Stavba.

Na konci 70. let 20. století bylo jádro izraelského námořnictva tvořeno raketovými čluny tříd "Sa'ar 2", "Sa'ar 3" a "Sa'ar 4", přičemž probíhala stavba nejnovějších raketových člunů třídy "Sa'ar 4.5" (výtlak 500 tun). Náhradou raketových člunů tříd "Sa'ar 2" a "Sa'ar 3" se měly stát korvety třídy "Sa'ar 5" s výtlakem přesahujícím 1000 tun. Koncepční práce byly zahájeny roku 1979. Brzy však vypukl dlouhý spor o to, zdali izraelské námořnictvo nákladná plavidla skutečně potřebuje. Pro obranu pobřeží byly raketové čluny plně postačující, lépe vybavená plavidla však byla vhodná i pro další budoucí úkoly (ofenzivní operace proti arabským loďstvům, speciální mise, nebo doprovod civilních lodí). Druhý přístup nakonec ve druhé polovině 80. let převážil. Mezitím byla roku 1984 u americké firmy John T. McCullen Associates objednána předběžná studie návrhu korvet. Na jejím vzniku se podíleli také izraelští odborníci (např. specialisté z loděnice Israeli Shipyards). Roku 1987 dokončená studie navrhovala stavbu futuristických korvet o výtlaku 1250 tun, které by díky široké automatizaci měly malou posádku a zároveň jim široké uplatnění technologií stealth dávalo zvýšenou schopnost přežití na bojišti. Program stavby tří plavidel s opcí na čtvrtou byl odsouhlasen roku 1989. Izraeli se pro tento program podařilo získat finance z amerického programu Foreign Military Financing, který vyžadoval stavbu plavidel přímo v USA, nebo z amerických komponentů. Stavba trojice korvet proto byla objednána u americké loděnice Ingalls Shipbuilding (součást koncernu Litton), přičemž instalaci izraelského vybavení zajistila loděnice Israeli Shipyards.  Trojice korvet byla postavena v letech 1992–1995. První námořní zkoušky částečně vystrojené korvety "Ejlat" prokázaly nedostatečnou stabilitu výzbrojí a vybavením přetíženého plavidla, za extrémních okolností hrozící až převrácením. Zlepšení stability si vynutilo úpravu konstrukce a významné omezení nesené výzbroje. Plné dokončení plavidel se protáhlo o několik let a namísto původně odhadovaných 200 milionů dolarů dosáhly náklady na stavbu jedné korvety plných 360 milionů dolarů. Opce na čtvrtou jednotku tak nebyla kvůli nedostatku financí uplatněna.  Jednotky třídy "Sa’ar 5":

Konstrukce.

Trup.

Trup plavidel je postaven z oceli, přičemž nástavby jsou kvůli úspoře hmotnosti ze slitin hliníku. Trup je rozdělen na 11 vodotěsných sekcí a šest protipožárních zón. Velmi široké bylo využití opatření na redukci signatur (stealth). Trup je tvarován s důrazem na zmenšení radiolokační odrazné plochy (ostře lomené plochy) a zčásti pokryt materiálem tyto vlny pohlcujícím. Různé vybavení bylo přemístěno do trupu, nebo opatřeno speciálními kryty a bočnicemi. Interiér byl pod čarou ponoru zvukově izolován, agregáty pohonného systému byly umístěny na odpružené podstavy a jejich výfukové zplodiny jsou ochlazovány speciálním systémem instalovaným v komínu. Systém Prairie Masker omezuje šum vody proudící kolem trupu.

Výzbroj.

Korvety měly dle původních plánů nést extrémně silnou výzbroj, jejich přetížení a nestabilita si však vynutili její znatelnou redukci. Plánovaná výzbroj byla následující. Hlavňovou výzbroj měl tvořit jeden 76mm kanón OTO Melara Compact ve věži na přídi a dvě zbraňové stanice s rotačními 25mm kanóny Sea Vulcan. Protivzdušnou obranu měla zajišťovat dvě 32násobná vertikální vypouštěcí sila protiletadlových řízených střel Barak 1 s dosahem 12 km (jedno na přídi za dělovou věží a druhé za komínem). Velmi silná byla úderná výzbroj tvořená rovnou dvěma typy protilodních střel (toto pro izraelské námořnictvo obvyklé řešení protivníku velmi ztěžovalo jejich rušení). Před komínem bylo pod stealth krytem umístěno osm střel RGM-84C Harpoon s doletem 124 km, přičemž po obou stranách komínu mělo být umístěno dalších osm protilodních střel Gabriel Mk.2 s dosahem 36 km. Ničení ponorek měly zajistit dva trojhlavňové 324mm torpédomety Mk.32 pro americká protiponorková torpéda Mk.46 Mod. 5.  Když se ukázalo, že plně vyzbrojené korvety by byly přetížené, bylo upuštěno od instalace všech střel Gabriel, 76mm kanónu, obou systémů Sea Vulcan a zadní baterie střel Barak 1. Korvety tak ve skutečnosti nesly 20mm obranný kanónový systém Mk.15 Phalanx Block 0, dva ručně ovládané 20mm kanóny Oerlikon, čtyři 7,62mm kulomety FN MAG, až 32 střel Barak 1 (obvykle však pouze 16), osm střel Harpoon a dva trojité torpédomety Mk.32.

Elektronika.

Původně zamýšlenou skladbu elektroniky představoval 3D vzdušný vyhledávací radar Elta EL/M-2218S, hladinový vyhledávací a navigační radar SPS-55, tří naváděcí systémy Elta EL/M-2221GM pro rakety Barak 1, trupový sonar EDO Type 796 Mod.1. V případě potřeby bylo možné korvety vybavit vlečeným sonarem Rafael CORIS-TAS.  Konečná sestava však byla značně odlišná. Tvořil ji komerční 3D vyhledávací radar Elta EL/M-2218S, 2D přehledový radar TPS-44, pouze jeden naváděcí systém Elta EL/M-2221GM, komerční navigační radar a optotronický systém MSIS. Bojový řídící systém je typu Elbit NTCCS III. Obranu plavidla posiluje systémy elektronického boje Elistra NS-9003/9005, tři 72hlavňové vrhače klamných cílů Elbit Deseaver, dva vrhače klamných cílů Rafael Wizard a protitorpédové klamné cíle SLQ-25A Nixie.

Vrtulník.

Na zádi se nachází přistávací plošina a hangár pro jeden vrtulník. Mezi důležité úkoly vrtulníku patří navádění střel Harpoon. Zpočátku nesly vrtulník SA-366G Dauphin II, který byl vhodný především pro mise SAR. Později jej nahradil protiponorkový vrtulník AS565MA Panther. Z plavidel měly operovat také bezpilotní průzkumné vrtulníky IAI Hellstar, jejich vývoj však byl zrušen.

Pohonný systém.

Pohonný systém je koncepce CODOG. Při plavbě ekonomickou rychlostí plavidla pohání dva dieselové motory MTU 12V 1163 TB82, každý o vvýkonu 4860 kW. Pro plavbu vysokou rychlostí slouží jedna plynová turbína General Electric LM2500 o výkonu 22 380 kW. Ty pohání dva lodní šrouby se stavitelnými lopatkami. Nejvyšší rychlost dosahuje 30 uzlů (původně bylo projektováno 33 uzlů). Dosah je 3500 námořních mil při rychlosti 17 uzlů. Autonomie dosahuje 20 dnů.

Modernizace.

Během služby byly provedeny dílčí modernizace komunikačních systémů a optotroniky MSIS.  Zásadními úpravami prošla roku 2014 korveta "Lahav", sloužící pro testování protiletadlového raketového kompletu Barak 8 s dosahem až 90 km. Instalován byl multufunkční radar EL/M-2248 se čtyřmi pevnými anténami typu AESA (tři u paty hlavního stožáru a čtvrtá na zadní nástavbě). Systém řízení palby pro střely Barak 1 byl přesunut na jiné místo. Testovací osminásobné vertikální vypouštěcí silo pro střely Barak 8 bylo instalováno roku 2015. První úspěšný odpal střely Barak 8 proběhl v listopadu 2015.  Rostoucí význam těžby zemního plynu u izraelského pobřeží si vynutil nasazení korvet při ochraně těžních zařízení (např. proti útokům protilodními střelami). Zvažováno je vybavení korvet raketovými komplety Iron Dome.

Služba.

Korvety po celou dobu své služby operují ze základny v Haifě. Účastnily se prakticky všech bojových operací prováděných izraelským námořnictvem. Během druhé libanonské války se korveta "Hanit" podílela na námořní blokádě Bejrútu. Při tomto úkolu byla na zádi zasažena čínskou protilodní střelou C-802 vypálenou příslušníky hnutí Hizballáh. Čtyři členové posádky byli zabiti. Korveta se vlastní silou vrátila na základnu k několikatýdenním opravám.  Korvety "Lahav" a "Hanit" se roku 2015 účastnily zásahu proti konvoji do Pásma Gazy.

Třída Sa'ar 5 (: 5 סער, tj. bouře) jsou korvety Izraelského vojenského námořnictva. Celkem byly v letech 1992–1995 postaveny tři jednotky této třídy. Jsou to největší izraelské válečné lodě. Po dokončení si získaly velkou pozornost svým futuristickým vzhledem a širokým využitím prvků stealth, v té době srovnatelném pouze s francouzskými fregatami třídy "La Fayette".

Sa'ar 5 () is a class of Israeli Navy small corvettes. They were Israeli designed using lessons learned from the s. Three Sa'ar 5 ships were built by Huntington Ingalls Industries (formerly Litton-Ingalls Shipbuilding Corporation of Pascagoula, Mississippi) for the Israeli Navy, based on Israeli designs.


Život.

Theobald byl starším synem navarrského krále Theobalda I. a jeho třetí choti Markéty, dcery Archambauda Bourbonského. V červenci 1253 mu zemřel otec a regentem se za nezletilého chlapce stal aragonský král Jakub I. společně s vdovou Markétou. Té se urychleným představením Theobalda revoltujícím baronům v Pamploně podařilo zabránit nástupnické krizi.  O rok později se Theobaldovi zalíbila dvanáctiletá Isabela, dcera francouzského krále Ludvíka. Isabela kráčela ve šlépějích svého otce, vážně zvažovala klášterní život a oba mladí lidé sdíleli náboženské nadšení. 6. dubna 1255 je v Melunu oddal františkán Odo Rigaud a poté Theobald trávil nějaký čas na pařížském dvoře. Král Ludvík se k němu choval jako k synovi, svou roli kromě osobních sympatií jistě hrála i záruka budoucího příklonu navarrské dynastie k Francii. Pro Theobalda se stal velkým vzorem.  Roku 1256 se Theobald ujal dědictví po otci. I po převzetí Navarry a Champagne úzce spolupracoval se svým tchánem, oba muži se navzájem podporovali. Isabela se na veřejných věcech vůbec nepodílela, její čas byl zcela vyplněn zájmem o náboženský život, dny trávila se svým zpovědníkem a tajným umrtvováním těla. Roku 1270 se bezdětní manželé připojili ke křížové výpravě Ludvíka IX., což se jim stalo osudným.  Výpravu postihla katastrofa, na území Tunisu při čekání na posily zemřel na úplavici Jan Tristan, pár dní po něm i samotný král Ludvík. Při plavbě do Trapani zastihla vracející se flotilu vichřice a výprava ztratila na čtyřicet válečných lodí. Vyděšení cestovatelé se rozhodli raději pro cestu po souši. Do vlasti se jich přesto vrátilo jen pár. Theobald zemřel v prosinci 1270 v Trapani na blíže neurčenou epidemii. Jeho vnitřnosti byly pohřbeny na místě, tělo nabalzamováno a společně s kostmi tchána a dalších členů rodiny převezeno do Francie. V dubnu 1271 zemřela již na území Provensálského hrabství také Isabela. Pohřební průvod se tak rozrostl i o její ostatky. Theobaldovo srdce bylo uloženo u jakobínů v Provins, Isabelino u cisterciáků v Clairvaux a těla obou manželů ve františkánském klášteře v Provins. Dědicem navarrského království se stal Theobaldův mladší bratr Jindřich I.

Theobald II. Navarrský ( "Thibaut II de Navarre", 1239 – 4. prosince 1270, Trapani) byl navarrský král a hrabě ze Champagne, účastník osmé křížové výpravy. Za jeho vlády se v Navaře konalo první sčítání lidu. Byl důvěrným přítelem svého tchána Ludvíka IX., Dante Alighieri jej ve své Božské komedii umístil do Pekla.

Theobald II (6/7 December 1239 – 4/5 December 1270) was King of Navarre and also, as Theobald V, Count of Champagne and Brie, from 1253 until his death. He was the son and successor of Theobald I and the second Navarrese monarch of the House of Blois. After he died childless, the throne of Navarre passed to his younger brother, Henry I.


Popis.

"TOS-1 Buratino" je postaven na osvědčeném podvozku tanku T-72, na kterém je nainstalované odpalovací zařízení pro 30 raket ráže 220 mm. Rakety jsou vybaveny termobarickou hlavicí o hmotnosti 100 kg. Samotnou munici tvoří dvě nálože. První nálož, která exploduje v předem určené výšce, rozptýlí explozivní hmotu do okolí, kde společně se vzduchem vytvoří vysoce explozivní aerosolový mrak. S odstupem několika sekund potom další nálož vzniklou směs zapálí, čímž dojde k explozi, která má několikanásobně větší sílu, než klasické trhaviny. Vzniká tak mohutná tlaková vlna s obrovskou ničivou silou. Celý ničivý efekt je umocněn podtlakem vzduchu, který se tvoří za tlakovou vlnou. Plamenomet tak dokáže zničit až 8 budov najednou a navíc způsobuje devastující škody na 4 kilometry čtvereční. Kromě samotného ničivého účinku dochází při použití této zbraně i k silnému psychologickému efektu na napadené jednotky.  Bojové vozidlo BM-1, na kterém je nainstalováný raketový systém, má hmotnost 45,3 t. Je dlouhé 9,5 m a široké 3,6 m. Jeho posádku tvoří 3 muži - velitel, střelec, řidič. BM-1 pohání vznětový motor V-84 o výkonu 630 kw (840 koňských sil). Vozidlo dokáže vyvinout rychlost až 60 km/h a na jedno natankování přejde do 550 km. Zbraň je schopna vystřelit na cíl 30 raket za 15 sekund a dosah zbraně činí 500-3 500 m.  Kromě vozidla BM-1 a samotných raket se systém TOS-1 skládá ještě ze dvou přepravně-nakládacích vozů TZM-T, které jsou postaveny také na podvozku tanku.  V roce 2001 byla vyvinuta nová verze "TOS-1A Solncepjok" s vylepšeným balistickým počítačem a palebným dosahem 6 000 m. Počet raket na spouštěcího zařízení byl snížen z 30 na 24. Odpalovací zařízení je chráněno pancéřováním, které odolá munici ráže 7,62 mm ze vzdálenosti od 620 m. Čas, který uplyne od zastavení vozidla až po bojovou připravenost k palbě, je 90 sekund. Rakety jsou následně vystřelovány každou 0,5 sekundu. To znamená, že při odpalování raket jednotlivě proběhne celá salva za 12 sekund a při střelbě v párech je všech 24 raket vystřelených do 6 vteřin.

TOS-1 ( „tjaželaja ogňomjotnaja sistema“) je sovětský 30-hlavňový (původní systém, Ob.634 nebo TOS-1M) nebo 24-hlavňový (Ob.634B nebo TOS-1A) raketomet a termobarická zbraň ráže 220 mm na podvozku tanku T-72.

TOS-1 (, Heavy Flamethrower System) is a Soviet 220mm 30-barrel (original system, Ob.634 or TOS-1M) or 24-barrel (Ob.634B or TOS-1A) multiple rocket launcher and thermobaric weapon mounted on a T-72 tank chassis. TOS-1 was designed for defeating enemy personnel in fortifications, in open country, and in lightly armoured vehicles and transport. First combat tests took place in 1988–1989 in the Panjshir Valley during the Soviet–Afghan War. The TOS-1 was shown for the first time in public in 1999 in Omsk.


Richardovy spisy.

Jeho spisy navazují na spisy a učení Hugonovo a staví na jeho základech. Téměř všechna Richardova díla jsou exegetická, ve smyslu, jakým jsme poznali u Hugona, a jsou názorným příkladem dobové exegeze praktikované nejen ve zdech opatství Svatého Viktora. Z nejznámějších a též nejcharakterističtějších jsou to "De duodecim patriarcharum" (neboli "Beniamin minor"), "De gratia contemplationis" (neboli "Beniamin maior") či "Liber de Verbo incarnato". Všechna tato tři díla jsou založena na biblických textech.

Beniamin minor.

"Beniamin minor" je volnou exegezí Jákoba, jeho dvou žen a synů (Gn 29,16–30,24; 35,16–20). Richarda historické pozadí příběhu nezajímá. Jeho alegorie vykládá Leu a Ráchel jako Jákobovy afektivitu a rozum, které mu zplodily syny znázorňující různé vlastnosti jako strach, naději, lásku apod. Jedná se stále o totéž schéma: autor vysvětluje nějakou pravdu víry (alegorie) nebo pravdu duchovního či morálního života (tropologie) a tento duchovní (tj. alegorický či tropologický) význam je hlavním smyslem traktátu. Autor využívá biblického textu jen jako základu pro výklad, často bez ohledu na jeho původní, historický význam.

Beniamin maior.

Totéž můžeme říci o díle "Beniamin maior", které je volnou exegezí archy úmluvy (Ex 37,1–9). Stavba archy popsaná v těchto verších Exodu je pro Richarda obrazem postupu člověka na duchovní cestě. Jako byla archa nejprve vyrobena ze dřeva, poté pozlacena, opatřena korunou, slitovnicí a cheruby, stejně tak prochází člověk pěti stádii duchovního života. Nemá význam zde dopodrobna rozebírat obsah traktátu, neboť spadá do teologie duchovního života, nikoli do exegeze (chápané v dnešním slova smyslu).

De Verbo incarnato.

V případě spisu "De Verbo incarnato" se věci mají trochu odlišně. Zde Richard věnuje větší pozornost všem třem smyslům Písma včetně smyslu historického. Dílo je exegezí Izaiášových veršů 21,11–12. Na rozdíl od jiných spisů se zde Richard pozastavuje déle i nad historickým významem slov a využívá ho jako základu k alegorii. Například samotné jméno Seír, oblast totožná s Edómem (tuto skutečnost ví od Jeronýma), země, z níž pocházejí Idumejci (všechno spadá do ryze historického smyslu), je interpretována jako nežidovské národy očekávající Krista. Kromě tohoto alegorického výkladu staví na etymologii tohoto slova dokonce i tropologické vývody: „seír“ znamená hebrejsky „chlupatý“. Když to Richard zmiňuje, zamýšlí se nad tělesnými touhami člověka, které – jako chlup – často přesahují lidskou potřebu, je třeba je proto zkracovat, ale jejich úplné vytržení je příliš bolestivé. Nositelem významu textu nemusí proto být jen biblické postavy a události, ale i samotná slova jako taková a jejich etymologický význam. Ve většině pasáží však Richard pokračuje ve své obvyklé exegezi a na základě textu rozvíjí hluboké teologické otázky, například otázku Kristova zadostiučinění, očekávání Kristova příchodu v nežidovských národech, příchod Krista (den) i Antikrista (noc) či tropologické přirovnání světla a temnoty k spravedlnosti a nespravedlnosti. Jak zdůrazňuje Lenka Karfíková, mezi různými významy textu u Richarda (historickým, alegorickým a tropologickým) neexistuje jednosměrná závislost, kde by smysl historický přecházel v alegorický a ten pak zase v tropologický. Je přesnější hovořit spíše o „perichorezi“ jednotlivých významů, o jejich vzájemném prolínání.

Richardův styl a teologie.

Symptomatická pro tento způsob exegeze je skutečnost, že Richard ze Svatého Viktora je známý spíš svým dílem "De quattuor gradibus violentae caritatis" jako teolog duchovního života nebo jako dogmatický teolog pro jeho výklad nezbytnosti Kristova vtělení, než jako exegeta. Stejně tak můžeme říct o Hugonovi, že kdyby nebylo jeho Didascalica, byl by též známý výhradně jako autor obsáhlého systematického spisu "De sacramentis christianae fidei", a ne jako exegeta.  V jednom aspektu však lpění na biblickém textu zanechalo na svatoviktorských kanovnících stopu. Ve srovnání s pozdější scholastikou a rodící se systematickou teologií si zachovali smysl pro dějinný charakter zjevení. Uchovávají si cit pro dějiny a často hovoří o různých stádiích ekonomie spásy. Richard psal i souvislé komentáře na biblické knihy. Zástupci tohoto druhu jsou jeho komentáře na Ezechiela, Píseň písní a knihu Zjevení sv. Jana. Janovo Zjevení rozděluje na sedm vidění a každé z nich vykládá. Jedná se o souvislý a plynulý výklad starého typu, silně vázaný na biblický text. Richard se zde ve formě ani v obsahu neodlišuje od předcházející tradice a zvlášť jeho výklad knihy Zjevení staví hodně na patristických pramenech a na Bedovi Ctihodném. Komentář na tuto knihu je asi nejblíže tomu, co bychom dnes nazvali exegezí. Richard uvádí vždy krátký úryvek komentované knihy, který následně objasňuje. Výklad je silně alegorizující ve smyslu, že přikládá význam téměř každému jednotlivému slovu. Sice nevykládá jednolitě celou knihu, nicméně vytváří větší významově ucelené bloky, a v tom se liší od výše zmíněných výkladů. Zatímco když pracuje s jinými texty Písma, využívá jich k vyložení vlastní věroučné či duchovní nauky a neváhá přitom použít každé slovo ve zcela jiném, samostatném smyslu, zde je jeho primární snahou a cílem objasnit samotný biblický text.

Trinitární nauka Richarda od Svatého Viktora.

Originalita Richarda od sv. Viktora spočívá v uchopení tajemství Trojice coby vnitřního života Boha jako lásky (1 Jan 4,8.16). Richard - jinak než Anselm z Canterbury - nechápe Boha jako skutečnost, nad níž není možné si myslet nic většího, ale jako nejvyšší dobro, nad které není možné usilovat o nic lepšího - "summum bonum, qui nihil melius intendi potest" (trin. I,11.20)ːV,3). Bůh musí být v nejvyšší míře jednotou touhy a schopnosti touhu přijmout, mezí milovat a být milován.Božská láska se dialogicky naplňuje jen ve vztahu JÁ a TY. Plnosti však dosahuje jen tehdy, když se otevře novému vztahu k někomu třetímu, v němž si prokazují svou lásku, Ten třetí je Condilextus milujících se, trinitárně řečeno, Duch svatý, v němž se setkává a naplňuje láska Otce a Syna. Je odlišný od Otce a Syna, a přesto náleží k Bohu, a má proto vlastní božskou hypostázii. Otec je čistá, darující se láska, Syn je přijímající a darující se láska a Duch svatý je čistě přijímající láska, jíž se milují Otec a Syn. Tyto "proprietates" nelze zaměňovat s apropriacemi (přivlastňováním), tedy s případnými spojeními božských atributů s jednotlivými osobami(jako je moc s Otcem, moudrost se Synem, dobrota se Svatým Duchem).

Literatura.

M<unk>ller, G.L., Dogmatika pro studium i pastorací. Z něm. přel. Jan Frei. Kostelní Vydří: Karmelitánské nakladatelství, 2010. 888 s. Část II. Víra v Trojici v biblickém svědectví. Kapitola 8. Trinitární nauka Richarda od Svatého Viktora, str. 452 - 453.

Kanovník Richard ze Svatého Viktora byl žákem Hugonovým. Zažil v klášteře velmi rušná a kritická léta vlády opata Ernisia, posledních deset let byl převorem, i když jeho funkce byla opatem značně omezena. Zemřel dva roky po napravení situace, v roce 1173.

Richard of Saint Victor (died 1173) was a Medieval Scottish philosopher and theologian and one of the most influential religious thinkers of his time. A canon regular, he was a prominent mystical theologian, and was prior of the famous Augustinian Abbey of Saint Victor in Paris from 1162 until his death in 1173.


Prohlášení v souvislosti se Summitem G8.

"„Nemůžeme mluvit o energetické bezpečnosti, pokud nebylo dosaženo žádného pokroku pokud jde o klimatické změny. Lidstvo tančí na okraji jícnu vulkánu,“" — Jacques Chirac, prezident Francie  "„Navrhuji zemím, které mají ve světě stále větší váhu, aby se k velké osmičce připojily. Nemůžeme jednat o velkých světových problémech v úzkém kruhu“" — Jacques Chirac, prezident Francie  "„Nesmíme dovolit extremistům, aby utopili Blízký východ v chaosu a aby vyvolali rozšíření konfliktu.“" — Vladimir Putin, prezident Ruska

Program summitu.

Izraelsko-Libanonská krize.

Tento problém se stal hlavním bodem summitu. Státy skupiny G8 vydaly prohlášení v němž apelují na zastavení vojenských operací Izraele v Libanonu a projevily podporu Libanonské vládě. Na konci summitu vyzval k ukončení nepokojů také ruský prezident Vladimir Putin. Italský premiér Romano Prodi navrhl jako řešení vyslat 10 000 mezinárodních vojáků, kteří by zajistily prostor konfliktu. Jako možnost uvedl také účast vojáků Izraele a Libanonu.

Energetická bezpečnost.

Hlavní problémem v této oblasti je jaderná energie a její obohacování. I když tento způsob získávání energie vytváří mnohem méně skleníkových plynů a jiných zplodin, což mnoho ekologických aktivistů vítá, stále jsou problémy s bezpečným uskladněním vyhořelého paliva a také s obohacovaním paliva nového, které by se mohlo stát zdrojem k výrobě jaderných zbraní. K řešení tohoto problému byla na summitu vytvořena koncepce mezinárodní centra ležícího v Rusku, které by produkovalo obohacené palivo pro jaderné elektrárny. Nad tím vším by měla mít dohled Mezinárodní agentura pro atomovou energii (MAAE). Lídři států G8 tento návrh podpořili schválením „prohlášení o globální energetické bezpečnosti“.

Infekční nemoci.

Státy se nedokázaly shodnout na jednoznačné politice boje proti infekčním nemocem a AIDS. Každá země navrhla určité řešení problému bez většího výsledku. Selhání ve slíbené pomoci rozvojovým států nejen v tomto bodě programu si vysloužilo kritiku např. zpěváka skupiny U2, Bona, který organizoval akci Live 8, právě na podporu chudých států Afriky.

Globální oteplování.

Státy vydaly prohlášení, kde uvádí potřebu snižovat emise skleníkových plynů, zlepšení životního prostředí a snížení životního prostředí. Toto prohlášení ale naráží na neochotu USA přistoupit na Kjótský protokol. K naplňování Kjótského protokolu zvlášť vyzval francouzský prezident Jacques Chirac, kvůli důležitosti ochrany naší planety.

Policejní zásahy.

Během týdne před summitem zaznamenala policie přibližně asi 200 aktivistů za lidská práva a politických aktivistů. Je očekáváno asi 1000 demonstrantů proti globalizaci, kteří budou protestovat během summitu.

Dějiště.

V Petrohradě byly očekávány problémy spojené s dopravou a zásobováním. Kvůli zákazu nošení zbraní v centru města odmítlo řada bank doplňovat peníze ve svých bankomatech. 20 milionů rublů bylo vyčleněno na zajištění pěkného počasí, o které se postará jedenáct letadel, které budou rozhánět mraky. V souvislosti s tím vyzvala gubernátorka Valentina Matvijenková občany města, aby chodili decentně oblečeni, protože o počasí nemusí mít obavy.

32. Summit skupiny států G8 (Spojené království, Spojené státy americké, Kanada, Francie, Itálie, Německo, Japonsko a Rusko) se konal v ruském Petrohradě ve dnech 15. — 17. července 2006. Oficiální zahájení proběhlo v neděli 16. července. Hlavními body byly energetika, vzdělání a infekční onemocnění. Dějištěm summitu byl Konstantinův palác, který se nachází ve Strelne, což je přibližně 15 km od Petrohradu. Státy G8 jednaly také s delegáty ze zemí Indie, Číny, Jihoafrické republiky, Mexika, Brazílie a dalších. Tyto státy by měly být podle slov Jacquese Chiraca zapojit i do následujících rozhovorů G8.

The 32nd G8 summit was held on 15–17 July 2006 in Saint Petersburg, Russia. The venue was the Constantine Palace, which is located in Strelna on the Gulf of Finland. This was the first time Russia served as host nation for a G8 summit; and the nation's status as a full member of the G8 was confirmed.


Historie.

Počátky automobilky sahají do roku 1916, kdy byl carem založen podnik AMO (Avtomobilnoje Moskovskoje Obšestvo, česky: Moskevská automobilová společnost). V době právě probíhající první světové války měl vyrábět nákladní automobily pro potřeby ruské armády. Pro tento účel měl posloužit licenčně vyráběný italský nákladní automobil Fiat F-15. Velká říjnová revoluce a následná občanská válka zpozdily začátek jeho výroby do roku 1924. AMO F-15, jak se nově vůz nazýval, se stal vůbec prvním sovětským masově vyráběným nákladním automobilem. Po rekonstrukci továrny v letech 1930 až 1931 bylo navázáno na výrobu nákladních vozů, ovšem již bez italské licence. Po znovuotevření továrny byl podnik přejmenován na ZIS (Zavod imeni Stalina) a tuto značku nesly nově všechny vozy. Poté, co ZIS v roce 1936 nakrátko převzal výrobu luxusního vozu L-1 vyráběného do té doby v Leningradě, bylo rozhodnuto o výrobě vlastního reprezentativního modelu. Díky spolupráci mezi automobilkou ZIS a americkou značkou Buick, díky níž vznikl vůz L-1, se začal v roce 1936 vyrábět první z řady reprezentativních limuzín značky ZIS, potažmo ZIL, model 101. ZIS 101, podobající se tehdejším vozům Packard, zůstal ve výrobě do roku 1941. Po konci druhé světové války se v roce 1945 začal vyrábět model ZIS 110, který setrval ve výrobním programu do roku 1958. Vůz, jež se dodával jako sedan nebo čtyřdveřový kabriolet, byl silně inspirován vozem Packard Super Eight, který Josefu Vissarionoviči Stalinovi věnoval během války americký prezident Franklin Delano Roosevelt. Kabriolet využíval k státnickým povinnostem např. i československý prezident Antonín Novotný.  V roce 1956 byly na XX. sjezdu KSSS odsouzeny Nikitou Chruščovem Stalinovy zločiny a kult osobnosti a bylo přistoupeno ke změně názvu automobilky. V témže roce zemřel Ivan Alexejevič Lichačev, ředitel automobilky od roku 1927, jehož jméno bylo včleněno do nového názvu. Podnik pokračoval v malovýrobě luxusních limuzín pro vysoké vládní a stranické funkcionáře, nákladních automobilů a těžké techniky a autobusů. Vzhled i použitá technika osobních vozů se s postupem let zlepšovaly, kulaté tvary s množstvím chromového dekoru (např. ZIL 111) 50. let byly v 60. letech nahrazovány střídmějšími rovnými plochami a celkově jednodušším designem, po technické stránce se jednalo o plně sovětské automobily. V tomto duchu se představil v roce 1967 i ZIL 114, který snesl srovnání se soudobými vozy Lincoln (zjm. model Continental). Až přes šest metrů dlouhé, tři tuny těžké vozy ZIL byly používány špičkami států tzv. východního bloku, u nás např. prezidentem Gustávem Husákem (ZIL 114) nebo premiérem Lubomírem Štrougalem (ZIL 117) či v NDR Erichem Honeckerem (ZIL 115). Poslední luxusní limuzínou byl model 115, později přejmenovaná na ZIL-4104, který používal motor V8 vlastní konstrukce s rozvodem OHC a jenž se vyráběl i po rozpadu Sovětského svazu.  Kromě produkce nákladních automobilů a reprezentativních osobních vozů vyráběla automobilka ZIL řadu vedlejších produktů. Zajímavostí je produkce sportovních a závodních vozů, které se v tehdejším SSSR podílely na tvorbě mnoha rekordů. V průběhu let ZIL participoval i na vojenských zakázkách. Již jako AMO na počátku 20. letech vyráběl licenční lehké tanky podle vzoru Renault, za války vznikaly mimo jiné v továrně ZIL unikátní bojové motorové saně a po jejím konci různá vojenská nákladní vozidla, transportéry nebo obojživelná vozidla. Pro potřeby překonávání extrémních podmínek ruské Sibiře vznikaly i masivní off-roadová vozidla (př. ZIL E-167) nebo terénní třínápravové obojživelné vozidlo ZIL 49061. Během své dlouhé historie vyráběla moskevská továrna ZIL i ledničky a jízdní kola.

Současnost.

Dnes již soukromá firma AMO ZIL pokračuje ve výrobě nákladních vozů, které se staly jejím hlavním zaměřením. Po propadu výroby z počátku 90. let zapříčiněných rozpadem SSSR a ztrátou některých tradičních trhů se v současnosti výroba stabilizovala. V nabídce firmy figurují jak běžná nákladní vozidla, tak vozy záchranné služby nebo hasičská auta. Výroba autobusů si dnes vede v porovnání s minulostí o mnoho hůře, v nabídce zůstává pouze jeden menší autobus, přestavovaný na objednávku z nákladního vozu ZIL 5301.  Podobně si vede i výroba luxusních limuzín, která se od roku 1991 pohybovala v řádech jednotek kusů vyráběných na objednávku. Jediným modelem v nabídce zůstal model 4104, který se v nezměněné podobě vyrábí dodnes, i když pouze v extrémně malých počtech např. pro výroční přehlídkové události. Vozy ZIL patřily v éře Sovětského svazu k základu vozového parku vysokých státních a diplomatických úřadů, po jeho rozpadu začala byla pro podobné potřeby používána vozidla zahraniční výroby, zjm. vozy Mercedes-Benz, a původní vozu ruské výroby zůstaly již pouze v garážích vysoce postavených politiků. Změnu může přinést projekt organizovaný ruskou vládou z roku 2010, který má za cíl obnovit výrobu větších počtů tradičních luxusních limuzín ZIL s moderní technikou i vzhledem, přičemž má být plně ruského původu. V roce 2012 se představila nová limuzína ZIL 4112 R.

ZIL (ЗиЛ), zkratka názvu Zavod imeni Lichačeva ("Завод имени Лихачёва"), je ruská automobilka sídlící v hlavním městě Moskvě. V současnosti se zaměřuje především na výrobu nákladních automobilů, z dob Sovětského svazu přetrvává výroba luxusních limuzín pro státnické a diplomatické účely a výroba autobusů.

OJSC AMO ZiL, known fully as the Public Joint-Stock Company – Likhachov Plant () and more commonly called ZiL (, was a major Russian automobile, truck, military vehicle, and heavy equipment manufacturer that was based in Moscow, Russia.


Výskyt.

Psi Darwinovi se vyskytují pouze ve dvou oblastech, a to na ostrově Chiloé a částečně i v pevninské Jižní Americe. Ostrov je vzdálený zhruba 30 km od pobřeží Chile, je zhruba 200 km dlouhý a 64 km široký a psi ho obývají téměř celý až na obydlené části na severu ostrova. Od roku 1970 jsou pozorováni také v NP Nahuelbuta na území Chile vzdáleném asi 600 km od populace na ostrově. K životu dávají přednost lesům. Na ostrově jsou lesy složeny z jehličnatých, stálezelených a ovocných stromů, zatímco v NP Nahuelbuta z blahočetů ("Araucaria") a buků. Psi se zde vyskytují v nadmořské výšce od 950 do 1462 m.

Popis.

Pes Darwinův měří 48 až 59 cm, hmotnost se pohybuje mezi 1,8−4 kg. Uši měří zhruba 6 až 7 cm, ocas je dlouhý cca 22 cm a mohutně osrstěný. Tělo je dlouhé, nohy naopak krátké. Srst má černošedé zbarvení, na bradě a podbřišku je bílá. U tohoto druhu není vyvinut zřetelný pohlavní dimorfismus, ale samci mají horní špičáky umístěny dál od sebe, což vytváří širší tlamu. Psi Darwinovi mají celkem 42 zubů. Celkový vzorec zubů je 3/3-1/1-4/4-2/3.

Chování.

Psi Darwinovi žijí většinou samotářsky a setkávají se pouze v období rozmnožování, nicméně jejich teritoria se mohou překrývat. Je běžné, že rodiče sdílí jedno teritorium se svými potomky. Nejsou známy žádné informace o komunikaci mezi jedinci stejného druhu, nicméně pravděpodobně používají různé čichové vjemy a hlasové projevy. Rozmnožování začíná v říjnu a po období gravidity se samici narodí 2−3 mláďata, která vyvede z doupěte zhruba v prosinci. V únoru jsou pak odstavena od mateřského mléka. Existují důkazy, že tento druh může být monogamní, nicméně zatím neexistuje příliš mnoho informací o reprodukci tohoto druhu. Psi se živí různorodou potravou, například malými savci, plazy nebo ptáky, ale také brouky a dalšími bezobratlými, nebo také ovocem a semeny. Složení potravy se mění v závislosti na ročním období. Na ostrově Chiloé psi loví také drůbež a vybírají skládky, při hledání potravy někdy vniknou i do domů.

Ohrožení.

Na světě žije méně než 2500 psů Darwinových, 90 % populace se nachází na ostrově Chiloé. Lidmi jsou loveni coby škodlivá zvířata zabíjející jim například drůbež nebo pro kožešinu. Nebezpečí pro psy Darwinovy představují také psi domácí, kteří je napadají či na ně přenášejí choroby. Některé populace jsou ohroženy ztrátou přirozeného prostředí. Potenciální stavba mostu mající spojovat ostrov s pevninou, by pak mohla způsobit introdukci nových predátorů na ostrov.  Dle mezinárodního svazu ochrany přírody je druh ohrožený a jeho populace klesá. Je zapsán na seznam CITES II a od roku 1929 chráněn chilskými zákony. Vyskytuje se v národním parku Nahuelbuta a v národním parku Chiloé, jediné známé exempláře v zajetí jsou chování ve Fauna Andina blízko Villarricy.

Pes Darwinův ("Lycalopex fulvipes") je psovitá šelma z rodu "Lycalopex", který tvoří s dalšími 5 druhy. Jako první psa odchytil Charles Darwin v roce 1834 na jihovýchodní části ostrova Chiloé, v roce 1943 ho chytil Wilfred Hudson Osgood v ústí řeky Inio. Druh popsal William Charles Linnaeus Martin roku 1837 a je pojmenován po Darwinovi. Vyskytuje se pouze v Chile a na ostrově Chiloé, dle Mezinárodního svazu ochrany přírody je od roku 2016 ohrožený (do té doby byl veden jako kriticky ohrožený). Ve volné přírodě žije méně než 2500 jedinců.

Darwin's fox or Darwin's zorro ("Lycalopex fulvipes") is an endangered canid from the genus "Lycalopex". It is also known as the zorro chilote or zorro de Darwin in Spanish and lives on Nahuelbuta National Park (Araucanía Region), the Valdivian Coastal Range (Los Ríos Region) in mainland Chile and Chiloé Island. This small, dark canine weighs, has a head-and-body length of and a tail that is.


Antické atrium.

Atrium je pravoúhlý prostor ve střední části domu. V podstatě jde o architektonizovaný, částečně zastřešený dvůr. Zastřešená část funguje jako ochoz. Ve střední nezastřešené části bývá, zpravidla ozdobně provedená nádrž na dešťovou vodu – "impluvium". Všechny místnosti přiléhající k atriu, jsou z něj přístupné, slouží také k odpočinku rodiny. Světlo do atria proniká jeho střední, nezastřešenou částí. Sekundárně, jsou z něj osvětlovány i přilehlé místnosti.  Vitruvius rozlišuje "Atrium tuscanicum" (Etruské atrium), v němž je konstrukce střechy nesena dvěma masivními dřevěnými průvlaky položenými souběžně s kratšími stěnami atria, na nichž kolmo leží další dva slabší trámy. Ve střední části atria je nezastřešený prostor – "compluvium". Střecha je skloněna směrem do tohoto prostoru a mimo dřevěných trámů už není nesena dalšími sloupy či pilíři.  Atrium pouze se čtyřmi sloupy nazývá Vitruvius "Atrium tetrastylicum" (Čtyřsloupové atrium). Atrium s velkým počtem sloupů (například 16) pak nazývá "Atrium corinthicum" (Korintské atrium). Atria úplně překrytá – "Atrium testudinatum" jsou dle Vitruvia budována tam, kde to příliš nezatíží konstrukci a kde jsou v horních podlažích prostorné místnosti.  Pojem Atrium pochází pravděpodobně z latinského "ater", což znamená "začouzený". Z toho lze vyvodit, že se zde původně nalézal také krb nebo spíše otevřené ohniště, jehož kouř odcházel otvorem v nezastřešené části atria.  Běžné atrium se střechou skloněnou doprostřed atria nazývá Vitruvius "Atrium impluviatum" (Okapové atrium). Zároveň oceňuje výhody opačného řešení, kdy se střecha směrem ke "compluviu" naopak zvedá. Nazývá jej "Atrium displuviatum" (Bezokapové atrium). Výhodou je lepší osvětlení místností (konkrétně jídelny) v zimním období, nevýhodou pak problémy v případě, kdy se ucpou roury odvádějící vodu.  Střecha skloněná do středu atria sloužila též k jímání dešťové vody do pravoúhlé nádrže. Při použití střechy, která se směrem ke středu zvedá byla voda jímána dřevěným potrubím do cistery, která mohla být umístěna vně objektu.

Atrium v mladším období.

V raněkřesťanském období je pojem atrium používán ve smyslu peristyl pro označení nádvoří před průčelím křesťanských bazilik.  Od devatenáctého století, kdy se jako stavební materiály rozšířily kov a sklo je pojem "atrium" často užíván pro označení dvora krytého skleněnou střechou, může přitom jít o původně nezastřešený dvůr či nádvoří To je časté především u veřejných budov, hotelů, obchodních center atp.  V původní podobě, tj. jako ústřední prostora obytného domu, se atrium objevuje i v moderní architektuře. Často jde o částečně otevřený či prosklený prostor, může v něm být nádrž na vodu, osamělý strom, sochařský objekt atp. Takový prostor slouží k rekreaci a je koncipován tak, aby působil útulným, uklidňujícím dojmem.

Atrium je centrální prostor obytného domu rozšířený především v období řeckého helénismu a římské antiky. V novověké architektuře se pojmem atrium rozumí zpravidla dvůr zastřešený prosklenou střechou, někdy takovýto zastřešený prostor označujeme slovem dvorana.

In architecture, an atrium (plural: atria or atriums) is a large open air or skylight covered space surrounded by a building. Atria were a common feature in Ancient Roman dwellings, providing light and ventilation to the interior. Modern atria, as developed in the late 19th and 20th centuries, are often several stories high and having a glazed roof or large windows, and often located immediately beyond the main entrance doors (in the lobby).


Kariéra.

Svou profesionální kariéru zahájil ve švédském týmu Västerås IK. Za svého působení v tomto týmu si mimo jiné zachytal i na MSJ 1991. Po pár letech strávených v SEL si ho jako číslo 118 vybral v draftu NHL 1993 tým New York Islanders. Představitele klubu zaujal svojí vytrvalostí, vynikajícími instinkty a v neposlední řadě také svým úspěchem na ZOH 1994, kde Švédsko vybojovalo ve finále proti Kanadě zlaté medaile. Strhující podívaná, vrcholící až na nájezdy, vstoupila do historie, stejně jako Salův rozhodující zákrok proti Paulu Kariyovi. V tom samém roce si Salo navíc zachytal i na MS 1994, kde získal se svými spoluhráči bronz.  I přes tyto mezinárodní úspěchy byl v Islanders až na místě třetího brankáře za Ericem Fichaudem a Tommym Soderströmem a proto ve své první sezoně v nejznámější lize světa nastoupil jen k šesti zápasům. Svůj debut si odbyl v zápase proti Tampa Bay Lightning, kterým Islanders podlehli 2:5. Většinu sezony tak strávil na farmě, v týmu Denver Grizzlies, působícím v IHL. Zde se mu velmi dařilo a hned ve své první sezoně v této soutěži získal James Gatschene Memorial Trophy pro nejužitečnějšího hráče. Zároveň byl vybrán do prvního All-Star Teamu a obdržel James Norris Memorial Trophy pro brankáře s nejnižším průměrem obdržených branek na zápas, a Garry F. Longman Memorial Trophy pro nejlepšího nováčka. Kontroverzního trenéra Islanders Mikea Milburyho však jeho úspěchy příliš nezaujali a tak i další sezonu strávil z velké části na farmě. Jedinou změnou pro něj bylo to, že se farmářský klub přesunul z Denveru do státu Utah. V tomto roce Salo obhájil James Norris Memorial Trophy a navíc byl vyhlášen nejužitečnějším hráčem playoff. V tu chvíli už bylo jasné, že Salo nebude moci být nadále opomíjen.  V sezoně 1996-97 si nejprve zachytal na Světovém poháru a poté si v předsezonním kempu NHL vybojoval post jedničky. Za svého působení coby jedničky Islanders získal mnoho úspěchů na mezinárodní scéně. Nejprve získal s reprezentací získal stříbrné medaile na MS 1997 v Helsinkách, kde byl jmenován do All-Star Teamu a navíc byl i vyhlášen nejlepším brankářem. V dalším roce si zachytal i na ZOH 1998 v Naganu, kde bylo Švédsko vyzařeno překvapivě už ve čtvrtfinále, když podlehlo Finsku 1:2. Salo si však spravil chuť titulem mistra světa a obhajobou své pozice v All-Star Teamu. Ve finále se Švédsku podařilo udolat Finsko 1:0, a tak si z Curychu odvezli zlaté medaile.  Sezonu 1998-99 začal v Islanders znovu jako jednička, ale v květnu 1999 byl vyměněn do kanadského klubu Edmonton Oilers za Matse Lindgrena a volbu v osmém kole v draftu, kterou Islanders později uplatnili na českého beka Radka Martínka. V dresu Oilers se zařadil mezi brankářskou elitu NHL. Poprvé si také zachytal v playoff, kde však byli Oilers vyřazeni už v osmifinále, když podlehli Dallasu. Salo se tak podíval na MS 1999, kde Švédsko získalo bronzové medaile. Salo byl vyhlášen nejlepším brankářem turnaje a znovu jmenován do All-Star Teamu. V další sezoně si poprvé ve své kariéře zachytal na NHL All-Star Game. Jinak se však situace navlas opakovala. Oilers znovu vypadli v osmifinále s Dallasem a tak znovu putoval na Mistrovství světa. Dallas se postupem času stával velkým rivalem Edmontonu. V sezonách 2000-01 i 2002-03 se mu totiž znovu podařilo Oilers vyřadit už v osmifinále. Díky tomu se však Salo mohl zúčastnit dalšího Mistrovství světa. Z Německa si odvezl bronzové medaile.  Další rok byl pro něj přelomovým. Konaly se ZOH 2002 v Salt Lake City a Švédsko bylo jedním z favoritů hokejového turnaje. V základní skupině rozneslo Kanadu 5:2 a Německo 7:1. Českou republiku pak udolali 2:1. Ukazoval se ve skvělé formě. Ve čtvrtfinále se Švédsko dle křížového pravidla utkalo s nejslabším celkem druhé skupiny – Běloruskem. S postupem hráči neměli mít nejmenší problém, ale tým byl jako vyměněný. Bělorusové je jasně přehrávali a Švédsko muselo pořád dotahovat. Vrchol toho všeho přišel ve třetí třetině za stavu 3:3, když jej překvapil střelou od červené čáry běloruský hráč Vladimír Kopat. Švédsko už vyrovnat nedokázalo a překvapení bylo na světě. Salo se ocitl psychicky na dně. Přestože kapitán Mats Sundin prohlásil, že za vyřazení může celý tým, Salo byl v rodné zemi prohlašován za národního zločince.  Jeho kariéra nabrala strmý spád a od té doby už nikdy neměl jisté místo jedničky a to jak v Edmontonu,tak ve švédské reprezentaci. Vše vyvrcholilo v roce 2004, kdy byl vyměněn do Colorada, kde působil už jako jasná dvojka za Davidem Aebischerem. V reprezentaci už to také nebývalo jako dřív. Na MS 2003 sice získal stříbro, ale jako náhradník Mikaela Tellqvista. Zúčastnil se i Světový pohár 2004, ale tam Švédsko vypadlo už ve čtvrtfinále.  To byla jeho poslední reprezentační štace a po sezoně se vrátil domů do SEL. V sezoně 2005-06 se mu s týmem Frölunda HC podařilo dostat do finále. Ve Švédsku odehrál ještě jednu sezonu, než svoji kariéru definitivně uzavřel.

Thomas "Tommy" Mikael Salo (* 1. února 1971, Surahammar, Švédsko) je bývalý profesionální hokejový brankář. Nejlepší roky své kariéry strávil v NHL v dresu Edmonton Oilers. Několik let také působil jako brankářská jednička ve švédské reprezentaci.

Tommy Mikael Salo (born February 1, 1971) is a Swedish former professional ice hockey goaltender and the current general manager of Leksands IF of the Swedish Hockey League (SHL). He previously played in the National Hockey League (NHL) for the New York Islanders, Edmonton Oilers and Colorado Avalanche, and previously served as head coach of IK Oskarshamn.


Stát Izrael, Západní břeh a Pásmo Gazy.

V současné době se v Izraeli při diskusi o hranicích „Velkého Izraele“ obecně mluví o území Izraele, palestinských území a území bývalého britského mandátu. Kvůli kontroverznosti tohoto výrazu je však častěji používán termín země izraelská.  Joel Greenberg píšící pro deník The New York Times napsal: „Když byl v roce 1948 založen Izrael, tak vedení dělnického sionismu, které začalo po další tři desetiletí Izraeli vládnout, přijalo pragmatické rozdělení britského mandátu na nezávislý židovský a arabský stát. Tehdejší opoziční revizioničtí sionisté, kteří se transformovali v současnou stranu Likud, usilovali o "Erec Jisra'el ha-Šlema" – Velký Izrael – nebo doslovně úplnou zemi izraelskou. Zabrání území okupovaných od šestidenní války v roce 1967 vedlo k růstu mimoparlamentního Hnutí za Velký Izrael a výstavbu izraelských osad. Volby v roce 1977, které vynesly k moci Likud, měly také značný vliv na přijetí a odmítnutí tohoto termínu.“ Greenberg pokračuje:  Semínko bylo zaseto v roce 1977, když Menachem Begin z Likudu vůbec poprvé přivedl svou stranu k ohromujícímu volebnímu vítězství nad Stranou práce. O deset let dříve, během šestidenní války, izraelské jednotky ve skutečnosti obsazením Západního břehu a Pásma Gazy anulovaly rozdělení (viz zelená linie) přijaté v roce 1948. Od té doby pan Begin kázal nehynoucí věrnost tomu, co nazýval Judea a Samaří (území Západního břehu) a podporoval tam židovské osadnictví. Poté, co nastoupil do úřadu však Západní břeh a Gazu neanektoval, neboť si uvědomoval, že přijetí takového množství Palestinců by přeměnilo Izrael z židovského státu na dvounárodní stát.  Jicchak Šamir byl oddaný zastánce Velkého Izraele a jako izraelský premiér se zasadil o finanční podporu osadnického hnutí, čímž s ním dal vládní souhlas.  Dne 14. září 2008 prohlásil tehdejší izraelský premiér Ehud Olmert: „Velký Izrael je pryč. Žádná taková věc neexistuje. Každý kdo tuto myšlenku (Velkého Izraele) zastává klame sám sebe.“  Stejné území, tj. „od řeky k moři“ je Organizací pro osvobození Palestiny (OOP) a Hamasem označováno jako Palestina.  Hillel Weiss, profesor na Bar-Ilanově univerzitě, hlásá nezbytnost znovu-vybudování Chrámu a židovské vlády nad Velkým Izraelem. Rabbi Meir Kahane, zavražděný židovský vůdce a člen Knesetu, který založil American Jewish Defence League, a strana Kach rovněž podporovala ideu Velkého Izraele a další revizionistické myšlenky.

Země zaslíbená.

Velký Izrael se příležitostně označuje jako Země zaslíbená (zmíněno v Genesis 15:18-21) či země izraelská a je rovněž označován jako úplná země izraelská (hebrejsky: ארץ ישראל השלמה, "Erec Jisra'el ha-Šlema").  V Tanachu jsou tři geografické definice země izraelské. První, nacházející se v Genesis 15:18-21, je vágní. Popisuje velké území „od řeky Egyptské až k řece veliké, řece Eufratu“ a zahrnuje území moderního Izraele, palestinská území, Libanon a velké části Sýrie, Jordánska a Egypta. Části dnešního Iráku, Saúdské Arábie a Turecka spadající pod toto území jsou diskutabilní.  Další dvě definice se nacházejí v Numeri 34:1-15 a knize Ezechiel 47:13-20 a popisují menší území.

Kontroverze 10 agorot.

Někteří arabští nacionalisté obviňují sionisty z úmyslu rozšířit území Izraele od Nilu po Eufrat. Mezi nejznámější takové obvinění patří takzvaná kontroverze 10 agorot, při které někdejší předseda OOP Jásir Arafat v roce 1988 obvinil Izrael kvůli rubu mince nominální hodnoty 10 agorot, jelikož podle něj znázorňovala mapu historického Velkého Izraele.

Mandátní Palestina.

Nejstarší revizionistické skupiny jako Betar či Irgun považovaly za Velký Izrael celé území britského mandátu Palestina, včetně Zajordánska.

Velký Izrael (: ארץ ישראל השלמה, "Erec Jisra'el ha-Šlema", doslova úplná země izraelská) je kontroverzní vyjádření několika biblických a politických představ, které se v minulosti měnily.

Greater Israel (; "Eretz Yisrael Hashlema") is an expression, with several different Biblical and political meanings over time. It is often used, in an irredentist fashion, to refer to the historic or desired borders of Israel.


Mládí.

Narodil se v roce 1939 v Tbilisi, hlavním městě tehdejší Gruzínské SSR. Už v pubertě se zajímal o otázky lidských práv a svobod a na protest proti sovětskému systému založil společně se svým přítelem Zviadem Gamsachurdiou tajný undergroundový spolek mládeže "Gorgasliani", pojmenovaný tak, jak si říkali staří gruzínští panovníci. V roce 1956 a 1958 byl on, Gamsachurdia a ještě několik dalších členů "Gorgasliani" zatčeni za protisovětské aktivity, když hlásali nezávislost Gruzie na Sovětském svazu. Oba byli navíc obviněni z distribuce protikomunistické literatury a letáků, za což oba strávili několik měsíců v tbiliské psychiatrické léčebně. Po propuštění nastoupil na Státní konzervatoř v Tbilisi a v roce 1962 získal diplom. Potom až do roku 1977 působil jako učitel na místní hudební škole.

Disidentská činnost a lidská práva.

I v době po propuštění z vězení (nebo léčení) koncem 50. let zůstal věrný své víře ve svobodu a lidská práva, i když byl často sledován úřady. Spolu se Zviadem Gamsachurdiou tajně zřídili samizdatovou tiskárnu a vydávali zakázanou literaturu a samizdatové časopisy. Na těchto aktivitách se také podílela i Kostavova manželka, která byla v té době profesorkou matematiky na Státní univerzitě v Tbilisi.  V roce 1974 spoluzakládal první oficiální organizaci na obranu lidských práv v Gruzii a v letech 1976 a 1977 se podílel na zřízení gruzínského Helsinského výboru. V tu dobu Kostava řídil činnost obou těchto organizací. V roce 1975 se stal členem Amnesty International.

Vězení na Sibiři.

V roce 1977 se aktivity organizací požadující dodržování lidských práv a svobod dostaly do střetu s Brežněvovou vládou. V celém Sovětském svazu proběhlo zatýkání všech osob, které se podílely na jejich činnostech. Merab Kostava byl odsouzen na deset let nucených prací a vyhnanstvím na Sibiř. Za své zásluhy byl pak v roce 1978 společně s Gamsachurdiou nominován na získání Nobelovy ceny míru, ale tu nakonec nedostali. Ve vězení sepsal svá vědecká díla o gruzínské literatuře a historii, včetně "Pikrebi sakartvelos misiaze".  Na Sibiři ale trpěl špatným zdravotním stavem, hlavně po tom, kdy se nakazil tuberkulózou. Několikrát také držel hladovku na protest proti nelidským podmínkám panujících v pracovních táborech. Ve vězení mu situaci ještě navíc zhoršila zpráva o smrti jeho jediného syna, který byl nalezen oběšený. Nicméně ho ani vězení, ani nic jiného nezlomilo, také díky jeho manželce, která ho celých deset let podporovala, a po propuštění v roce 1987 pokračoval v činnosti na podporu lidských práv a svobod a také na nezávislost Gruzie.

Cesta k nezávislosti Gruzie.

V roce 1988 spoluzakládal Spolek Svatý Ilja Spravedlivý a stal se jedním z vůdců této organizace na podporu gruzínské nezávislosti. Společně se Zviadem Gamsachurdiou organizoval poklidné demonstrace za nezávislost, včetně té z 9. dubna 1989, kterou rozehnala Rudá armáda a Kostava byl opět uvězněn. Po 45 dnech byl ale propuštěn. Jeho snaha o nezávislost Gruzie se nakonec ukázala být úspěšná, ale on sám se nedožil dne, kdy byla nezávislost Gruzie vyhlášena. Merab Kostava zemřel při autonehodě dne 13. října 1989.

Kostavův odkaz.

Kostava byl pohřben na hřbitově Mtacminda Panteon, kde bylo pohřbeno mnoho významných Gruzínců, a byl prohlášen za národního hrdinu. V červnu následujícího roku byl založen "Spolek Meraba Kostavy", který se pravidelně účastní pozorování voleb do gruzínského parlamentu. Kostavova smrt ale zanechala na vývoji v nově vzniklém státě dalekosáhlé následky, protože Zviad Gamsachurdia zůstal v čele organizací na obnovu Gruzínské republiky sám a bez dalšího vlivného člověka v čele těchto organizací již nikdo nedokázal vyvážit Gamsachurdiův radikalismus, který způsobil jeho rychlý politický pád a nestabilitu v zemi.

Merab Kostava (gruzínsky: მერაბ კოსტავა, 26. května 1939,Tbilisi - 13. října 1989) byl gruzínský disident, básník a hudebník. Byl jedním z vůdců národního hnutí v Gruzii.

Merab Kostava () (May 26, 1939 – October 13, 1989) was a Georgian dissident, musician and poet; one of the leaders of the National-Liberation movement in Georgia. Along with Zviad Gamsakhurdia, he led the dissident movement in Georgia against the Soviet Union, until his death in a car accident in 1989.


Charles de Batz de Castelmore d'Artagnan

Skutečnost.

D'Artagnan se narodil v Lupiacu v Gaskoňsku (dnes v departementu Gers) jako nejmladší ze čtyř dětí. Jeho otec byl velitelem osobní stráže krále Jindřicha IV. a byl zabit při ochraně králova života. D'Artagnan chtěl jít v otcových šlépějích a chtěl se stejně jako jeho bratři stát mušketýrem. Zpočátku byl odmítnut, protože ještě nesloužil v žádné jiné vojenské jednotce. Avšak paní de Treville, blízká přítelkyně jeho rodiny, využila svého vlivu k tomu, že se mohl stát členem této královské stráže, které později velel. D'Artagnan se osvědčil především během povstání Frondy jako agent kardinála Mazarina, královského osobního rádce a francouzského prvního ministra. Na základě této věrné služby pověřoval král Ludvík XIV. d'Artagnana mnoha tajnými a delikátními úkoly, které vyžadovaly velkou prozíravost a bystrý úsudek.  D'Artagnan je známý také v souvislosti se zatčením Nicolase Fouqueta, ministra financí Ludvíka XIV.. Jeho osobu a osobní setkání zmiňovala i Marie de Sévigné ve svých dopisech.  Od roku 1667 byl d'Artagnan guvernérem v Lille, ale velmi toužil vrátit se k vojsku. To se mu podařilo až při tažení Ludvíka XIV. proti spojeným nizozemským provinciím. Při obléhání Maastrichtu 25. června roku 1673 byl však d'Artagnan smrtelně raněn, když mu střela z muškety rozervala hrdlo.

Literární fikce.

D'Artagnanovy osudy nejprve využil pro svůj román "Les Mémoires de Monsieur d'Artagnan, capitaine lieutenant de la premiere compagnie des Mousquetaires du Roi" (1700, Paměti hraběte d'Artagnana, kapitána-lieutenanta první setniny královských mušketýrů, česky 1930) francouzský spisovatel Gatien de Courtilz de Sandras (1644-1712). Tato kniha se pak stala hlavním zdrojem Alexandra Dumase staršího a Augusta Maqueta při psaní jejich nejslavnějšího románu "Tři mušketýři" (Les Trois Mousquetaires), který se svými pokračováními (Tři mušketýři po dvaceti letech a Tři mušketýři ještě po deseti letech) pokrývá celý d'Artagnanův život. Dumasova fikce, že se d'Artagnan stal před svou smrtí maršálem Francie, vycházela ze života jiného hraběte d'Artagnana, Pierra de Montesquiou (1645-1725), který byl maršálem Francie od roku 1709.

Film a televize.

Seznam nejznámějších herců, kteří hráli d'Artagnana ve filmu nebo v televizi:

Francouz Charles de Batz-Castelmore, hrabě d'Artagnan (asi 1611–1673) byl kapitánem mušketýrů francouzského krále Ludvíka XIV. Jeho fiktivní životopis od Gatiena de Courtilze de Sandrase se stal základem románu Tři mušketýři od Alexandra Dumase staršího.

Charles de Batz de Castelmore (), also known as d'Artagnan and later count d'Artagnan ( 1611 – 25 June 1673), was a French Musketeer who served Louis XIV as captain of the Musketeers of the Guard. He died at the Siege of Maastricht in the Franco-Dutch War. A fictionalized account of his life by Gatien de Courtilz de Sandras formed the basis for the d'Artagnan Romances of Alexandre Dumas, "père", most famously including "The Three Musketeers" (1844). The heavily fictionalized version of d'Artagnan featured in Dumas' works and their subsequent screen adaptations is now far more widely known than the real historical figure.


Pozadí.

Dne 25. září 1985 byli na své jachtě při pobřeží Kypru zabiti tři izraelští civilisté a k útoku se přihlásila elitní jednotka OOP, známá jako Síla 17. Izraelská vláda a izraelské letectvo požadovalo okamžitou odvetu a jako cíl zvolilo velitelství OOP v Tunisku.  OOP mělo sídlo v Tunisku od roku 1982, kdy bylo Izraelskými obrannými silami (IOS) vytlačeno z Libanonu. IOS zahájily v reakci na soustavné raketová ostřelování severního Izraele v roce 1982 operaci Mír pro Galileu, která vešla ve známost jako první libanonská válka.

Operace.

Útok byl proveden osmi stíhacími letouny F-15 Eagle. V sedm hodin ráno odstartovaly letouny F-15 směrem k Tunisku. Jejich cíl byl vzdálený 2060 kilometrů a jednalo se o nejvzdálenější operaci IOS od operace Entebbe v Ugandě v roce 1976. Nad Středozemním mořem zároveň kroužil velitelský Boeing 707, který celou operaci řídil.  Izraelské letouny svrhly přesně naváděné bomby na přímořské velitelství OOP. Poblíž Malty byly na válečné lodi připraveny vrtulníky, pro případ, kdyby bylo nutné evakuovat sestřelené piloty. Nakonec však nebyly zapotřebí.  Velitelství OOP bylo zničeno, avšak předseda OOP Jásir Arafat se v té době nacházel jinde a vyvázl tak nezraněn. Podle Izraele bylo při operaci zabito na 60 členů OOP, včetně několika velitelů Síly 17. Při operaci došlo i k zabití několika tuniských civilistů. Celkem bylo podle Gilberta při útoku zabito 74 lidí.

Po útoku.

Útok vyvolal silné protesty především mezi západní Evropou a arabskými státy. Spojené státy operaci schválily, čímž došlo ke zhoršení americko-tuniských vztahů. Útok rovněž zkomplikoval egyptsko-izraelská jednání o kontrole nad hraničním městem Taba. Izraelský premiér Šimon Peres k útoku prohlásil, že „byl činem sebeobrany.“  Rezoluce 573 Rady bezpečnosti OSN (Spojené státy se při hlasování zdržely) odsoudila útok na tuniské území jako flagrantní porušení Charty OSN a Tunisko podle ní mělo nárok na přiměřené reparace.

Operace Dřevěná noha (hebrejsky: מבצע רגל עץ, "Mivca Regel Ec", anglicky: "Operation Wooden Leg") bylo kódové označení operace Izraelského vojenského letectva, která se odehrála 1. října 1985. Jejím cílem bylo sídlo Organizace pro osvobození Palestiny (OOP) v Hamam al-Šatu v Tunisku.

Operation "Wooden Leg" (, "Mivtza Regel Etz") was an attack by Israel on the Palestine Liberation Organization (PLO) headquarters in Hammam Chott, near Tunis, Tunisia, on October 1, 1985. With a target 1,280 miles (2,060 km) from the operation's starting point, this was the most distant publicly known action undertaken by the Israel Defense Forces since Operation "Entebbe" in 1976. It has been condemned by the United Nations Security Council.


Život.

Narodil se v rodině venkovského učitele v Biskoupkách na Moravě, od roku 1903 bydlel v Šemíkovicích, kde navštěvoval jednotřídní školu a na které ve svém díle často vzpomínal ("Z mého života", 1959). Od roku 1911 studoval gymnázium v Třebíči, které dokončil roku 1919. Za první světové války byl odveden, ale po dvou měsících byl z armády propuštěn. Jeden semestr studoval právnickou fakultu v Brně, pak přestoupil na filosofickou fakultu v Praze (studia nedokončil). Brno si však oblíbil a toto město ho velmi ovlivnilo.  Roku 1922 vstoupil do Devětsilu, v jeho rámci se podílel na založení poetismu ( poetismus-nový básnický směr, který vznikl v Česku a nikdy se nerozšířil za hranice. Chtěl být metodou, jak nahlížet na život, aby byl básní.). Postupně se stal politickým iniciátorem českého avantgardního hnutí. Roku 1924 vstoupil do KSČ. Pracoval v redakci Masarykova slovníku naučného (tajemník), poté se věnoval pouze spisovatelství. Nějakou dobu působil jako dramaturg Osvobozeného divadla. Publikoval v "Rudém právu", "Tvorbě", "Odeonu", "Nové scéně", "Lidových novinách" atd.  Velmi ho ovlivnily jeho cesty – zejména do SSSR, ale i Francie, Itálie a Řecka. Seznámil se zde s mnoha surrealisty (André Breton), pod jejichž vlivem založil Skupinu surrealistů v ČSR (1934), kterou roku 1938 rozpustil.  Po druhé světové válce byl velmi aktivní v KSČ, získal řadu oficiálních poct a funkcí. Jeho tvorba této doby je poznamenána stylem budovatelské poezie, podle Nezvalových příznivců obsahuje snahu najít sama sebe v socialistickém realismu.

Milovník astrologie.

Již roce 1923 mu Jan Bartoš sestavil horoskop. Nezval studoval knihy o astrologii, předpověděl i vlastní smrt, tvrdil, že zemře o velikonocích. Zájem o astrologii mu vydržel po celý život, v jeho pozůstalosti se nachází 70 stran učebnice astrologie, kterou nedokončil. Díky své imaginaci měl předpoklady k interpretaci astronomických dat. Báseň Veliký orloj, je popis Nezvalovy nativity, čili horoskopu zrození.

Milovník žen.

Nezval měl charisma, které lámalo ženská srdce, mnoho žen podlehlo Nezvalovu kouzlu osobnosti. V roce 1948 se oženil s celoživotní partnerkou (znali se od roku 1926) Františkou „Fáfinkou“ Řepovou (1905–1970), se kterou žil až do své smrti. Od roku 1937 měl milostný poměr s herečkou Lilly Hodáčovou (1910-1998), která peripetie vztahu popisuje ve svých memoárech. Roku 1952 Nezval poznal Olgu Jungovou (*22.6.1929), z jejichž milostného vztahu se v roce 1954 narodil syn Robert († 1971).  Zemřel v důsledku srdečního infarktu a spály. Smuteční obřad v Rudolfinu a státní pohřeb se konal ve čtvrtek 10.dubna. Pohřben je v Praze na Vyšehradském hřbitově. Písemnou pozůstalost Vítězslava Nezvala získal Literární archiv Památníku národního písemnictví.

Dílo.

V edici Dílo Vítězslava Nezvala vyšlo v letech 1950–1990 celkem 38 svazků.

Poetismus.

Tvorba 30. let 20. století:

Surrealismus.

Ve stejné době, jako surrealistická díla, anonymně vydává dílo, které nemělo surrealistické prvky a lze říci, že stojí mimo Nezvalovu tvorbu.  Kolem roku 1937 Nezval opouští myšlenky surrealismu a přesouvá se k poezii nadosobních hodnot, toto byla samozřejmě všeobecná tendence.

Próza.

Drtivou většinu svojí prózy vydal mezi roky 1929 a 1934, tato próza byla zaměřena na sféru podvědomí a snu a naznačila Nezvalův posun od poetismu k surrealismu.  V letech 1935–1938 vydal úvahové knihy, které byly i jakousi osobitou formou cestopisu.

Další díla.

Dále vydal encyklopedii moderních básnických směrů. A několik literárních studií: Jiří Wolker, Karel Čapek, Josef Čapek, Jaroslav Vrchlický, Petr Bezruč atd.  Přeložil několik děl André Bretona (tvůrce a teoretika surrealismu):

Písně a zhudebněné dílo.

Nezval psal libreta (například libreto k rozhlasové opeře Bohuslava Martinů "Hlas lesa" nebo "Prolog" z "Her o Marii"). Otextoval několik písní, skládal i melodie. Zhruba šest básní, vzniklých ve dvacátých letech, zhudebnil Jaroslav Ježek. Písně na Nezvalova slova zpívali Vlasta Burian, Hana Hegerová ("Magnetová hora", "Pocestný"), písně z divadelní hry "Schovávaná na schodech" zpívali Helena Vondráčková či Laďka Kozderková s Milanem Drobným. Také složil několik budovatelských písní ("Všichni jsme mladí" viz ukázky z díla).  Některé Nezvalovy básně se dočkaly zhudebnění, převážně folkovými hudebníky, ale i skladateli vážné hudby. Nejvýznamnější skladbou na Nezvalův text zůstává "Sbohem a šáteček" Vítězslavy Kaprálové z roku 1937, jejíž orchestrální verze byla vydána na hudebním nosiči Studiem Matouš v roce 1998 a klavírní verze Supraphonem v roce 2003. Největším projektem zůstává dílo Jana Spáleného, který ve druhé polovině 70. let 20. století zhudebnil "Edisona" (album Edison) a "Signál času" (projekty vyšly na LP v roce 1978, resp. 1979, dohromady pak v reedici na CD v roce 1997). Jitka Molavcová nazpívala "Rue de la gaité" s melodií Emila Františka Buriana. Štěpán Rak zhudebnil Nezvalovy básně "Sloky o Praze", "Píseň o vřesu" a "Až". Písně natočila Lenka Filipová pro pořady Československé televize, na CD vyšly v roce 2004 jako bonus na reedici alba "Částečné zatmění srdce". Karel Plíhal na albu "Králíci, ptáci a hvězdy" (1996) zpívá Nezvalovu "Píseň". Petr Ulrych pro desku Javorů "Šumaři" (2003) zhudebnil písně "Žlutý list", "Šumaři" a "Prosinec". Báseň "Sbohem a šáteček" zhudebnil Marek Doubrava se skupinou Hm... (album "Plán na zimu", 2008) i Marek Eben (album Bratři Ebenové: "Čas holin", 2014). Nezvalovy básně zhudebnili i tito amatérští muzikanti:

Kritika.

Různá doba na něm oceňovala různá díla. V 50. letech byl nejvíce ceněn jeho "Zpěv míru", za normalizace jeho "Edison", později sbírky "Sbohem a šáteček" a "Absolutní hrobař".

Nezvalova Třebíč.

Festival moderní poezie Nezvalova Třebíč se od roku 1961 konal s několikaletými odstupy vždy v květnu. Ke každému festivalu vyšla publikace s ukázkami Nezvalovy tvorby: Jarní festival poezie Nezvalova Třebíč byl po delší přestávce obnoven v roce 2015 a bude se konat každých pět let k připomenutí kulatého a půlkulatého výročí narození básníka. V roce 2020 se konal další ročník, předsedou poroty byl Petr Kukal.

Vítězslav Nezval (26. května 1900 Biskoupky – 6. dubna 1958 Praha) byl český básník, spisovatel a překladatel, spoluzakladatel poetismu, vůdčí osobnost českého surrealismu, národní umělec (1953), člen Komunistické strany Československa, vyznamenaný zlatou medailí Světové rady míru.

Vítězslav Nezval (; 26 May 1900 – 6 April 1958) was one of the most prolific avant-garde Czech writers in the first half of the twentieth century and a co-founder of the Surrealist movement in Czechoslovakia.


Biografie.

Původ, mládí.

Narodila se jako čtvrtý potomek/třetí dcera ze sedmi dětí ruského cara Mikuláše I. a jeho manželky Alexandry Fjodorovny. Své jméno dostala po tetě z otcovy strany, v rodinném kruhu ji nazývali zdrobněle "Adini". Vyrůstala ve velké, šťastné rodině – soužití jejích rodičů bylo jedním z těch manželství v historii politicko-dynastických spojení, v němž panovala láska a vzájemná úcta, ona sama pak byla miláčkem svých rodičů, především otce. Říkalo se, že je velmi podobná na svou babičku z matčiny strany, pruskou královnu Luisu Meklenbursko-Střelickou.

Výchova a vzdělání.

Jako ostatní děti carské rodiny byla Alexandra do pěti let pod dohledem chůvy Marji Vasiljevny Kajsovské. Poté dostala první guvernantku. Základními předměty byly aritmetika, všeobecné a ruské dějiny, fyzika. Důraz byl kladen na výuku jazyků – francouzštiny, němčiny a angličtiny. Už od útlého dětství se svou povahou a chováním lišila od svých sester, milovala samotu a klid, udivovala svou neobvyklou dobrotou. Byla mimořádně hudebně nadaná, měla pozoruhodný hlas; studovala hudbu a brala lekce u slavné sopranistky Henriette Sontag a u italského skladatele C. E. Solivy. Po roce studia se však její hlas začal měnit a rytmus dýchání začal být místy nepravidelný. Lékaři připustili onemocnění plic.

Manželství.

V létě roku 1843 pozval car Nikolaj I. na návštěvu Ruska syna lankraběte Viléma Hesensko-Kasselského, prince Fridricha-Viléma (1820-1884), možného následníka dánského trůnu. Princ pobýval několik týdnů v Petrohradě, kde carská rodina obvykle trávila letní měsíce. Mladý krasavec si svým prostým chováním dobyl srdce mnohých, ne však všech: např. velkokněžně Olze Nikolajevně, starší sestře Alexandry, se princ zdál «"nevýrazný a bez vlastních názorů"». Všichni domnívali, že požádá o ruku právě ji, ukázalo se však, že se všichni mýlili: brzy vešlo ve známost, že princ Fridrich Vilém učinil návrh Alexandře, která na něho hluboce zapůsobila nejen svým půvabem a hlubokou duší, ale i svým kouzelným hlasem. Údajně přišla do kabinetu svého otce a na kolenou jej prosila o souhlas se sňatkem, s tím, že přes pravidla etikety dala princi naději v možnost jejich štěstí. Nikolaj I. dceři požehnal, třebaže věděl, že pár bude žít v Dánsku, s nímž v té době Rusko nepojily žádné blízké příbuzenské svazky, vysvětlil jí však, že nemůže otázku rozhodnout definitivně: vždyť Fridrich Vilém byl synovec bezdětného dánského krále Kristiána VIII. a jako takový pretendentem dánského trůnu, proto bylo třeba získat nejprve i souhlas dánského panovníka. Ani na této straně však nebylo překážek a svatba byla naplánována na leden příštího roku. Do té doby se mladý pár musel rozloučit.  Nedlouho před svatbou u Alexandry zjistili tuberkulózu. Tuto strašnou zprávu (v té době byly souchotě nevyléčitelnou nemocí) sdělil Mikuláši I. jeho osobní lékař Mandt, který s touto Jobovou zvěstí speciálně přijel do Anglie, kde tou dobou panovník pobýval na návštěvě. Řekl carovi, že jedna velkokněžnina plíce je již natolik zasažena, že není naděje na uzdravení. Car přerušil návštěvu a vrátil se do Petrohradu. Když sem přijel nedlouho před svatbou Fridrich Vilém, pozoroval na své nevěstě změnu – na tvářích chorobnou bledost, častý kašel. Přesto se to nezdálo být důvodem pro odklad svatby. Svatební obřad se uskutečnil 16./28. ledna roku 1844 v Petrohradě. Mladí novomanželé po svatbě neopustili Rusko, jak se původně předpokládalo, kvůli nalomenému Alexandřinu zdraví neodjeli do Hesenska a zůstali v Petrohradě, usadivše se prozatím v Zimním paláci; velkokněžna čekala dítě a carevna Alexandra Fjodorovna chtěla, aby jí dcera v této době byla nablízku.

Smrt.

Manželské štěstí mladého páru netrvalo dlouho. Alexandřina nemoc rychle postupovala. 28. července, sedm měsíců po svatbě, porodila velkokněžna předčasně (tři měsíce před termínem) syna, který dostal jméno Vilém a téhož dne zemřel; den po něm zemřela i ona sama. "«Buďte šťastni»", to byla její poslední slova. Její otec plakal, neskrývaje slz. Smrt dcery považoval za trest nebes za krev prolitou při potlačení povstání děkabristů v roce 1825.  Alexandra Nikolajevna byla pohřbena se svým synkem v náručí v chrámu sv. Petr a Pavla v Petropavlovské pevnosti v Petrohradu. Později byly jejich ostatky přeneseny do velkoknížecí hrobky, vybudované v roce 1908.

Památky.

Památku velkokněžny připomínají např.:

Alexandra Nikolajevna Romanovová (12. června/24. června 1825, Petrohrad – 29. července/10. srpna 1844, Carské Selo) byla rodem ruská velkokněžna a sňatkem dědičná princezna von Hessen-Kassel zu Rumpenheim.

Grand Duchess Alexandra Nikolaevna of Russia (24 June 1825 – 10 August 1844) was the youngest daughter and fourth child of Tsar Nicholas I, Emperor of Russia, and his wife, Princess Charlotte of Prussia. She was a younger sister of Tsar Alexander II of Russia.


Popis.

Kladivoun bronzový na délku dosahuje maximální velikosti 370 až 420 cm. Pohlavní dospělosti je u samic dosaženo při velikosti asi 200 až 250 cm, u samců při asi 140 až 198 cm celkové délky. Nejvyšší zaznamenaná hmotnost kladivouna bronzového činila 152,4 kg. Navzdory velikosti je tělo štíhle stavěno, s velkou první hřbetní ploutví a malou druhou hřbetní ploutví a břišními ploutvemi. Hlava má tvar kladiva, podobně jako u jiných zástupců čeledi, s výrazným prohloubením v jejím středu a dalšími menšími prohlubněmi po stranách, které dávají hlavě vroubkovaný vzhled. Horní polovina těla je zbarvena odstíny hnědošedé, bronzové až olivové, na spodní straně těla zbarvení přechází do světlejších odstínů, od světle žluté až po bílou.

Ekologie a chování.

Kladivoun bronzový je živorodým druhem a vejce se po dobu 9 až 12 měsíců se vyvíjejí v těle matky. Mláďata přicházejí na svět na jaře a v létě a dosahují velikosti asi 31 až 57 cm. Samice rodí 12 až 41 mláďat v jednom vrhu. První dva roky života žijí v pobřežních vodách. Dospělci se zdržují spíše na otevřeném moři, kde mohou tvořit skupiny segregované podle pohlaví. Během letních měsíců mohou kladivouni vytvářet velké migrující skupiny. Kladivoun bronzový se může dožít věku až 35 let, především mláďata se však stávají obětmi mnohých predátorů včetně jedinců vlastního druhu. Potravu dospělých jedinců tvoří především různé druhy ryb, hlavonožců a korýšů, stejně jako menší druhy žraloků a rejnoků.

Ohrožení.

Kladivoun bronzový představuje celosvětový cílový i vedlejší úlovek komerčního rybolovu. Je ceněn pro své ploutve a kůži, ale také pro maso, olej a vyrábí se z něj i rybí moučka. Vyhledáván je také ze strany sportovních rybářů. Tendence vytvářet početné migrující skupiny vede k výlovu velkého množství jedinců v krátkém čase a zranitelná jsou také mláďata žijící při pobřeží. Mezinárodní svaz ochrany přírody k roku 2019 uvádí prudký pokles populací kladivounů ve všech oceánech, pravděpodobně o více než 80 % během tří generací, a druh hodnotí jako kriticky ohrožený. Předchozí vyhodnocení z roku 2009 považovalo kladivouna bronzového za ohrožený taxon. Lokální zlepšení v návaznosti na ochranná řízení lze pozorovat v severozápadním Atlantiku a Mexickém zálivu, avšak globální ochrana není příliš rozvinuta. Od roku 2013 patří kladivoun bronzový do druhé přílohy úmluvy CITES, což má zajistit, aby vyvážené části žraloků pocházely z legálního a udržitelného rybolovu.

Kladivoun bronzový ("Sphyrna lewini") představuje druh mořského žraloka z čeledi kladivounovití (Sphyrnidae). Vyskytuje se v pobřežních mírných teplých a tropických mořích po celém světě, žije v oblastech šelfových moří a přilehlých hlubokých vodách. Často se přibližuje i k pobřeží a může vplouvat i do zátok nebo ústí řek.

The scalloped hammerhead ("Sphyrna lewini") is a species of hammerhead shark, and part of the family Sphyrnidae. Originally known as "Zygaena lewini", its genus name was later changed to its current name. The Greek word "sphyrna" translates into "hammer" in English, referring to the shape of this shark's head. The most distinguishing characteristic of this shark, as in all hammerheads, is the 'hammer' on its head. The shark's eyes and nostrils are at the tips of the extensions. It is a fairly large hammerhead, but is still smaller than both the great and smooth hammerheads.


Dětství a rodina.

Anna Marie se narodila 28. srpna 1639 a vyrůstala v Římě. Její otec baron Lorenzo Mancini byl italským aristokratem, ale také nekromantem a astrologem. Po jeho smrti v roce 1650 matka Geronima Mazzarini odjela s dětmi do Paříže, kde doufala, že díky vlivu svého mocného bratra, kardinála Mazarina, najde vhodné manžely pro své dcery.  Mariinými sestrami bylyː  Manciniovy nebyly jedinými příbuznými kardinála Mazarina, které přijely do Francie. Dalšími byly dvě jejich sestřenice, dcery Mazarinovy nejstarší sestry. Starší z dívek, Laura Martinozzi, se provdala za vévodu z Modeny Alfonse IV. d'Este a byla matkou Marie Beatrice d'Este, druhé manželky anglického krále Jakuba II. Mladší ze sester, Anna Marie Martinozzi, se stala manželkou Armanda de Bourbon, knížete z Conti.  Sestry Manciniovy měly také tři bratryː Paula, vévodu z Nevers Filipa a Alfonze.

Vztah s králem.

Ve Francii začali Anně Marii říkat pouze Marie. "Tmavá, temperamentní a krásná", Marie zaujala nejdůležitější osobnost u francouzského královského dvoraː romanticky se do ní zamiloval Ludvík XIV. Král byl do Marie tak poblázněný, že dokonce vyjádřil přání se s ní oženit. Kardinál Mazarin a králova matka Anna Rakouská nakonec pár rozdělili, Marii vykázali z Francie a Ludvíka oženili s Marií Terezou Španělskou.

Exil a manželství.

V roce 1661 byla Marie provdána za italského prince Lorenza Onofria Colonnu, který byl po jejich svatební noci velmi překvapen, když zjistil, že je jeho novomanželka stále panna. Ženich neočekával, že nalezne "nevinnost mezi láskami králů".  Manželé spolu měli tři dětiː

Útěk a smrt.

Po narození třetího dítěte se vztah mezi manželi zhoršil. 29. května 1672, opustila Marie, strachující se o holý život, opustila v doprovodu sestry Hortenzie, Řím. V roce 1677 napsala své memoáry. Do Itálie se vrátila až po manželově smrti v roce 1689.  Zemřela 8. května 1715 v Pise a byla pohřbena v kostele Santo Sepolcro.

Paměti.

Spolu se sestrou Hortenzií napsala paměti. Novější vydání:

Marie Mancini ("Anna Maria Mancini"; 28. srpna 1639 – 8. května 1715) byla třetí z pěti sester Manciniových; neteří kardinála Mazarina, které přijely do Francie, aby se výhodně provdaly. Spolu se dvěma sestřenicemi z rodiny Martinozzi byly na dvoře Ludvíka XIV. známy jako "Mazarinettes".

Anna Maria (Marie) Mancini (28 August 1639 – 8 May 1715) was the third of the five Mancini sisters; nieces to Cardinal Mazarin who were brought to France to marry advantageously. Along with two of their female Martinozzi cousins, the Mancini sisters were known at the court of King Louis XIV of France as the "Mazarinettes".


Děj.

Kdysi dávno v prokletém městě Derry v Maine, se spojilo čtyř celoživotních přátel: Gary "Jonesy" Jones, Pete Moore, Joe "Bobr" Clarendon a Henry Devlin. Kteří, jako mladí teenageři, zachránili Douglase "Dadice" Cavella, staršího chlapce s Downovým syndromem, když ho jiná parta mlátila. Díky jejich novému přátelství s Dadicem, Jonesy, Bobr, Henry a Pete začali sdílet neobvyklé schopnosti včetně telepatie, sdílené sny, a psychické stopy lidí.  Jonesy, Bobr, Henry a Pete sjíždějí na každoroční loveckou sezonu do "zastrčenky", izolované chaty v severním Maine. Ale v této lovecké sezóně se na zem dostanou mimozemšťané, kteří zahájí invazi, a na oblast je uvalena karanténa. Šílený plukovník americké armády Abraham Kurtz dostal za úkol mimozemšťany zničit. Jonesy a Bobr zůstávají v chatě, zatímco Henry a Pete jedou do obchodu pro zásoby, ale když odjedou, přijde do chatky dezorientovaný a ustrašený cizinec, který se potuloval poblíž během vánice. Mluví o světlech na obloze a vypadá že byl obětí mimozemského únosu. Tomu muži roste víc břicho a je i víc nemocný a umírá, zatímco sedí na záchodě. Mimozemský parazit si vykousá svou cestu ven z jeho těla řitním otvorem a vleze do záchodu. Poté zaútočí na Bobra, kterého také zabije. Jonesy se nadýchá spórů podivné načervenalé houby a poté pozná, že cizinec a s ním ten vesmírný parazit se šíří po chatě, a mimozemská entita ("Pan Šedý"), začíná ovládat jeho mysl.  Henry a Pete se setkávají se ženou, která byla z lovecké skupiny jako podivný muž v chatě. Ona je také v depresi a infikovaná stejným parazitem. Po havárii jejich auta Henry odejde a Pete zůstává se ženou. Henry se málem setká s Jonesym, když šel pro sněžný skútr do chaty. Uprostřed lesa mu dá jeho telepatické vnímání vědět, že Pete je v průšvihu, Bobr je mrtev a Pan Šedý zmanipuloval Jonesyho tělo. Snaží se opustit oblast a dozví se, že tito mimozemšťané se pokusili infikovat Zemi už několikrát. Počínaje havárií v Roswellu v roce 1947, ale složení vzduchu a složení životního prostředí je vždy zastavilo, a americká vláda na něž se pokaždé zaměřovali neúspěšné pokusy o invazi. Infikovaný Jonesy, který má Pana Šedého ve své mysli a také může šířit infekci, Pan Šedý se stal dokonalou Tyfovou Mary—a on to ví.  Henry, který je teď v uvězněn karanténě armády, se snaží přesvědčit Kurtze, aby šli zničit Jonesyho/Pana Šedého, než bude příliš pozdě. Jonesy sám, nyní vězeň ve své vlastní mysli, se snaží pomoci. Oba začínají být přesvědčeni, že jejich starý přítel Dadic může být klíčem k záchraně světa.

Pavučina snů (v anglickém originále Dreamcatcher) je román amerického spisovatele Stephena Kinga s prvky hororu, thrilleru a mimozemské invaze. Kniha z roku 2001, psaná v kurzívě, pomohla autorovi zotavit se z autonehody a byla dokončena za půl roku. Podle Kinga měla mít název "Rakovina," ale jeho manželka Tabitha Kingová ho přesvědčila, aby změnil název. Filmová adaptace byla natočena v roce 2003.

Dreamcatcher (2001) is a novel by American writer Stephen King, featuring elements of body horror, suspense and alien invasion. The book, written in cursive, helped the author recuperate from a 1999 car accident, and was completed in half a year. According to the author in his afterword, the working title was "Cancer". His wife, Tabitha King, persuaded him to change the title. A film adaptation was released in 2003.


Historie.

Společnost byla založena 26. prosince 1831 jako "Imperial Regia Privilegiata Compagnia di Assicurazioni Generali Austro-Italiche" v Terstu. Terst byl tehdy součástí Rakouského císařství, ale stále v blízkém kontaktu s formující se Itálií. Již v roce 1832 společnost otevřela pobočky ve Vídni, Budapešť a Praze.

Generali Group.

Assicurazioni Generali stojí v čele Generali Group, která působí prostřednictvím dceřiných společností ve více než 60 zemích světa. Podle obratu patří mezi největší trhy Itálie, Německo (Generali Deutschland) a Francie (Generali France), podle tržního podílu pak Itálie, Česká republika (viz níže), Německo, Maďarsko, Argentina, Slovensko, Rakousko a Čínská lidová republika.

Generali v Česku.

Již v roce 1832 společnost otevřela pobočku v Praze. V pražské pobočce pracoval od 1. listopadu 1907 do 15. července 1908 Franz Kafka. V roce 1920 založila Generali ve spolupráci se Živnobankou pojišťovací ústav Moldavia Generali, která se v roce 1939 sloučila s další pojišťovnou Sekuritas. Generali takto působila až do roku 1945, kdy došlo dekretem prezidenta republiky ke znárodnění soukromých pojišťoven.  Na tradici navázala Generali v roce 1993 jako zastoupení rakouské pojišťovny Erste Allgemeine. Jako akciová společnost působí Generali od ledna 1995, kdy se organizační složka mezinárodního pojišťovacího koncernu Erste Allgemeine Versicherungs-AG transformovala do Generali Pojišťovna a.s. V roce 2007 se Generali a PPF dohodli, že vytvoří společný podnik - Generali PPF Holding, do kterého Generali vloží 1,1 miliardy eur a svá středoevropská aktiva, čímž v holdingu získá podíl 51%; PPF (resp. její dceřiná společnost PPF Co1 B.V.) pak vloží CZI Holding a v holdingu získá podíl 49%. Společný podnik zahájil činnost v lednu 2008. V lednu 2013 PPF Group oznámila, že svůj podíl v holdingu postupně v letech 2013 a 2014 odprodá Generali za 1,286 (2013) a 1,235 (2014) miliardy eur a dále získá dividendy ve výši 352 milionů eur, celkem tedy 2,873 miliard eur (asi 73 miliard Kč). V návaznosti na dohodu obou akcionářů byla v lednu 2015 holdingová společnost působící v 10 zemích střední a východní Evropy přejmenována na Generali CEE Holding.  V letech 2007–2013 byl členem představenstva Assicurazioni Generali Petr Kellner, v letech 2010 a 2011 patřil s 2% podílem i mezi její největší akcionáře.

Assicurazioni Generali je největší pojišťovna v Itálii a jedna z největších ve světě. Působí ve více než 60 zemích světa, kde má přes 65 milionů klientů

Assicurazioni Generali S.p.A. or simply Generali is an Italian insurance company, the largest in Italy and third in the world. It has its headquarters in Trieste. In 2010, Assicurazioni Generali Group was the second largest insurance group in the world by revenue after AXA.


Historie.

Vydávání bylo zahájeno Charlesem Taze Russellem července 1879 pod názvem „Sionská strážná věž a zvěstovatel Kristovy přítomnosti“ ("„Zion's Watch Tower and Herald of Christ's Presence“") a od té doby pokračuje nepřetržitě. V roce 1909 bylo z názvu vypuštěno přídavné jméno "Sionská". V roce 1920 Společnost Strážné věže ("the Watchtower Society") nechala znovu vytisknout všechna čísla z let 1879 – 1919 v sedmi svazcích (označováno jako "Watchtower Reprints"). Od března 1940 do současnosti časopis nese (plný) název „Strážná věž ohlašující Jehovovo království“ ("„The Watchtower Announcing Jehovah's Kingdom“").

Cena.

Původně byla Strážná věž (stejně jako další časopis Svědků Jehovových s názvem „Probuďte se!“) prodáván za nízkou cenu (10 amerických centů - roční předplatné), která se v jednotlivých dobách a zemích lišila.  V současné době časopis není určen k prodeji a je poskytován v rámci „"celosvětové biblické vzdělávací činnosti"“ a je celosvětově rozšiřován zdarma i bez povinného minimálního příspěvku a je tedy hrazen výhradně dobrovolnými dary zájemců.

Účel a forma časopisu.

Časopis je „"vždy nepolitický a nevyvyšuje jednu rasu nad druhou"“. I v jiných ohledech se nepřiklání na ničí stranu a je „"neutrální"“. Redakce uvádí, že se „"pevně se drží Bible jako autority"“ a biblické citáty v něm uvedené „"obvykle užívá"“ ze Svatého Písma - "Překladu nového světa" (se studijními poznámkami), ačkoliv citace z desítek dalších překladů se v časopise hojně používají. Vydavatelé uvádějí, že účelem časopisu je „"přinášet čest Nejvyšší Autoritě v celém vesmíru, Jehovovi Bohu. Dále redakce přirovnává název časopisu k strážním věžím v minulosti, kdy z nich lidé mohli pozorovat děje v širokém okolí. Časopis se k těmto stavbám přirovnává a ukazuje, jaký význam mají světové události ve světle proroctví zapsaných v Bibli. Utěšuje lidi dobrou zprávou o tom, že Boží Království, což je skutečná vláda se sídlem v nebi, brzy odstraní veškerou špatnost a přetvoří zemi v ráj. Své čtenáře vede k víře v Ježíše Krista – v to, že díky jeho smrti máme naději na věčný život a že nyní vládne jako Král Božího Království."“

Strážná věž hlásající Jehovovo království (v anglickém originále ) je ilustrovaný časopis s podrobněji rozebíranou náboženskou nebo vědeckou tematikou. Verze "pro veřejnost" vychází jednou za dva měsíce, kdežto "studijní vydání" vychází jednou měsíčně. Vydání "pro veřejnost" nelze koupit ve stánku ani jej dostávat poštou. "Studijní vydání" používají "svědkové Jehovovi a spol." pro hlubší studium Bible na bohoslužbách a studijním programu při shromážděních v sálech království. "Vydání pro veřejnost" rozšiřují na ulicích nebo při návštěvách domácností zájemců. Originální verzi vydává Biblická a traktátní společnost Strážná věž ("Watchtower Bible and Tract Society"), nezisková organizace, právnická osoba, jejíž jedna z vydavatelských částí sídlí v osadě Wallkill v okrese Ulster, stát New York v USA. Časopis je krátce po uvedení dobrovolníky přeložen z angličtiny do jiných jazyků, aby všechny jazykové mutace vycházely simultánně s originální verzí. Průměrný měsíční náklad "verze pro veřejnost" je 93 milionů výtisků a vychází ve 357 jazycích.

The Watchtower Announcing Jehovah's Kingdom is an illustrated religious magazine, published monthly by Jehovah's Witnesses via the Watch Tower Bible and Tract Society of Pennsylvania. Jehovah's Witnesses distribute "The Watchtower—Public Edition", along with its companion magazine, "Awake!", in their door-to-door ministry.


Biografie.

Původ, mládí.

Marie-Adélaïde se narodila jako nejstarší dcera, první ze šesti dětí savojského vévody Viktora Amadea II. a jeho manželky, původem orléanské vévodkyně Anny Marie Orleánské, dcery orléanského vévody Filipa I., bratra francouzského krále Ludvíka XIV., a jeho první manželky Henrietty Anny Stuartovny. Mladší sestrou Marie-Adélaïdy byla Marie Luisa Gabriela, manželka španělského krále Filipa V., prvního krále z bourbonské dynastie na španělském trůnu; Filip byl bratrem manžela Marie-Adélaïdy.  Její teprve šestnáctiletá matka zaplatila málem její narození životem. Svou dceru i ostatní děti vzdor protokolu kojila sama, což v této době bylo v královských rodinách (a šlechtických rodinách obecně) zcela neobvyklé. Snad i proto měla Marie-Adélaïde ke své matce, ale i ke své babičce, velmi těsný vztah.

Manželství.

Původním záměrem princeznina otce Viktora Amadea II. bylo provdat svou nejstarší dceru za rakouského arcivévodu Josefa I. Habsburského, avšak pro jeho nízký věk Josefův otec, císaře Leopold I. tento návrh odmítl.  Roku 1696 hodlal Ludvík XIV. dovést ke konci válku o falcké dědictví a za tím účelem prostřednictvím mírových jednání jako prvního monarchu vyvést Viktora Amadea II. z nepřátelského tábora. Po tvrdých vyjednáváních bylo dosaženo nejprve smlouvy z Turína, jež byla podepsána 29. června roku 1696 a jíž byl uzavřen separátní mír mezi francouzským králem a savojským vévodou; kromě jiných ustanovení byl jednou z podmínek i sňatek Marie-Adélaïdy s Ludvíkem Bourbonským, francouzským Dauphinem z Viennois.  15. října téhož roku překročila tehdy teprve jedenáctiletá Marie-Adélaïde u Le Pont-de-Beauvoisin hraniční řeku Guiers, jež tvoří hranici mezi Francií a Savojskem, aniž by s sebou směla mít nějaký doprovod. Vyzvedl ji zde vévoda de Brionne s kočárem a odcestoval s ní do vnitrozemí. 4. listopadu ji v Montargis jižně od Paříže očekával osobně král Ludvík XIV. Byl duchaplnou a výřečnou jedenáctiletou dívkou nadšen a psal své tehdejší přítelkyní, Madame de Maintenon, že Marie-Adélaïde je velmi půvabná a dobře vychovaná, živých očí a krásných černých vlasů, a že se chovala velmi zdvořile a způsobně.  Protože byla princezna ještě velmi mladá, ke svatbě zatím nedošlo a snoubenci žili vzdáleni. K další výchově a vzdělání navštěvovala dívčí školu Maison Royale de Saint-Louis v Saint Cyr u Versailles, již založila Madame de Maintenon v roce 1684. K prvnímu možnému datu, jež připouštěl zákon (7. prosinec 1697) se poté uskutečnila ve Versailles honosná svatba teprve dvanáctileté budoucí Dauphine s burgundským vévodou, nejstarším synem Velkého Dauphina. Nevěsta měla na sobě při obřadu stříbrné, rubíny poseté šaty s osm metrů dlouhou vlečkou. Manželství nebylo pro nízký věk nevěsty zatím naplněno.

Favoritka krále.

Ludvík XIV. dětskými žerty Marie-Adélaïde viditelně ožil. Až do své smrti byla dívka miláčkem stárnoucího krále, brzy si získala i Madame de Maintenon, kterou oslovovala důvěrně "„ma tante“ (tetičko)". Požívala ve Versailles volnosti jako žádný jiný člen královské rodiny. Král jí dokonce dával přednost i před svým vnukem. To značně popouzelo jeho nemanželské legitimizované dcery. Marie-Adélaïde informovala svou rodinu často v dopisech o svém mimořádně přátelském vztahu s králem. Manželka Ludvíka XIV., Marie Tereza Habsburská, již roku 1683 zemřela a nyní byla Marie-Adélaïde přes své mládí pro krále "First Lady" jeho dvora. Při reprezentativních aktech směla převzít roli královny. Ve Versailles obývala luxusní apartmá zemřelé královny ve stejném poschodí jako apartmány krále a Madame de Maintenon; komnaty byly renovovány podle jejího vkusu.

Potomci.

Marie-Adélaïde a její manžel, vévoda burgundský, spolu nakonec začali žít jako manželé. Z jejich svazku vzešli tři synové:  Ludvík XIV. byl z narození jejich synů velmi spokojen a šťasten, neboť tak následnictví trůnu bylo zajištěno.

Dvorské intriky.

Marie-Adélaïde milovala šperky a přepych, účastnila se ráda plesů, lovu, her a banketů a byla v centru dění na dvoře, jenž jí byl okouzlen. Nesdílela nikterak extrémní náboženské cítění svého chotě a poznamenala jednou k Ludvíkovi XIV., že kdyby zemřela před svým manželem a mohla se pak vrátit zpět na zem, jistě by ho našla v manželství s nějakou jeptiškou.  Dokázala vtipkovat dokonce i poli politiky a ptala se jeden večer Madame de Maintenon v přítomnosti Ludvíka XIV., proč je v Anglii lepší vláda za královny než za krále, a sama si odpověděla, že proto, že zemi s králem ovládají ženy, kdežto zemi s královnou muži. Tím se strefila i do vztahu tajné manželky Ludvíka XIV., přesto se král její zlomyslnou poznámkou pobavil.  Mladá vévodkyně si ovšem pro svůj vliv na Ludvíka XIV. získala řadu politických nepřátel, kteří se seskupili kolem jejího tchána, předpokládaného následníka trůnu. Její velkou protivnicí a sokyní byla hraběnka Luisa Františka Bourbonská, nemanželská legitimizovaná dcera Ludvíka XIV. z jeho vztahu s jeho druhdy oficiální milenkou Madame de Montespan. Hraběnka se snažila dosáhnout sňatku své dcery Luisy Alžběty s Karlem, vévodou z Berry, mladším synem Velkého Dauphina, který se však přičiněním Marie-Adélaïde stal roku 1710 manželem Marie Luisy Alžběty Orleánské, nejstarší dcery orléanského vévody Filipa II. a Františky Marie Bourbonské, mladší sestry hraběnky de Bourbon. Díky vlivu Marie-Adélaïde upadl francouzský vojevůdce Louis Joseph de Bourbon, vévoda z Vendôme, do nemilosti.  Marie Adelaide se často účastnila politických porad a byla zasvěcena do mnoha důležitých státních rozhodnutí a tajemství. Podle francouzského historik Charles Pinot Duclose svých vědomostí zneužívala, když svému otci předávala všechny pro něj zajímavé informace; to vyšlo najevo po její smrti na základě prohlídky její korespondence. V reakci na to se měl Ludvík XIV. vyjádřit k Madame de Maintenon, že ho „ta malá ženská“ ošálila.

Smrt a její konsekvence.

Když dosavadní následník trůnu, Velký Dauphin (Grand Dauphin) zemřel 14. dubna roku 1711 na neštovice, stal se jeho syn, devětadvacetiletý vévoda burgundský korunním princem – dauphinem a jeho manželka Marie-Adélaïde korunní princeznou (dauphine); tohoto postavení však užívala pouhých deset měsíců. Počátkem roku 1712 vypukla u dvora epidemie spalniček a jak vévoda, tak jeho žena této nemoci podlehli, stejně jako starší z jejich dvou dosud žijících synů, pětiletý vévoda bretaňský. Marie-Adélaïde onemocněla v zámku Fontainebleau, kde tou dobou právě dlel dvůr, a 12. února 1712 zemřela v zámku ve Versailles. Krátce před svým odchodem ze života měla teprve dvacetišestiletá vévodkyně říci vévodkyni de Guise: „Na shledanou, krásná vévodkyně. Dnes Dauphine, zítra nic, pozítří zapomenuta.“ Její manžel, jenž se od ní nakazil, zemřel o pouhých šest dní později, 18. února, na zámku v Marly-le-Roi. Marie-Adélaïde byla 23. února spolu se svým manželem pohřbena v Bazilice Saint-Denis, místě posledního odpočinku francouzských králů. Malý vévoda bretaňský zemřel nedlouho po svých rodičích, 8. března.  Je pravděpodobné, že všechna tři úmrtí měli na svědomí příliš horliví lékaři, kteří nemocným podle tehdy oblíbeného a hojně využívaného způsobu terapie často pouštěli žilou. Přežil pouze nejmladší syn následnického páru, malý vévoda z Anjou, neboť jeho guvernantka, Madame de Ventadour, tuto smrtící péči lékařů nepřipustila. Pro Ludvíka XIV. znamenaly tyto tři případy úmrtí v nejbližší rodině tragédii. Truchlil obzvláště po zemřelé dauphine a své hoře sděloval i písemně v dopisech svému dalšímu vnukovi, španělskému králi Filipu V.  Protože v důsledku těchto neblahých událostí všechna nástupnická práva Ludvíka XIV. přešla na teprve dvouletého vévodu z Anjou, jenž zůstal jediným legitimním dědicem trůnu, povýšil starý král své nelegitimní syny do stavu princů královské krve s vyhlídkou na trůn v případě smrti malého následníka. Tento případ však nenastal, malý princ, který po smrti svého praděda Ludvíka XIV. (1. září 1715) nastoupil na francouzský trůn jako král Ludvík XV., dosáhl ve zdraví dospělosti; jeho vláda trvala bezmála šedesát let.

Marie Adelaide Savojská (francouzsky "Marie-Adélaïde de Savoie") (6. prosince 1685, Turín – 12. února 1712, Versailles) byla původem savojská princezna a sňatkem francouzská Dauphine.

Marie Adélaïde of Savoy, Princess of Savoy (6 December 1685 – 12 February 1712) was the wife of Louis, Dauphin of France, Duke of Burgundy. She was the eldest daughter of Duke Victor Amadeus II of Savoy and of Anne Marie d'Orléans. Her betrothal to the Duke of Burgundy in June 1696 was part of the Treaty of Turin, signed on 29 August 1696. She was the mother of the future King Louis XV of France. Styled as Duchess of Burgundy after her marriage, she became Dauphine of France upon the death of her father-in-law, Le Grand Dauphin, in 1711. She died of measles in 1712, followed by her husband a week later.


Původ.

Pobyt v suce připomíná biblické vyprávění o tom, jak židé putovali čtyřicet let pouští, než se usadili v Zaslíbené zemi. Suka přitom znázorňuje obtíže cesty, ale je též podobenstvím boží ochrany, která „jako oblak“ obklopovala Izrael.  Židovský filosof Maimonides tvrdil, že pobyt v suce je každoroční připomínkou skutečnosti, že snadný život mohou vystřídat horší časy.

Stavba.

Stavba Suky začíná po skončení svátku Jom kipur a povinnost pobývat v této chýši připadá na první noc svátku Sukot, kdy se odříkávají požehnání při vstupu dovnitř a při jídle (Kiduš, nad vínem, nad chlebem). O prvním večeru se též před Šehechejanu říká požehnání nad pobytem v suky ("lejšev ba-suka"). V diaspoře je o druhém večeru toto pořadí obrácené. V případě, že hrozí, že by radost ze splnění příkazu zkazilo špatné počasí, sní se jídlo v domě. Suka má mít minimálně tři stěny, včetně části pro vchod, a její střechu tvoří "schach", což je vrstva přírodního materiálu. Stěny by měly být dostatečně pevné, aby snesly sílu normálního větru. Lze je postavit z dřevěných prken, kamene, cihel nebo tyčí spojených plátnem, závěsem či jiným materiálem. Stěny se však nemusí stavět zvlášť pro suku. Všechny nebo alespoň některé mohou tvořit např. stěny domu, garáže, atd. Suka musí být tak veliká, aby v ní alespoň jeden člověk mohl pohodlně sedět a jíst. Minimální povolená výška činí deset dlaní (cca 3 stopy nebo 1 metr) a maximální dvacet loktů (cca 36 stop nebo 10 metrů). Co do zastavěné plochy žádná omezení nejsou. V Izraeli se zejména v kibucech a u hotelů stavějí suky úctyhodných rozměrů. V zastavěných čtvrtích se suky staví na balkonech, ale je třeba dbát na to, aby nad střechou suky nebyl další balkón. V takovém případě by nebyla splněna micva. Většina bytů ve čtvrtích zbožných židů má speciální sukové balkóny, které přes sebe vzájemně nepřečnívají. Z pohledu Halachy je však nejdůležitější zastřešení ("schah").

Střešní materiál.

Střešní materiál (hebr. "schach") musí být přírodní a podle Halachy musí vyrůstat ze země. Před použitím na zastřešení musí být odseknut nebo odřezán. Materiál na pokrytí střechy se liší v závislosti na klimatických podmínkách. Používají se však hlavně větve, listoví, sláma, bambus, etc. V teplých oblastech např. středozemí a Izraele se používají palmové větve. Naopak v oblastech mírného podnebí se používají například větve z jehličnanů. Obecně platí, že větve by měly být položeny dost nahusto, aby skýtaly stín, zároveň však musí umožňovat pohled na hvězdy. Ty symbolizují „oblak Slávy“, který v jeden a týž okamžik zahaluje a zjevuje Boží přítomnost. Na stavbu střechy je však zakázáno vše co nesplňuje podmínku micvy a to např. látka, kůže, kov, kožešiny nebo hlavní větve.

Dekorace.

Podle tradice se suka slavnostně vyzdobuje. Fantazii se přitom meze nekladou. Používá se ovoce, plody Izraele, čtyři druhy, barevné papírové ozdoby, speciálními obrázky či kresby (Jeruzaléma, Chrámu, slavných talmudských učenců, biblických motivů atd.), girlandy, pláštíky na Tóru, svatební baldachýny, vystřihovánky, ušpizin s formulace, které vítají slavnostní „hosty“, atd. Čím složitější, tím lepší. Pro děti skýtá výzdoba suky možnost, jak se vyřádit a oblíbit si svátek Sukot.

Ušpizin.

Jako ušpizin se nazývá sedm „svatých hostů“, které pán domu ("ba'al ha-bajit") tradičně vítá o svátku Sukot. Tato myšlenka se zakládá na zákoně o pohostinnosti ("hachnasat orchim"), který dodržoval Abrahám. Když se vejde do suky, je zvykem odříkat speciální formuli, která zve patriarchy a čtyři další biblické osobnosti, aby se duchovně zúčastnili rodinné oslavy svátku. V současné době věší často zbožní židé do suky nástěnné desky a schémata znázorňující ušpizin i s textem předepsaného „uvítání“. Všechny tyto „svaté hosty“ spojuje skutečnost, že část svého života strávili putováním bez jistoty přístřešku. Přicházejí v následujícím pořadí: Stejně jako jindy v roce, tak i během svátku Sukot se dbá na pohostinnost a do suky se lidé snaží zvát hosty. Kromě rodinných příslušníků a přátel i ty, kteří z různých důvodů nemají vlastní suku.

Suka (:, doslova „budka“, „stánek“ nebo „chýše“) je dočasné obydlí, které židé používají během svátku Sukot. Společně se čtyřmi druhy se jedná o nejdůležitější a nedílnou součást tohoto svátku. Zákony o stavbě suky a o dodržování svátku Sukot obsahuje traktát Suka v Mišně a v Talmudu. V Bibli je suka zmíněna v Leviticu: Podle přikázání Tóry musí všichni nábožensky plnoletí muži (po Bar micva) v suce sedět nebo pobývat. Na ženy a dívky se tato povinnost nevztahuje, ale pokud chtějí, tak mohou také v suce pobývat. Zbožní židé v suce nejen jedí, ale po dobu trvání svátku také spí. Nemocní, lidé na cestách, ženy a nezletilí jsou z plnění této micvy vyňati, i když ženy a nezletílí se běžně přidávají k mužům.

A or succah (; ; plural, "" or "sukkos" or "sukkoth", often translated as "booth") is a temporary hut constructed for use during the week-long Jewish festival of Sukkot. It is topped with branches and often well decorated with autumnal, harvest or Judaic themes. The Book of Vayikra (Leviticus) describes it as a symbolic wilderness shelter, commemorating the time God provided for the Israelites in the wilderness they inhabited after they were freed from slavery in Egypt. It is common for Jews to eat, sleep and otherwise spend time in the "sukkah". In Judaism, Sukkot is considered a joyous occasion and is referred to in Hebrew as "Yom Simchateinu" (the day of our rejoicing) or "Z'man Simchateinu" (the time of our rejoicing), and the sukkah itself symbolizes the frailty and transience of life and its dependence on God.