V stabilizovaný let s jedním motorem na plný výkon. Následovala varianta G.Va vybavená podobnými ocasními plochami, navíc s mírně menším nosem a příďovým podvozkem. Všech 25 vyrobených letounů G.Va bylo nasazeno v operaci "Bogohl 3" (nový název pro "Kagohl 3").  Po G.Va následoval typ G.Vb, který byl schopen pojmout více užitečného nákladu a dosahoval maximální vzletové hmotnosti 4550 kg. Pro bezpečnější přistání měl zdvojené páry podvozkových kol, tzv. "Stossfahrgestell". Tato verze hlavního podvozku se natolik osvědčila, že jím byly zpětně vybaveny i starší letouny G.V nasazené v operaci "Bogohl 3".  Idflieg objednal 80 kusů G.Vb a první byly dodány k operaci "Bogohl 3" během června 1918. Ještě před uzavřením příměří stihla továrna všechny objednané letouny vyrobit, ale poslední série se již na frontu nedostala a místo toho byly tyto stroje zabaveny Spojenci jako válečná kořist.

Gotha G.V byl německý dvouplošný dvoumotorový bombardér používaný jednotkami Luftstreitkräfte během první světové války. Letoun vyráběla firma Gothaer Waggonfabrik AG; později také ve verzích se zdvojenými ocasními plochami G.Va a G.Vb.

The Gotha G.V was a heavy bomber used by the "Luftstreitkräfte" (Imperial German Air Service) during World War I. Designed for long-range service, the Gotha G.V was used principally as a night bomber.


Boj za legalizaci konopí.

Poprvé byl Rappaz zatčen v prosinci 1996, poté co v létě téhož roku policii sám oznámil výrobu konopných vonných polštářků. Ta si sice jeho provoz prohlédla, ale zprvu nezakročila; pěstování a vlastnictví konopí a obchod s ním samy o sobě ve Švýcarsku nejsou ilegální, je pouze stanovena nejvyšší přípustná hladina obsahu THC, která je podstatně nižší než u konopí běžně používaného na výrobu marihuany a hašiše. V této vazbě poprvé nastoupil protestní hladovku, po jejíchž 42 dnech byl propuštěn. V listopadu 1997 se Rappaz zúčastnil se svou vlastní vypěstovanou odrůdou "Walliser Queen" na "Cannabis Cupu" US-amerického časopisu "High Times" v Amsterdamu. V lednu 1999 s ní vyhrál první cenu na "Canna Swiss Cupu" v Bernu. Další zatčení následovalo v listopadu 2001 za účelem vyšetřovací vazby. Opět okamžitě nastoupil hladovku, kterou protestoval proti pronásledování sedláků pěstujících konopí. Změna zákona, která měla umožnit tolerování pěstování konopí, byla tou dobou již schválena malou komorou švýcarského spolkového parlamentu, ještě ovšem nebyla právoplatná. V 56. den hladovky byl Rappaz pro zdravotní problémy hospitalizován, po 73 dnech vazby ji soud zrušil s oddůvodněním již neexistujícího nebezpečí zatemňování.  V listopadu 2008 byl krajským soudem v Martigny shledán vinným, že mezi 1996 a 2001 pěstoval konopí, provinil se proti zákonu o omamných prostředcích a pral špinavé peníze. Policie u něj zabavila okolo 50 tun konopí. V rámci soudního projednávání přiznal prodej 5 tun, za které utržil zhruba 5 miliónů švýcarských franků (= tou dobou cca 3,5 miliónu eur, resp. 90 miliónů Kč). Bernard Rappaz byl odsouzen k 6 letům káznice; příslušný prokurátor požadoval 10 let.  20. března 2010 byl v Sionu vzat do vazby. Opět nastoupil protestní hladovku na protest proti podle jeho mínění bezprávnému trestnímu řízení proti němu; stěžuje si především na zaujatost walliských úřadů a justice. Ve znepokojivém zdravotním stavu byl posléze přeložen do vězeňského traktu bernské nemocnice Inselspital. Příslušná ministryně walliské kantonální vlády nařídila v červenci 2010 pro Rappaze připraveného zemřít nucenou výživu, kterou ovšem lékaři odmítli proti jeho vůli provést. 21. července přistoupily walliské úřady prozatím na jeho poslední požadavek domácího vězení, dokud nebude rozhodnuto o jeho stížnosti proti zamítnutí propuštění z vězení, na jeho statku ve walliském Saxonu, načež svoji hladovku přerušil.  26. srpna byl však Rappaz na základě rozhodnutí spolkového soudu, který jeho stížnost zamítl, opět uvězněn. V listopadu téhož roku walliský parlament podle všeobecného očekávání zamítl jeho milost. Současně se připravuje další trestní řízení pro podobné delikty jako dříve, údajně spáchané v letech 2001 až 2006.  Podle zpráv Švýcarského rozhlasu z 23. prosince 2010 se Rappaz rozhodl k ukončení hladovky po 121 dnech ke 24. prosinci. Ve vydaném komuniké se mj. uvádí, že ho k tomu přimělo doporučení Evropského soudu pro lidská práva. Na tento se obrátil poté, co neúspěšně vyčerpal všechny možnosti přes švýcarské instance dosáhnout přerušení výkonu trestu.

Nucená výživa.

Paralelně s případem Bernarda Rappaze a jeho hladovek se řeší otázka, zda lze z úřední moci přinutit lékaře proti vůli hladovějícího k nucené výživě, kterou odmítli na Rappazovi provést. Argumentují jednak etickým hlediskem, kde je pro ně svobodná vůle pacienta nade vším a na druhou stranu i tím, že by mohla jeho zdravotnímu stavu případně i uškodit. V současnosti tento problém ve Švýcarsku není definitivně vyřešen.

Bernard Rappaz ["bernár rapa"] (* 18. února 1953) je švýcarský zemědělec z kantonu Wallis, velkopěstitel konopí. Stal se známým pěstováním konopí za účelem výroby marihuany a je proto obecně nazýván „Konopný sedlák“. V devadesátých letech 20. století začal Rappaz bojovat za liberalizaci obchodu s konopím a jeho konzumu. V širokou známost vešel také svými důslednými protestními hladovkami.

Bernard Rappaz (born 18 February 1953) is a former Swiss farmer from Valais. He was known for his production of cannabis and was nicknamed "Hanfbauer" (hemp farmer).


Účastnická místa.

Tohoto ročníku účastnilo celkem 76 týmů z 52 členských zemí UEFA (Lichtenštejnsko neorganizuje žádnou vlastní ligovou soutěž). Každá země měla přidělen počet míst podle koeficientů UEFA. Žebříček UEFA určuje počet týmů v nadcházející sezóně, a to v první sezóně po zveřejnění žebříčku. Proto bylo rozdělení týmů v letech 2011–12 podle pořadí v žebříčku UEFA v roce 2010, ne 2011. Obhájce titulu, FC Barcelona, získala místo ve skupinové fázi prostřednictvím svého domácího ligového umístění, místo vyhrazené pro obhájce titulu tedy nebylo využito.  Níže je kvalifikační systém pro Ligu mistrů UEFA 2011/12:

Předkola.

V novém systému Ligy mistrů, se hrají dva samostatné kvalifikační turnaje. Kvalifikace mistrů (která začíná od prvního předkola) je pro kluby, které vyhrály domácí ligu a neměly nárok se kvalifikovat do skupinové fáze, zatímco kvalifikace pro týmy, které nejsou mistry (která začíná ve třetím předkole), je pro kluby, které nevyhrály domácí ligu a neměly nárok se kvalifikovat do skupinové fáze.

1. předkolo.

Los prvního a druhého předkola se uskutečnil 20. června 2011 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy se odehrály 28. a 29. června, odvety 5. a 6. července 2011.

2. předkolo.

Úvodní zápasy se odehrály 12. a 13. července, odvety 19. a 20. července 2011.

3. předkolo.

Třetí předkolo bylo rozděleno do dvou samostatných částí: jedna pro mistry a druhá pro týmy z nižších pozic. Poražené týmy se kvalifikovaly do 4. předkola Evropské ligy UEFA 2011/12. Úvodní zápasy se odehrály 26. a 27. července, odvety 2. a 3. srpna 2011.!colspan="6"|Mistrovská část !colspan="6"|Nemistrovská část

4. předkolo.

Poražené týmy ve 4. předkole vstoupily do základních skupin Evropské ligy. Úvodní zápasy se odehrály 16. a 17. srpna, odvety 23. a 24. srpna 2011.!colspan="6"|Mistrovská část !colspan="6"|Nemistrovská část

Základní skupiny.

Do skupinové fáze postoupilo 32 týmů, které byly rozděleny do 4 košů podle klubového koeficientu UEFA (kromě obhájce titulu z Ligy mistrů 2010/11, FC Barcelona, který byl automaticky v 1. koši) a následně byly rozlosovány do 8 skupin po čtyřech týmech, přičemž žádné dva týmy z jedné země nemohly být nalosovány do stejné skupiny.Los základních skupin proběhl ve čtvrtek 25. srpna 2011 od 18:00 v Monaku.  V každé skupině odehrály týmy 6 zápasů systémem každý s každým (jeden zápas doma, jeden venku). Termíny zápasů byly stanoveny na 13.–14. září, 27.–28. září, 18.–19. října, 1.–2. listopadu, 22.–23. listopadu a 6.–7. prosince 2011. Vítězové a druhé týmy skupin postoupily do vyřazovací fáze, přesněji osmifinále složeného z 16 týmů.  Pokud mají dva či více týmů ve skupině stejný počet bodů, existují oficiální kritéria pro určení postupového klíče:  Do skupinové fáze se tedy dostalo 32 týmů včetně jedenácti vítězů PMEZ/ Ligy mistrů, kteří dohomady získali 40 titulů. Dále pak pět týmů (Manchester City FC, SSC Neapol, Trabzonspor, FC Viktoria Plzeň a FC Oțelul Galați), které se základních skupin účastnily poprvé v klubové historii. Celkem 18 členů UEFA tak mělo ve skupinové části své zastoupení: Anglie a Španělsko bylo zastoupeno 4 kluby, Itálie, Německo a Francie 3 kluby, Rusko a Portugalsko dvěma kluby. Celkem jedenáct členů bylo zastoupeno jedním týmem, přičemž tento byl vždy mistrem své země. Kromě Trabzonsporu, který nahradil svého mistra Fenerbahçe SK kvůli ovlivňování zápasů.

Vyřazovací fáze.

V průběhu vyřazovací fáze soutěže hrál tým v každém kole proti jednomu soupeři dvojzápasovým systémem "doma-venku". Z tohoto souboje byl jeden vyřazen a druhý postoupil, díky čemuž již po 3. takto hraném kole zbyly pouze dva týmy. Ty pak utvořily finálovou dvojici a utkaly se na předem určeném (až 2 roky) neutrálním hřišti.Los osmifinálových dvojic proběhl 16. prosince 2011. Poté již následoval pouze jeden los, při kterém byl rozlosován zbytek soutěže. K tomu došlo po odehrání osmifinále, 16. března 2012.  Při losu osmifinálových dvojic bylo 16 týmů rozděleno do dvou košů po osmi. Vítězové skupin byli v koši nasazených, kvalifikanti z druhých míst jako nenasazení. Do jedné dvojice nemohly být nalosovány dva kluby, které se již utkaly v základní skupině ani dva kluby z jedné země. Zároveň bylo nalosováno, na čím hřišti souboj začne (kromě osmifinále, kde se začínalo na hřišti nenasazeného).  Při losu čtvrtfinálových dvojic a zbytku pavouku soutěže pak již kluby nebyly nijak nasazeny a mohl se utkat každý s každým včetně souboje klubů z jedné země.

Osmifinále.

První zápasy byly na programu 14. a 15. nebo 21. a 22. února, odvety pak sehrály týmy z prvního termínu 6. a 7. března, týmy z druhého termínu 13. a 14. března 2012.

Čtvrtfinále.

První zápasy byly na programu 27. a 28. března, odvety pak byly sehrány 3. a 4. dubna 2012.

Semifinále.

První zápasy byly na programu 17. a 18. dubna, odvety pak byly sehrány 24. a 25. dubna 2012.

Finále.

Finálový zápas se uskutečnil 19. května 2012. Jeho hostitelem byla Allianz Arena v Mnichově (Německo).

Liga mistrů UEFA 2011/12 byl 57. ročník klubové fotbalové soutěže zvané Liga mistrů UEFA. Pod názvem Liga mistrů UEFA se hraje od sezony 1992–93 (20. ročník), kdy byl název změněn z Poháru mistrů evropských zemí. V tomto formátu (4 předkola) se soutěž hraje 3. sezónu. Účastnilo se jí 76 celků ze 52 zemí asociace UEFA a do hlavní fáze se jich probojovalo 32.

The 2011–12 UEFA Champions League was the 57th season of Europe's premier club football tournament organised by UEFA, and the 20th season in its current Champions League format. As part of a trial that started in the 2009–10 UEFA Europa League, two extra officials – one behind each goal – were used in all matches of the competition from the play-off round.


Tell Chaláf.

Lokalita Tell Chaláf leží poblíž vesnice R'as al 'Ayn v údolí řeky Chábúr, tvořící současnou hranicí s Tureckem. Jak nazývali původní obyvatelé svoji osadu není známo, dnešní označení Tell Chaláf lze přeložit jako „vrch vytvořený z bývalého města“.  Tell Chaláf byl objeven r. 1899 německým diplomatem baronem Maxem von Oppenheimem, který zdejší oblast zkoumal s ohledem na plánovanou stavbu Bagdádské dráhy. V té době byla Sýrie pod tureckou svrchovaností. Oppenheim se vrátil k průzkumu místa v letech 1911–1913 a znovu 1929, kdy už Sýrie byla pod správou Francie. Mnoho nálezů Oppenheim nechal odvézt do Berlína. Roku 2006 začal nový průzkum Tell Chaláfu, syrsko-německou expedici "Skorpionentor" vedou Lutz Martin (Vorderasiatisches Museum Berlín), Mirko Novák (Univerzita Tübingen), Jörg Becker (Univerzita Halle) a Abd al-Masih Bagdo za syrské ředitelství starověkých památek.  M. von Oppenheim založil před 2. světovou válkou v Berlíně speciální muzeum Tell Chaláfu, ale to bylo úplně zničeno spolu s většinou artefaktů při bombardování Berlína na konci války. Byla to jedna z nejhorších ztrát v historii architektury. Zachráněný zbytek byl restaurován a uložen ve sbírkách Pergamonského muzea. Další trosky se opravují postupně a projekt záchrany má být hotov v roce 2008.

Architektura.

Pro chaláfskou kulturu je typická kulatá stavba tholos s tlustou zdí z lepenice (směs bláta a slámy) na kamenných základech. Tholy jsou nejlépe prozkoumány z Arpáačije a Tell Turlu. V Arpáačiji (vrstvy 10, 9) má tholos průměr mezi 4 až 7 metry, v Tell Turlu je již větší, průměr má 10 metrů, navíc má obdélníkovou předsíň o délce postupně až 19 metrů. Místnost byla zřejmě sklenutá a měla snad sedlovitou střechu. Šlo o obytné domy, spojené (v Tell Turlu) s obilnicemi, pecemi a ohništi.  Chrám je v tomto období znám z Tell Asvádu, šlo o obdélníkovou stavbu, na jejímž čelním místě byly umístěny býčí rohy. V poslední vrstvě v Arpačijji (6) již nenacházíme tholy, uprostřed obce je rozsáhlý dům se dvorem s keramickou pecí. Mohl to být také chrám, třebaže původní známky ukazovaly spíše na dům nějakého předáka, obchodníka a současně hrnčíře. Ulice v Arpáačiji byly dlážděny a vedly jimi kanály.

Keramika.

Keramika je již velmi dokonalá a umožňuje chaláfskou kulturu rozdělit do tří stupňů. V prvním stupni nacházíme naturalistické náměty (stáda zvěře, táhnoucí ptáci, škorpióni, osli, leopard, had, ale i muži, tanečnice). Tento stupeň je typický pro původní, tedy syrskou oblast chaláfské kultury. Ve druhém stupni přichází chaláfská kultura i do horní Mezopotámie a keramika se postupně geometrizuje. Jde o šachovnice, trojúhelníky, hvězdice, růžice, maltézské čtverce, ale převládá schematizovaná býčí hlava, tzv. búkránium. Objevuje se bílý nátěr. Ve třetím stupni je malba polychronní, náměty jsou zcela geometrické, tvary nádob jsou elegantní, okraje mírně ven vyklenuté. Jde o mísy, poháry, talíře a bezuché amfory.

Hospodářský život.

Podle podobnosti kultur lze soudit, že lidé chaláfské kultury přišli z východní Malé Asie z oblasti údajně nejstarších měst světa Hacilar a Çatal Hüyük. Lidé zde pěstují len a obilí, bez letní pšenice, na konci období se objevuje šestiřadý ječmen. Chová se tur domácí, koza a snad i ovce. Rozvíjí se řemesla, pokrok dosáhlo tkaní lněných látek, v pozdějších fázích se rozvíjí i řezbářství a metalurgie. Jako symboly aktivní plodnosti jsou uctívána některá zvířata – divoký býk, zebu, vepř a holub, svědčí pro to množství sošek. Pasivní plodnost je zobrazována soškami žen. Sošky jsou většinou hliněné, jen vzácně kamenné.  Mrtví jsou v chaláfské kultuře pohřbíváni do země ve skrčené poloze zpravidla v domech, někdy je hrob vyzděn, jsou v něm milodary – nádoby, lampičky, u dětských hrobů hračky, u dospělých hliněné sošky.  Významný je dálkový obchod. Z dosti značné dálky se dováží obsidián a materiál na výrobu perel. Archeologové předpokládají, že obchodním centrem chaláfské kultury bylo Tilki-tepe u Vanského jezera. Chaláfská kultura zaznamenala stopy v Kilikii (Mersin) i na pobřeží Sýrie (Ras Šamra). Podle rozšíření chaláfského zboží můžeme říci, že tato kultura byla nejvýznamnější prehistorickou kulturou Přední Asie.

Chaláfská kultura je archeologická kultura v severní Mezopotámii z období středního chalkolitu, která se objevuje asi na konci 6. tisíciletí př. n. l. a ve 2. polovině 5. tisíciletí je postupně nahrazena severní variantou obeidské kultury. Je nazvána podle naleziště Tell Chaláf (arab. تل حلف) ve východní Sýrii, kde bylo její ohnisko a odkud se šířila k západu, východu a severu. Význam této kultury je v tom, že základem života společnosti byla poprvé na Blízkém východě zemědělská výroba.

The Halaf culture is a prehistoric period which lasted between about 6100 BC and 5100 BC. The period is a continuous development out of the earlier Pottery Neolithic and is located primarily in the fertile valley of the Khabur River (Nahr al-Khabur), of south-eastern Turkey, Syria, and northern Iraq, although Halaf-influenced material is found throughout Greater Mesopotamia.


Účastnická místa.

Právo účasti v tomto ročníku mělo 195 týmů z 53 členských zemí UEFA. Účastnická místa byla přidělena na základě ligového koeficientu UEFA, který hodnotil účast týmu v evropských šampionátech v letech 2005/06 – 2009/10:

Rozdělení týmů.

Vítěz Evropské ligy 2010/11, Porto, měl zajištěný postup do skupinové fáze, ale díky vítězství v domácí lize byl zařazen do hry v Lize mistrů. Z toho důvodu vzniklo pro skupinovou fázi jedno neobsazené místo, vyřešeno následujícím způsobem:

Týmy.

V závorkách uvedeno místo odkud tým postoupil.

Předkola.

1. předkolo.

Rozlosování proběhlo 20. června 2011 ve švýcarském Nyonu. První zápasy se odehrály 30. června 2011 a odvety 7. července 2011.

2. předkolo.

První zápasy se odehrály 14. července 2011 a odvety 21. července 2011.

3. předkolo.

Rozlosování proběhlo 15. července 2011. První zápasy se odehrály 26. a 28. července 2011 a odvety 4. srpna 2011.

4. předkolo.

Rozlosování proběhlo 5. srpna 2011. První zápasy se odehrály 18. srpna 2011 a odvety 25. srpna 2011.

Skupinová fáze.

Skupinové fáze se účastnilo 48 týmů: 38 vítězů 4. předkola a 10 týmů vyřazených z 4. předkola Ligy mistrů.

Vyřazovací fáze.

V průběhu vyřazovací fáze soutěže hrál tým v každém kole proti jednomu soupeři dvojzápasovým systémem "doma-venku". Z tohoto souboje byl jeden vyřazen a druhý postoupil, díky čemuž již po 4. takto hraném kole zbyly pouze dva týmy. Ty pak utvořily finálovou dvojici a utkaly se na předem určeném (až 2 roky) neutrálním hřišti.Los šestnáctifinálových a osmifinálových dvojic proběhl 16. prosince 2011 od 13:00. Poté již následoval pouze jeden los, při kterém byl rozlosován zbytek soutěže. K tomu došlo po odehrání osmifinále, 16. března 2012.  Při losu šestnáctifinálových dvojic bylo 32 týmů rozděleno do dvou košů po šestnácti. Vítězové skupin byli v koši nasazených, kvalifikanti z druhých míst jako nenasazení. Týmy postupující ze třetích míst základních skupin Ligy mistrů byly seřazeny do žebříčku a nejlepší čtyři se přidali k nasazeným týmům a zbylí čtyři k nenasazeným. Do jedné dvojice nemohly být nalosovány dva kluby, které se již utkaly v základní skupině ani dva kluby z jedné země. Zároveň bylo nalosováno, na čím hřišti souboj začne (kromě šestnáctifinále, kde se začínalo na hřišti nenasazeného).  Při losu osmifinále a zbytku pavouku soutěže pak již kluby nebyly nijak nasazeny a mohl se utkat každý s každým včetně souboje klubů z jedné země.

Šestnáctifinále.

Úvodní zápasy 16. února, odvety 23. února 2012.

Osmifinále.

Úvodní zápasy 8. března, odvety 15. března 2012.

Čtvrtfinále.

Úvodní zápasy 29. března, odvety 5. dubna 2012.

Semifinále.

Úvodní zápasy 19. dubna, odvety 26. dubna 2012.

Finále.

Finálový zápas se uskutečnil 9. května 2012 na stadionu Stadionul Naţional v Bukurešti v Rumunsku.

Sezóna 2011/12 Evropské ligy UEFA byla 3. ročníkem klubové soutěže, dříve Poháru UEFA. Finálové utkání se uskutečnilo 9. května 2012 na Národním stadionu v Bukurešti v Rumunsku. Stejně tak jako během sezóny 2010/11, byli ve všech zápasech navíc dva rozhodčí, hlídající brankové čáry. Vítěz (Atlético Madrid) se kvalifikoval do Superpoháru UEFA 2012.

The 2011–12 UEFA Europa League was the third season of the UEFA Europa League, Europe's secondary club football tournament organised by UEFA, and the 41st edition overall including its predecessor, the UEFA Cup. It began on 30 June 2011 with the first legs of the first qualifying round, and ended on 9 May 2012 with the final held at Arena Națională in Bucharest, Romania. As part of a trial that started in the 2009–10 UEFA Europa League, two extra officials – one on each goal line – were used in all matches of the competition from the group stage.


Jména.

Wang Jang-mingovo vlastní jméno bylo Wang Šou-žen (), Jang-ming byla přezdívka. Používal též zdvořilostní jméno Po-an (). Jeho výjimečné zásluhy byly uznány udělením posmrtného jména Wen-čcheng ().

Život.

Mládí a studium.

Wang Jang-ming se vlastním jménem jmenoval Wang Šou-žen, Jang-ming je uctivá přezdívka daná mu jeho žáky. Narodil se 31. října 1472, pocházel z okresu Jü-jao ve východočínské provincii Če-ťiang. Vzdáleným předkem Wangova rodu byl slavný kaligraf Wang Si-č’ (303–361). Rodina patřila k džentry od vzniku mingského státu, v druhé polovině 14. století jeho předek sloužil v administrativě Chung-wua, prvního mingského císaře. Další generace rodu se vesměs věnovaly spravování rodinných statků, až Wangův praděd studoval na státní univerzitě v Nankingu a byl uznávaným učencem; Wang Jang-mingův otec Wang Chua (1446–1522) pak prošel úřednickými zkouškami s vynikajícím úspěchem, když roku 1481 složil jejich nejvyšší stupeň, palácové zkoušky, jako první v pořadí. Poté nastoupil na akademii Chan-lin a úspěšnou kariéru završil místy kancléře státní univerzity "kuo-c’-ťien" (od roku 1502) a následně náměstka ministra obřadů.  Wang Jang-ming studoval kromě konfuciánských klasiků také taoismus a buddhismus a vojenství. Jeho názory na otázky bezpečnosti hranic dosáhly známosti v pekingských vyšších kruzích a i díky povědomí o jeho obeznámenosti s vojenstvím dostal o dvě desetiletí později pověření k likvidaci neklidu v Ťiang-si a okolí. Kombinoval schopnost soustředění se s neutuchající zvědavostí; vyprávělo se o něm, že o svatební noci ho tak zaujala rozmluva s taoistickým knězem, že zapomněl přijít domů k novomanželce. V 90. letech žil střídavě v Če-ťiangu a Pekingu, kde se přátelil s předními pekingskými literáty, včetně dřívějších sedmi mistrů, a pokoušel se projít v úřednických zkouškách. Roku 1492 úspěšně absolvoval provinční zkoušky, metropolitní a palácové zkoušky ale složil až na třetí pokus roku 1499, když neuspěl v letech 1493 a 1496.

V nižších úřadech.

Úřední kariéru zahájil roku 1499 pověřením postavit hrobku generála Wang Jüea (, 1425–1497), hraběte z Wej-ning. Poté byl přidělen na stáž na ministerstvo prací, roku 1500 se stal tajemníkem jünnanského odboru ministerstva trestů, současně byl roku 1501 vyslán do jižní metropolitní oblasti k dohledu nad revizí soudních případů. Své úřední povinnosti na jihu plnil s příkladnou svědomitostí, například prasata, která vedení nankingského ministerstva živilo z potravin určených pro vězně, nechal zabít a maso předal strážím a vězňům. Napravil také řadu omylů v soudních kauzách. Po splnění služebních úkolů našel si čas i na návštěvu buddhistických a taoistických klášterů na hoře Ťiou-chua. Do Pekingu se vrátil začátkem léta 1502, pro nemoc se omluvil ze služby a do poloviny roku 1504 zůstal doma v Če-ťiangu. Obrátil se ke studiu hledání dlouhověkosti, taoismu a buddhismu, také sestoupil do jeskyně Jang-ming na hoře S’-ming v níž praktikoval dechová cvičení, nakonec se však vrátil ke studiu neokonfuciánství.  Roku 1504 se vrátil na ministerstvo trestů, ale brzy byl přeložen na odbor jmenování ministerstva vojenství, současně vedl provinční zkoušky v Šan-tungu. Roku 1505 začal v Pekingu vyučovat svou filozofii, při tom se sblížil s Čan Žuo-šuejem (, 1466–1560), kompilátorem na akademii Chan-lin, se kterým sdílel filozofické postoje, zejména distanc od těch vzdělanců, kteří mysleli víc na kariéru než na zvnitřnění konfuciánské morálky. Vždy kritizoval učitele soustřeďující se na květnaté řeči a memorování literatury, namísto toho vedl žáky – ještě před zahájením vlastní výuky klasiků – k soustředění se na jejich vlastní motivy pro výuku a následné zpytování svědomí a očištění mysli.  Roku 1506 velcí sekretáři Liou Ťien a Sie Čchien neuspěli v mocenském střetu s „osmi tygry“, eunuchy blízkými novému císaři Čeng-temu (vládl 1505–1521), a byli odvoláni, jakož i jejich spojenci. Wang cítil povinnost postavit se na obranu sesazených a v prosinci 1506 podal císaři memorandum, v němž žádal zrušení jejich odvolání a vytvoření ovzduší důvěry, bez něhož, jak věřil, nelze úspěšně vládnout. Protest mu vynesl měsíční věznění a přeložení na místo vedoucího poštovní stanice Lung-čchang () v jihozápadní Číně.  Na cestě domů a na onu poštovní stanici ve snaze zmást agenty Liou Ťina (nejvlivnějšího z „osmi tygrů“) hodil část svých šatů do řeky Čchien-tchang a uchýlil se na horu Wu-i ve Fu-ťienu, kde ho však tamní taoističtí mniši varovali, že i když pro svět zmizí, jeho rodina bude v nebezpečí, a tak se rozhodl přijmout službu. Poštovní stanice Lung-čchang, na níž byl přeložen, se nalézala v jihočínské provincii Kuej-čou, asi 40 km severozápadně od provinční metropole Kuej-jang. Ležela v tropickém v kraji osídleném nečínským obyvatelstvem, jehož jazyku nerozuměl. Dorazil na ni na jaře 1508. Úřední povinnosti nebyly obtížné, Wang tak měl dost času na meditace v nově postaveném domě a blízké jeskyni a zažil zde osvícení. Získal si důvěru místních obyvatel i pozornost úředníků z Kuej-jangu, na jejichž žádost roku 1509 přednášel v (jediné) místní akademii své, již plně zformované, učení o jednotě poznání a jednání ("č’-sing che-i"). Cílem jeho přenášek byla hlavně změna vztahu studentů ke studiu, aby nestavěli úspěch u zkoušek výše, než vlastní morální zdokonalování.  Roku 1509 byl přeložen na místo okresního správce Lu-lingu v provincii Ťiang-si, kam dorazil v březnu 1510. Setrval zde sedm měsíců, okres se snažil spravovat nikoliv pomocí nařízení a trestů, ale ve spolupráci a prostřednictvím představitelů místní samosprávy, vesnických starších. Roku 1510 byl v dalším mocenském zvratu Liou Ťin popraven a osudy mužů, postižených za jeho vlády se měnily k lepšímu. Koncem roku 1510 Wang přijel do Pekingu a dozvěděl, že byl jmenován tajemníkem sečuánského odboru nankingského ministerstva trestů, ale s pomocí pekingských přátel dosáhl začátkem roku 1511 přeložení na místo tajemníka odboru vyznamenání ministerstva státní správy. Působil jako zkoušející u metropolitních zkoušek a v létě byl povýšen na zástupce vedoucího odboru jmenování, na jaře 1512 se stal vedoucím odboru hodnocení, obojí na témže ministerstvu. Po devíti měsících, v prosinci 1512, byl povýšen na náměstka nankingského dvorského ministra císařských stájí se sídlem v Čchu-čou severozápadně od Nankingu. Do Čchu-čou dorazil, po delším pobytu doma, až v listopadu 1513. Následujícího roku byl povýšen nankingského dvorského ministra státních obřadů (agentury podřízené ministerstvu obřadů), funkci převzal po příjezdu do Nankingu v květnu 1514. Zůstal v něm až do jmenování koordinátorem sün-fu pro oblast Nan-kan roku 1516.

V Ťiang-si a okolí.

Pověření koordinátora (a pomocníka vedoucího kontrolního úřadu zleva) obdržel v říjnu 1516. Do funkce ho prosadil ministr vojenství Wang Čchiung, který věděl o jeho znalostech vojenství a věřil mu, ačkoliv se osobně neznali. Ve funkci odpovídal za potlačení banditismu na jihu Ťiang-si a v přilehlých regionech provincií Fu-ťien, Chu-kuang a Kuang-tung, což se mu po dvou letech bojů podařilo. Za úspěchy v likvidaci banditů byl povýšen na zástupce vedoucího kontrolního úřadu zprava a jeho synovi byl přiznán menší dědičný titul. Wang žádal o odvolání, pro nemoc a kvůli rodičům, ale ani nadřízení ani ministr vojenství Wang Čchiung nevyhověli, ministr protože potřeboval spolehlivého člověka v Ťiang-si vzhledem k očekávaným potížím na severu provincie. Úspěch v Ťiang-si v zvedl jeho sebedůvěru i reputaci, ale také vyvolal žárlivost některých pekingských státníků. Problémy v Ťiang-si vyvrcholily v červenci 1519, kdy vypuklo povstání knížete z Ning s centrem v Nan-čchangu, hlavním městě provincie. Ambiciózní Ču Čchen-chao, kníže z Ning, toužil po získání moci, snažil se ovládnout domovskou provincii Ťiang-si, s pomocí příznivců u dvora nabízel svého syna bezdětnému císaři Čeng-temu jako korunního prince. V létě 1519 příznivci knížete z Ning už nebyli schopni jeho nezákonnosti skrývat před císařem a kníže se z obavy před zatčením 10. července otevřeně vzbouřil. Wang Jang-ming na počátku vzboury rebelům šťastně unikl a z Ťi-anu na jihu Ťiang-si jako nejvýše postavený přeživší úředník provincie organizoval odpor, shromažďoval armádu a znejisťoval povstalce podsouváním falešných zpráv. Kníže kvůli obavám vzbuzeným Wang Jang-mingovou psychologickou válkou oddaloval zahájení pochodu na Nanking a z Nan-čchangu vyrazil na sever až 27. července. Wang Jang-ming zatím shromáždil oddíly prefektů a okresních správců z velké části Ťiang-si, vytáhl na Nan-čchang a 14. srpna ho snadno obsadil. Navrátivší se armádu rebelů Wang Jang-mingovo vojsko rozdrtilo ve třídenní bitvě na jezeře Pcho-jang severně od Nan-čchangu, kníže v bitvě padl do zajetí.  Po potlačení povstání Wang Jang-ming nějakou dobu v Nan-čchangu uklidňoval situaci, v létě 1520 se vrátil na jih Ťiang-si. V dubnu 1521 zemřel císař Čeng-te a nový císař Ťia-ťing ho povolal do Pekingu. Velký sekretář Jang Tching-che a další politici však Wang Jang-minga v Pekingu nechtěli (protože ve svých zprávách o potlačení povstání připomínal pomoc ministra Wang Čchiunga, je však nezmiňoval) a prostřednictvím kontrolních úředníků přesvědčili panovníka, že tak krátce po smrti předešlého císaře není vhodné pořádat slavnostní akce a rozdávat vyznamenání. Wang proto cestu do Pekingu přerušil, dostal formální (nadpočetný) titul nankingského ministra vojenství a svolení k návratu domů k rodině, k níž dorazil v září 1521. Následující rok Wangův otec zemřel a Wang držel tříletý smutek. Během života doma v letech 1521–1527 rozvinul doktrínu „rozšíření vrozeného poznání“ ("č’ liang-č’")

V Kuang-si.

Roku 1525 ministr obřadů Si Šu, Wangův student a patron, navrhoval jeho jmenování velkým sekretářem. Návrh se setkal s odporem stávajících velkých sekretářů, zejména Jang I-čchinga, a Kueje E (stojícího v čele akademie Chan-lin) jejichž vliv by s příchodem Wang Jang-minga do Pekingu poklesl. Nicméně Wangovy schopnosti byly v Pekingu uznávány a jeho příznivci opětovně žádali jeho povolání do služby; v červnu 1527 je podpořil i Kuej E a Wang obdržel jmenování vrchním velitelem "cung-tu" v provinciích Kuang-si a Kuang-tung (a vedoucím kontrolního úřadu zleva) s úkolem potlačení nepokojů rozpoutaných povstalými náčelnictvími Tchien-čou () a S’-en ().  V Kuang-si byla bezpečnostní situace dlouhodobě špatná, soudobé lidové úsloví říkalo, že „z každých deseti obyvatel Kuang-si jsou tři loajální poddaní a sedm banditů“. V letech 1525–1526 mingská vláda zorganizovala nákladnou vojenskou kampaň, které měla dostat provincii pod kontrolu, její velitelé v březnu 1527 ohlásili dvoru vítězství, nicméně mír vydržel jen 50 dní, načež povstali místní náčelníci Lu Su a Wang Šou v S’-enu a Tchien-čou. Po příjezdu do Kuang-si Wang zahájil jednání s oběma náčelníky a dosáhl jejich podrobení se bez boje. Poté se rozhodl podřídit mingské vládě i nepokojné jaoské kmeny v sousední prefektuře Liou-čou, některé z nich (v oblasti zvané Osm pevností, Pa-čaj, na pomezi S’-en a Liou-čou) ignorovaly mingskou administrativu už od vzniku mingského státu. Wang přitom poslal domů vojáky z provincie Chu-kuang, které dostal na boj s Luem a Wangem, a tažení podnikl se 70 tisíci mužů Lua a Wanga. Tím výrazně snížil náklady na vojsko. Lioučouské Jaoy porazil a na obsazeném území zavedl řádnou civilní správu na analogických principech jako předtím v Ťiang-si: organizoval místní samosprávu založenou na spolupráci vesnických starších, obecních smlouvách "siang-jüe", obnově místních obřadů, podpoře škol a místní domobrany. I podle nepřátel v pekingské vládě měl úplný úspěch a problémy v provincii byly, přinejmenším na nějakou dobu, vyřešeny.  Během jeho pobytu v Kuang-si se roku 1528 v Pekingu proti němu obrátil Kuej E, již jako ministr státní správy, mimo jiné s obviněním, že s pomocí bývalých povstalců chce překročit hranice a zaútočit na Vietnam. Obvinění odmítli Wangovi příznivci, chanlinský akademik Fang Sien-fu, ministr obřadů Chuo Tchao a náměstek ministra obřadů Chuang Wan. Záležitost se stala jedním se střetů, které se rozhořely v pekingské vládě po rozpadu dříve jednotných podporovatelů císaře Ťia-ťinga ve sporu o obřady na konkurující si skupiny. Jang I-čching a Kuej E v této i jiných věcech stáli proti výše zmíněným Wangovým sympatizantům. Přitom obě strany měly pro Wangovy schopnosti jen slova uznání.

Úmrtí, kritika a ocenění.

Wang Jang-ming se, kvůli svému špatnému zdraví, po uklidnění regionu vydal na cestu domů, přestože neměl svolení císaře. Zemřel na cestě začátkem roku 1529, v Nan-anu v jižním Ťiang-si. Jeho tělo bylo dopraveno domů do Jü-jao. Ve městech, kterými projížděl smuteční průvod, se k uctění jeho památky shromažďovali literáti i prostí lidé ve značném počtu, až davy ucpávaly ulice. Kondolovat rodině přišlo neméně velké množství lidí. Císař Ťia-ťing se však k Wangovi postavil s chladem, jeho odjezd z Kuang-si vnímal jako neposlušnost a pohrdání císařskou autoritou, vliv jeho myšlenek mezi vzdělanci jako politicky nebezpečné hnutí. Na jaře 1529 vydal edikt, v němž Wanga i jeho ideje odsoudil a zbavil ho čestných titulů. V prosinci 1529 pak byl Wang pohřben v Chung-si (), asi 50 km od centra okresu Jü-jao, za účasti tisíce členů rodiny, přátel a žáků.  Roku 1567 posmrti Ťia-ťinga nastoupil na trůn císař Lung-čching. Jeho vláda rehabilitovala úředníky odsouzené za minulého režimu, včetně Wang Jang-minga. Dostalo se mu oficiálního uznání jeho úspěchů v administrativě i při potlačování povstání a jako čestnou poctu obdržel posmrtné jméno Wen-čcheng a titul markýze ze Sin-ťien (). Roku 1584 se Wang Jang-mingovi dostalo výjimečné cti, když byla tabulka s jeho jménem umístěna v Konfuciově chrámu. V celém mingském období byli takto vyznamenáni pouze čtyři konfuciáni, roku 1571 Süe Süan (1389–1464), a roku 1584 společně s Wangem také o generaci starší Chu Ťü-žen a Čchen Sien-čang.

Filozofie.

Názory.

Svou filozofii postavil kolem pojmu "sin" (, srdce/mysl). Roku 1503 zažil osvícení a uviděl jednotu mysli a principu či podstaty "li", přičemž mysl považoval za z podstaty dobrou, a schránku principu. Navázal na učení o mysli sungského neokonfuciánce Lu Siang-šana; vymezoval se proti tehdejší ortodoxii následující učení Ču Siho. Zájem o pojem srdce/mysl sice projevovali konfuciánští filozofové už od počátku mingské doby, ale u Wang Jang-minga tento trend vyvrcholil. Oproti Ču Simu se méně soustředil na pojem principu "li", životní síly "čchi" a nejvyššího počátku "tchaj ťi", vše viděl jako obsažené v mysli.  Ču Si učil, že svatost či moudrost lze dosáhnout „rozšířením (morálního) poznání“ prostřednictvím „zkoumání věcí“ ("ke-wu"), studiem. Zkoumání věcí Ču Si definoval jako snahu o získání znalostí o vnějším světě. Považoval princip "li", vlastní každé věci, za prvotní, přičemž mysl se měla pokoušet ho najít. Wang viděl problém v tom, že ne každý měl čas a prostředky pro studium, což měl za rozporné s Menciovou vírou v to, že každý má šanci na dosažení moudrosti. Problém vyřešil tím, že zdůraznil přítomnost principu "li" v mysli/srdci člověka a definoval poznání především jako poznání morální, poznání dobra v srdci. Tím se zaměřil na vnitřní učení a sebezdokonalování, učil, že člověku stačí uvědomit si dobro svého srdce/mysli, a očistit ji od nánosů sobectví a touhy. Změnil význam termínu "ke-wu", „zkoumání věcí“ na „učinit úmysly správnými“, „napravit věci v mysli“, prostřednictvím jejího očištění. Své pravé – dobré – já podle Wanga poznává člověk skrze meditaci a tím je očišťuje je od sobeckých tužeb; meditace však neslouží k úniku před světem.  V debatě o prvotnosti poznání před jednáním zastával stanovisko o jejich jednotě. Jednání bylo pro Wanga aktivitou souladnou s poznaným dobrem, to jest člověk se mohl učit moudrosti nejen studiem, ale prostě morálním jednáním, „poznání je počátek jednání a jednání je završením poznání“. Morální poznání, poznání přirozenosti, ztotožnil s morálním jednáním; jednání je pak prohlubováním poznání sebe sama.  Učil, že člověk nepotřebuje zkoumat věci a hledat v nich princip, protože princip je již obsažen v mysli/srdci člověka, mysl v sobě má vrozené poznání ("liang-č’") dobra, které si jen potřebuje uvědomit a rozšířit na všechny věci. Vrozené poznání je původní substancí mysli, která dává znalost k rozlišení dobrého a špatného. Její rozšíření a rozvoj je stálým úsilím o očištění mysli od sobectví; jednáním v souladu s vrozeným poznáním dobra se toto poznání prohlubuje a člověk postupuje k mudrctví. Moudrc je pak opravdová osobnost, upřímná k sobě, žijící s souladu se sebou i celým světem. Wang tak Ču Siovu tezi „rozšíření poznání spočívá ve zkoumání věcí ("ke-wu")“ obrací na „napravení věcí v mysli ("ke-wu") spočívá v rozšíření (vrozeného) poznání“.  Své učení shrnul ve čtyřech zásadách:  Wang Jang-ming byl kritizován kvůli neshodě s ortodoxním čusiánstvím. Kritiku vyvolalo zejména jeho revidované vydání "Velkého učení" ("Ta-süe") pod názvem "Ta-süe ku-pen pchang-ču" ("Stará verze Velkého učení s komentáři"). Ču Si totiž klasické texty poupravil s odůvodněním, že „opravuje chyby“, ale Wang vrátil Ču Siho změny, čímž posunul důraz textu, takže podporoval jeho myšlenky. Druhou spornou publikací byla "Ču-c’ wan-nien ting-lun", v níž se pokusil prokázat, že Ču Si koncem života reinterpretoval své učení ve směru, který zastával Wang. Byl kritizován za manipulaci a zkreslování Ču Siho citátů, aby podpořil své teze.

Vliv.

Wang Jang-ming je, společně s Lu Siang-šanem, spoluzakladatelem a předním představitelem takzvané školy Lu-Wang, neboli školy mysli, vedle školy Čcheng-Ču, neboli školy principu, jednoho ze dvou základních směrů neokonfuciánského myšlení. Měl mnoho žáků a následovníků, kteří založili řadu filozofických škol a směrů. Nejpřesněji Wangovy myšlenky interpretovala ťiangjouská škola, jejímž vůdčími postavami byli Luo Chung-sien, Cou Šou-i, Ou-jang Te a Nie Pao. Nejradikálnější byla tchajčouská škola (Wang Ken, Che Sin-jin a jiní). K dalším předním stoupencům Wang Jang-minga patřili Čchien Te-chung, Wang Ťi, Chuang Wan a Wangův oblíbenec Sü Aj. Prostřednictvím Ťiao Chunga na něj navazovali čchingští empirici. Wang Jang-mingův obrat k soustředění na vlastní mysl vedl k popularizaci a rozšíření individualismu až excentrismu, jiní jeho žáci se soustředili na meditaci.  Wang je mnoha komentátory považován za největšího čínského filozofa od Ču Siho do 20. století. Nicméně byl také viněn z rozšíření destruktivního individualismu; tak raně čchingský filozof Ku Jen-wu viděl v jeho učení jednu z příčin rozkladu mingského státu. Zodpovědnost za úpadek státu mu přičítali i pozdně mingští stoupenci hnutí Tung-lin.  V Číně se v čchingském období (od 17. století) neokonfuciánské myšlení posunulo ke kritickému textovému studiu, empirickému poznání a praktičnosti. Z těchto pozic čchingští učenci kritizovali sungské a mingské myslitele školy principu i školy mysli za vedení „prázdných řečí“. Wang Jang-mingovi a jeho následovníkům vytýkali, že povzbuzovali lidi, aby své subjektivní názory považovali za hlas neomylného morálního smyslu, interpretovali starověké konfuciánské klasiky pomocí koncepcí inspirovaných buddhismem a ignorovali etickou hodnotu obyčejných fyzických tužeb.  Wangovou filozofií se inspirovali kritici školy Čcheng-Ču nejen v Číně, ale i v okolních zemích. V Koreji založil školu založenou na Wangově učení Čong Če-tu (1649–1736). V Japonsku z Wangova učení vycházela škola ójómeigaku, která byla jednou ze tří hlavních neokonfuciánských japonských škol tokugavského období. Jejími čelnými reprezentanty byli Tódžu Nakae (1608–1648) a Banzan Kumazawa (1619–1691). Koncem tokugavské éry Wangovy ideje inspirovaly reformní hnutí a reformátory období Meidži, jako byli Šóin Jošida a Takamori Saigó.  Koncem čchingské doby Wangovo myšlení ovlivnilo stoupence hnutí sto dní reforem, Kchang Jou-weje, Tchan S’-tchunga a další. Nový konfucianismus rozvíjející se v Číně od počátku 20. století, který adaptuje konfuciánské myšlení na podmínky moderní doby, přejímá mnohé z neokonfuciánských konceptů, zvláště názor, že lidé sdílejí společnou podstatu tvořenou univerzálním principem. Mnoho stoupenců Nového konfuciánství souhlasí s míněním Mou Cung-sana (1909–1995), že Wang Jang-ming dosáhl hlubšího a přesnějšího porozumění podstatě konfucianismu než Ču Si.

Wang Jang-ming (; 31. října 1472, okres Jü-jao, provincie Če-ťiang – 9. ledna 1529, Nan-an, provincie Ťiang-si) byl státník a mimořádně vlivny filozof mingské Číny, jeden zpředních představitelů neokonfuciánské školy "sin-süe" („škola mysli“, nebo „učení o srdci“), nejvýznamnější konfucián od Ču Siho ve 12. století a 20. století.

Wang Shouren (26 October 1472 – 9 January 1529), courtesy name Bo'an, was a Chinese calligrapher, military general, philosopher, politician, and writer during the Ming dynasty. After Zhu Xi, he is commonly regarded as the most important Neo-Confucian thinker, with interpretations of Confucianism that denied the rationalist dualism of the orthodox philosophy of Zhu Xi. Wang was known as Yangming Xiansheng and/or Yangming Zi in literary circles; both mean "Master Yangming".