Biografie.

Mládí a předlistopadové období.

Narodil se 17. prosince 1960 v Táboře. Vystudoval Vysokou školu chemicko-technologickou v Praze, kde v roce 1984 získal titul inženýra. Jak později sám přiznal, studium na vysoké škole mu bylo umožněno díky členství v komunistické organizaci Socialistický svaz mládeže. Od roku 1984 do roku 1990 pracoval jako technolog a referent investičního útvaru ve výrobním podniku Mitas Praha n.p. V té době byl také mluvčím Občanského fóra.

Počátky kariéry a působení ve vládních úřadech.

V roce 1984 se stal členem Československé strany lidové v Praze 10, kde byl až do svého přestupu do TOP09 v roce 2009. Od roku 1990 působil ve státní správě, v letech 1990–1992 na Úřadu vlády ČR jako odborný poradce místopředsedy vlády ČR se zaměřením na otázky ekonomické transformace. Od července 1992 působil v Úřadu vlády ČSFR jako ředitel odboru poradců místopředsedy vlády ČSFR.  V období transformace vlastnických vztahů v ČR zastupoval Miroslav Kalousek vládu ČR v několika řídících funkcích v hospodářské sféře: v letech 1991–1992 byl rozhodnutím ministra zemědělství členem dozorčí rady Jihočeských pivovarů, v letech 1992–1994 usnesením vlády ČR působil jako člen správní rady a jednatel Západočeských pivovarů. Roku 1994 byl usnesením Poslanecké sněmovny zvolen do funkce člena prezídia Pozemkového fondu ČR, kterým byl do roku 1996. V letech 1993–1998 zastával post náměstka ministra obrany ČR, staral se o finanční řízení resortu, armádní restrukturalizace i řízení armádních zakázek.  V roce 1997 podepsal kupní smlouvu s developerskou firmou EPF na areál kasáren u pražského náměstí Republiky. Z obchodu nakonec sešlo a následné odškodnění firmy stálo stát stovky miliónů korun.

Vzestup na politické scéně.

V roce 1998 byl za KDU-ČSL zvolen do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky, když svůj mandát získal až v tzv. druhém skrutiniu. Stal se členem Hospodářského výboru, Výboru pro obranu a bezpečnost a Stálé komise pro kontrolu činnosti Vojenského obranného zpravodajství PČR. Mezi lety 1999–2001 byl místopředsedou KDU-ČSL, v té době byla součástí tzv. Čtyřkoalice. Byl členem stínové vlády Čtyřkoalice pro resort průmyslu a obchodu. V letech 2000–2002 byl členem vyšetřovací komise a předsedou sněmovní vyšetřovací komise pro objasnění rozhodování státu v IPB.  Ve funkčním období Poslanecké sněmovny PČR 2002–2006 působil jako předseda rozpočtového výboru. V roce 2005 na tuto funkci rezignoval, poté co bylo podáno trestní oznámení na jeho manželku pro nezaplacení dědické daně. Toto obvinění se však nepotvrdilo. Miroslav Kalousek prohlásil, že podání trestního oznámení pro nezaplacení dědické daně na jeho manželku je vykonstruovaná lež, která může ještě více ohrozit už tak otřesenou důvěru veřejnosti v politiku: „"Rezignuji proto na funkci předsedy rozpočtového výboru Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky. Činím tento krok jako nezbytný vklad k politické kultuře naší země. Proti původcům pomluv a křivých obvinění budu postupovat právní cestou. Jsem totiž přesvědčen, že k politické kultuře patří i předpoklad, že pomluvy a křivá obvinění nelze realizovat beztrestně."“ Podle politologa Bohumila Doležala šlo ale pouze o spektakulární krok, jehož účelem bylo naznačit tehdejšímu premiérovi Stanislavu Grossovi, že je proti němu morálním politikem a že by Gross měl proto rezignovat na funkci předsedy vlády. Jiní pak soudili, že pokud by to Kalousek učinil skutečně ve snaze zvýšit politickou kulturu v zemi, rezignoval by i na další své funkce, např. poslance nebo předsedy strany.

Předseda KDU-ČSL.

V roce 2003 byl v Ostravě na sjezdu KDU-ČSL zvolen předsedou strany. Tento post obhájil i v roce 2005 na sjezdu v Plzni. Pod jeho vedením získala KDU-ČSL v krajských volbách roku 2004 12,5 % rozdělovaných mandátů, což je o jednu šestinu více krajských zastupitelů než měla předtím. Uspěla i ve volbách do Evropského parlamentu, kde získala dva mandáty.  Na jaře 2005 média poukázala na nejasné okolnosti, za kterých Kalousek s manželkou přišli ke svým nemovitostem. Luxusní byt v Praze na Veleslavíně prý koupil jeho švagr Lubomír Kašák, když předtím od své sestry, Kalouskovy manželky, dostal směnku na šest a půl milionu korun a následně byt Kalouskovým pronajal. Podle analytika BBC Daniela Kaisera tento případ „vykazuje všechny známky praní politikových peněz“. Podnikatel Kašák byl vyšetřován policií kvůli korupci na příbramské radnici a byl v září 2002 v Solenicích na Příbramsku zastřelen svým obchodním partnerem Zdeňkem Němcem, který poté spáchal sebevraždu. Nedlouho poté Kašákova vdova převedla byt na Kalouskovy. Ke kauze se vyjádřil i otec Lubomíra Kašáka František Kašák: "„Směnku na 6,5 mil. Kč podepsal můj syn ing. Lubomír Kašák své sestře ing. Radce Kalouskové, CSc., na základě dohody se mnou. Od počátku 90. let jsem veškeré své úsilí a úspory věnoval na podporu podnikání svého syna. V roce 1999 jsem se rozhodl jako otec obou dětí učinit narovnání, jak je podělit stejným dílem. Částka 6,5 mil. Kč odpovídala profitu, který představoval příslušný díl mé pomoci do začátku podnikání a výnosů z mé spolupráce ve firmách KANAKO Příbram a IDOS Praha. Jako nejvhodnější instrument tohoto narovnání se nám po vzájemné dohodě jevil závazek s časovým odkladem – tedy směnka. Toto narovnání jsem učinil podle svého nejlepšího svědomí a dodnes ho pokládám za správné.""  Po patovém výsledku voleb v roce 2006 se v čele KDU-ČSL pokoušel společně s ODS a zelenými vytvořit vládu. 24. srpna 2006 předseda ČSSD Jiří Paroubek veřejně nabídl lidovcům účast v menšinové vládě s tolerancí KSČM. Před volbami 2006 se KDU-ČSL svým voličům zavázala, že nebude ve vládě podporované KSČM. Vzhledem ke komplikované povolební situaci však Miroslav Kalousek se souhlasem předsednictva KDU-ČSL začal jednat o nabídce ČSSD na vstup do vlády. Paroubkova nabídka mimo jiné lidovcům slibovala mírné snížení daní, zrušení kontroverzní novely církevního zákona, ratifikaci smlouvy s Vatikánem a čistě poměrný volební systém, čímž alespoň částečně vykryl většinu programových bodů KDU-ČSL.  Proti účasti strany ve vládě za tiché podpory komunistů protestovaly některé krajské, okresní i městské organizace a někteří jednotliví senátoři a poslanci. Celostátní výbor strany ukončil jednání o vládě a Miroslav Kalousek rezignoval na funkci předsedy. Rezignovala také část místopředsedů strany.  Kalousek se k tomu později vyjádřil tak, že to byl pouze trik, kterým chtěl zabránit velké koalici ČSSD a ODS.  V roce 2010 prohlásil: „Udělal jsem něco, co omluvit nelze. Neměl jsem na vybranou. Mohl jsem tiše chcípnout v křoví. Byla to provokace, byla to hra. Kdybych neudělal nic, tak další vývoj byl neskonale dramatičtější".  "„Ve chvíli, kdy už už mohlo dojít k dohodě mezi ODS a ČSSD o menšinové vládě ODS, udělal svůj politický majstrštyk, když začal vyjednávat o koalici lidovců s ČSSD s podporou KSČM, kterou však nikdy nemyslel vážně. My jsme vlastně tehdy s Nečasem a se Sobotkou dojednávali poslední podmínky dohody o toleranci vlády ODS, což bylo velmi reálné. Kalousek si spočítal, o co jde. Věděl, že konzervativní křídlo u lidovců mu nedovolí do té koalice s podporou komunistů jít, ale vyvolal v Paroubkovi pocit, že bude opět premiérem. Jirka (Paroubek) nám předtím poslal zprávu: Ukončete jednání s ODS a přijeďte okamžitě do Kramářovy vily.“" "Zdeněk Škromach"

Po odstoupení z funkce předsedy KDU-ČSL.

Po odstoupení z funkce předsedy KDU-ČSL v roce 2006 zůstal členem strany. Ve stejném roce kandidoval do zastupitelstva města Bechyně a získal zde třetí nejvyšší počet voličských hlasů. Mezi lety 2007–2009 byl ministrem financí ve vládě Mirka Topolánka, do 9. 1. 2007 zastával post místopředsedy rozpočtového výboru a také byl členem kontrolního výboru. Kalouskem vedené ministerstvo financí připravilo státní rozpočty na léta 2008 a 2009 s deficity 107,2, resp. 178,7 miliard korun – druhá suma byla do roku 2020 rekordním deficitem státního rozpočtu v dějinách České republiky. Během českého předsednictví v Radě EU byl (od ledna do května 2009) předsedou Rady Evropské unie pro hospodářské a finanční záležitosti.  Později v rámci kampaně před volbami do PSP v roce 2010 rozesílala strana TOP 09 občanům symbolické složenky na úhradu jejich podílu na státním dluhu. Cílem složenek mělo být upozornit občany na rostoucí zadlužení České republiky. Kalousek k tomu dodal: "„To není dluh někoho jiného, zaplatit ho budeme muset všichni"." Tato kampaň vyvolala ve společnosti spíše negativní reakce.  V roce 2009 z funkce ministra financí podepsal dohodu s japonskou investiční bankou Nomurou, čímž ukončil spor, který byl veden od roku 2000. Nomura žalovala český stát o náhradu škody ve výši 120 miliard Kč, a to kvůli zastavení činnosti Investiční a poštovní banky (IPB). Nomura poté žaloby u soudu stáhla.  Z funkce ministra financí hájil zadání více než stomiliardové veřejné zakázky na odstraňování ekologických zátěží jediné firmě. ""Během šestnácti let bylo vyčištěno pouze 32 procent postižených lokalit a odstraněno pouhých 26 procent škod – měřeno očekávaným objemem prací," uvedlo ministerstvo. "Místo dalších 20 let by tak ekologické škody mohly být odstraněny do roku 2015,"" argumentoval Kalouskův úřad. Po Kalouskově odchodu v květnu 2009 chtělo ministerstvo financí v tendru pokračovat. Důvodem mělo být, že by se díky tendru podařilo částku na odstranění ekologických závazků státu, které vznikly před rokem 1992, snížit. Pokud by se ekologické škody odstraňovaly zadáváním jednotlivých zakázek, nestihl by stát podle ministerstva do roku 2015 dostát svým závazkům. Ty jsou právně vymahatelné a při jejich nesplnění mohou státu hrozit žaloby nebo arbitráže. Podle české pobočky organizace Transparency International jde o neuvážený experiment s veřejnými prostředky, který by údajně zatížil státní rozpočet zbytečně nejméně o 30 miliard korun. K záměru na jedinou zakázku se kriticky vyjádřila také Hospodářské komora ČR.  Do druhého kola tendru postoupily tři firmy, z nichž nejnižší nabídku podala firma Marius Pedersen Engineering za 56,8 miliardy korun. On sám však nedoporučil tuto nejnižší nabídku přijmout. Předseda vlády Petr Nečas poté oznámil, že žádného uchazeče nevybere a projekt se uzavře. V prosinci 2011 vláda zakázku na odstranění ekologických škod zrušila.  V této době proběhla další kauza, a sice ohledně smlouvy mezi státem a společností OKD. Miroslav Kalousek byl v souvislosti s touto kauzou několikrát kritizován za liknavý postup a člen ČSSD Lubomír Zaorálek jej otevřeně obvinil z nečestného jednání. Podle něj v uplynulých dvou letech ministerstvo svůj přístup zlepšilo, ale odmítá vést soudní spory, které jsou předem prohrané. Ještě před odchodem z funkce ministra financí dal podnět k auditu v bytovém fondu, o který se jednalo.  Jinou kauzou spojenou s jeho osobou v té době bylo povolení internetového sázení českým firmám v rozporu se stanoviskem KDU-ČSL. Tehdejší předseda strany Jiří Čunek tvrdil, že v roce 2008 KDU-ČSL dostala nabídku sponzorského daru osm až deset milionů korun od firmy Penta Investments za umožnění sázení přes internet. Kalousek nařčení z přijetí úplatku odmítl s vysvětlením, že povolení kurzovního sázení po internetu začalo platit pro všechny české společnosti, které o to žádaly, nikoliv jen pro Pentu.  V roce 2009 po 25 letech ukončil své členství v KDU-ČSL. Někteří členové strany jej obviňovali z přílišných sympatií k ODS. Své rozhodnutí Miroslav Kalousek komentoval pro iDNES.cz: ""V mé straně teď sílí názor, že sociální spravedlnost znamená rovnou spotřebu. To je politika, kterou já nemohu dělat. Na tom nic nemůže změnit volba toho či onoho předsedy.""

Vznik TOP 09.

Miroslav Kalousek pět měsíců před předčasnými sněmovními volbami roku 2009 přemýšlel o založení nové strany. Jako ideologii pro svou stranu zvolil pravicový konzervatismus a název TOP 09. Vznik své strany podmínil podporou Karla Schwarzenberga, ten jeho nabídku přijal. V listopadu na Ustanovujícím sjezdu TOP 09 byl zvolen 1. místopředsedou strany. Pro sněmovní volby roku 2010 byl lídrem TOP 09 ve Středočeském kraji.  Dne 2. října 2009 novinářka Sabina Slonková zveřejnila na portálu Aktuálně.cz informaci, že největší sponzor TOP 09 vede od roku 2005 soudní spor se státem o více než 70 milionů korun. Brněnský podnikatel Dušan Novotný věnoval straně TOP 09 11 milionů korun. Firma "Orgapol", ve které Dušan Novotný působí, vyžaduje od ministerstva financí náhradu škody, která měla být způsobená při dodatečném vyměření daně finančním úřadem. Firma Orgapol podala žalobu v době, kdy působil ve funkci ministra financí. Soudní při potvrdil Úřad pro zastupování státu ve věcech majetkových, ale detaily odmítl zveřejnil s odkazem na povinnosti mlčenlivosti u pravomocně neukončeného sporu. Podle Novotného dar pro TOP 09 se sporem nijak nesouvisel a uvedl, že nemá důvod si politiky finančně zavazovat. Miroslav Kalousek k tomu uvedl: "„Jedná se o soudní spor o náhradu škody, která dle názoru vedení Orgapol, a. s., vznikla společnosti chybným postupem Finančního úřadu. V roce 2007 navrhl Orgapol, a. s., Ministerstvu financí mimosoudní vyrovnání. Tehdejší ministr financí Miroslav Kalousek ve shodě s názorem škodní komise Ministerstva financí požadovanou částku odmítl vyplatit. Spor tak řeší nezávislý soud standardním postupem. Pokud by existovala jakákoliv účelová vazba mezi tehdejším ministrem financí a MVDr. Dušanem Novotným, nebylo by nic snazšího než na mimosoudní vyrovnání přistoupit a požadovanou částku vyplatit. TOP 09 tak pokládá oba dva dary od fyzických osob za zcela transparentní a věrohodné“".

Nečasova vláda.

Ve sněmovních volbách roku 2010 získala TOP 09 16,7% a podílela se následně spolu s ODS a Věcmi veřejnými na vzniku vlády premiéra Petra Nečase, kde Kalousek zastává funkci ministra financí. V průběhu března 2011 se dostal do sporu s ministrem obrany Alexandrem Vondrou v rámci aféry ProMoPro. Ministerstvo financí v lednu 2011 podalo trestní oznámení kvůli údajně podezřelé zakázce, kterou v době českého předsednictví bez soutěže získala od státu firma ProMoPro. Zakázka byla společnosti přidělena vládní sekcí pro české předsednictví vedená tehdy Alexandrem Vondrou. Podle Ministerstva financí není zřejmé, co stát získal asi za polovinu plateb firmě ProMoPro při českém předsednictví EU. Část peněz zhruba z půl miliardy korun údajně směřovala na podezřelé účty v Rakousku. V únoru 2011 zahájila protikorupční policie úkony trestního řízení kvůli možnému porušování povinnosti při správě cizího majetku. Doposud nepadlo žádné obvinění.  V létě 2012 vznikla podezření, že v souvislosti vyšetřováním předraženého nákupu letadel CASA a stíháním Vlasty Parkanové volal nejdříve policejnímu vyšetřovateli a později policejnímu prezidentovi, přičemž oběma měl vyhrožovat.

Volby do Poslanecké sněmovny PČR 2013.

Ve volbách do Poslanecké sněmovny PČR v roce 2013 úspěšně kandidoval ve Středočeském kraji jako lídr TOP 09 a STAN. Získal 10 246 preferenčních hlasů, což byl nejvyšší počet ve Středočeském kraji. Po ustavení Poslanecké sněmovny kandidoval v první volbě na jejího místopředsedu, ale neuspěl ani v jednom kole, když získal nejdřív 62 a pak 73 hlasů. Hrozilo by tak, že přijde o přednostní právo na vystoupení v Poslanecké sněmovně PČR, a tak mu Petr Gazdík uvolnil místo předsedy Poslaneckého klubu TOP 09 a Starostové, který toto právo má (Gazdík se stal kandidátem na místopředsedu Sněmovny).  Na 3. celostátním sněmu TOP 09 v Praze byl 8. prosince 2013 opět zvolen prvním místopředsedou strany, když získal 157 hlasů ze 168 možných hlasů (tj. 93,5 %).  V roce 2015 jako poslanec Parlamentu ČR vystupoval proti ministrovi financí Andreji Babišovi, prodloužení povinného přimíchávání biopaliv a zavedení elektronické evidence tržeb.

Komunální volby 2014 a 2018.

V komunálních volbách v roce 2014 kandidoval jako člen TOP 09 na 9. místě kandidátky subjektu "Nezávislí a TOP 09" do Zastupitelstva města Bechyně, avšak neuspěl (skončil jako první náhradník na třetím místě patnáctičlenné kandidátky).  Také v komunálních volbách v roce 2018 kandidoval jako člen TOP 09 na posledním 15. místě kandidátky subjektu s názvem ""Nezávislí s podporou TOP 09"", ale opět neuspěl.

Předseda TOP 09.

Na 4. celostátním sněmu TOP 09, který se konal v Praze, byl dne 29. listopadu 2015 zvolen předsedou strany a nahradil tak Karla Schwarzenberga. Jako jediný kandidát obdržel 148 hlasů od 171 přítomných delegátů (tj. 87 % hlasů). Ve svém projevu při volbě zdůraznil, že chce svou politikou podporovat především menší a střední podnikatele, kvalifikované pracovníky a svobodnou tvůrčí inteligenci. Díky nim pak bude Česká republika ""země vstřícná, přátelská a solidární ke všem svým občanům.""  Krátce po sněmu se vzdal místa předsedy Poslaneckého klubu TOP 09 a Starostové, na této pozici jej vystřídal František Laudát.  V březnu 2016 Kalousek vyzval Rusko k propuštění zajaté ukrajinské pilotky Nadi Savčenkové.

Volby do Poslanecké sněmovny PČR 2017.

V pondělí 13. února 2017 uvedl, že předpokládá ve sněmovních volbách v říjnu 2017 zisk více než 10 % hlasů pro TOP 09 a v případě neúspěchu strany ve volbách by už nekandidoval na jejího předsedu. Do voleb šel z pozice lídra TOP 09 ve Středočeském kraji. Strana jen těsně překročila 5% hranici potřebnou pro vstup do Poslanecké sněmovny, sám Miroslav Kalousek získal 8 018 preferenčních hlasů a mandát poslance obhájil. Dne 24. října 2017 pak oznámil, že na listopadovém sjezdu strany už nebude kandidovat na post předsedy TOP 09. Dne 31. října 2017 byl zvolen předsedou samostatného Poslaneckého klubu TOP 09. Na konci listopadu 2017 jej ve funkci předsedy strany nahradil Jiří Pospíšil.

Ocenění.

V roce 2008 Kalouska mezinárodní časopis Emerging Markets vyhlásil „ministrem financí roku 2008 pro oblast rozvíjejících se evropských ekonomik“. Emerging Markets každý rok vyhodnocuje vývoj veřejných financí v zemích rozvíjejících se evropských ekonomik a v rozvojových zemích. Hodnotí prosazování reforem vedoucích ke stabilitě a udržitelnosti veřejných rozpočtů. Ceny se udělují na základě hlasování analytiků, bankéřů, zástupců finančních institucí a jiných expertů.  Stejné ocenění bylo Miroslavu Kalouskovi uděleno časopisem Emerging Markets podruhé v roce 2011, kdy byl vyhlášen "ministrem financí roku 2011 pro oblast rozvíjejících se evropských ekonomik".  V žebříčku ministrů financí Evropské unie podle deníku Financial Times pro rok 2012 získal Miroslav Kalousek dělené první místo, pokud jde o kredibilitu neboli důvěryhodnost. V celkovém hodnocení obsadil 11. místo, v roce 2011 skončil osmý.

Rodinný život.

Rodinnému životu Miroslava Kalouska je věnována publicita jen občasně. Jeho manželkou byla Radka Kalousková, rozená Kašáková, inženýrka chemie, asistentka v Ústavu polymerů Vysoké školy chemicko-technologické v Praze, seznámila se s ním v roce 1984 jako s profesním kolegou a řadovým členem Československé strany lidové (téhož roku Kalousek do strany vstoupil).  V roce 2002 MF Dnes při prověřování majetkových poměrů politiků zjistila, že aniž by si půjčoval peníze v bance, investoval celkem přes tři miliony korun do stavby rodinného domu v Bechyni za 2,3 milionu korun a odkoupení třípokojového bytu v panelovém domě v Praze za 752 tisíc Kč, do té doby užívala jeho rodina luxusní dvousetmetrový půdní byt v Praze-Veleslavíně, pronajatý od Lubomíra Kašáka údajně za třikrát nižší nájemné, než by bylo tržní. MF Dnes došla k závěru, že sponzorem Kalouskovy předvolební kampaně v roce 1998 i veleslavínského bytu je Kalouskův švagr Lubomír Kašák, majitel stavební firmy IDOS Praha, profitující mimo jiné z veřejných zakázek v Příbrami. Ve firmě má 5% podíl i Radka Kalousková. Příbramským starostou v době získání zakázek byl člen celostátního vedení KDU-ČSL a Kalouskův přítel Josef Vacek. Radka Kalousková získala veleslavínský byt výměnou za směnku v hodnotě 6,5 milionu korun, kterou v její prospěch vystavil v roce 1999 po dohodě s jejich otcem její bratr Lubomír Kašák v rámci vyrovnání mezi sourozenci. Lubomír pak byl v roce 2002 zavražděn údajně svým společníkem Zdeňkem Němcem, který se po činu také zastřelil. K darovací dani přiznala Radka Kalousková směnku až po letech poté, co se o daňový únik na základě anonymního podnětu začala zajímat policie.  V září 2011 Miroslav Kalousek zmínil, že má zhruba 20letého syna. Podle rozhovoru zveřejněného v Aha! si své soukromí chrání a o své manželce, synovi a dceři téměř nemluví. V únoru 2012 se se svou ženou rozvedl.

Kritika a kontroverze.

Vztahy s veřejností.

Dne 21. září 2011 Kalousek na Malostranském náměstí v Praze profackoval, dle jeho slov, čtyřmi fackami mladíka, který mu údajně vulgárně nadával „k..o zlodějská”. Kalousek uvedl, že dotyčný byl ve věku okolo 20 let, zhruba jako jeho vlastní syn. V návaznosti dodal, že facka je pedagogický instrument. Předseda vlády Petr Nečas postup zhodnotil slovy, že Kalousek rozhodně neaspiruje na titul pedagoga roku. Později bulvár získal kamerový záznam z onoho incidentu, ten zachycuje jediný políček. Záležitostí se zabývala policie, vyhodnotila však incident jako přestupek. Kalousek byl potrestán pokutou ve výši 1000 Kč. V červenci 2012 zveřejnil poslanec Petr Skokan vulgární obsah telefonního rozhovoru, který s ním v září 2011 Kalousek vedl v souvislosti se zveřejněním tohoto incidentu.  Dne 7. června 2012 dostal Kalousek na demonstraci proti vládě ránu do hlavy, lidé na něj plivali a křičeli: „Demisi!“.  V roce 2013 ministr financí Kalousek poskytl rozhovory opilý, později se za to omluvil.

Odpouštění pokut a ponechání dotací.

Audit NKÚ zjistil, že Kalouskem vedené Ministerstvo financí ČR z 34,5 miliard pokut za zneužité dotace odpustilo 31,1 miliard korun. Zneužité dotace se v mnoha případech nemusely vracet. Podle viceprezidenta NKÚ Miloslava Kaly bylo na libovůli Kalouska, komu se promíjelo. Vracet mnohamilionové zneužité dotace nemusel například poslanec Petr Wolf, který jako přeběhlík z ČSSD podpořil vládu Mirka Topolánka. V červnu 2011 prezident českého Aeroklubu Vlastimil Dvořák na dotaz novinářů, jak chce Aeroklub České republiky uhradit zneužité dotace, které úřady chtějí vrátit, odpověděl, že je kamarádem ministra financí Kalouska a proto se nic platit nebude.  V roce 2003 získal Karel Schwarzenberg dotaci na obnovu dvou rybníků ve výši 4,5 milionu korun. Později finanční úřad nařídil vrácení dotace, protože nebyl dodržen termín kolaudace, ale ministerstvo financí pod vedením Kalouska vrácení dotace prominulo. V době, kdy ministerstvo financí prominulo Schwarzenbergovi vrácení 4,5milionové dotace, Kalousek i Schwarzenberg byli oba ministři ve vládě Mirka Topolánka.

Výběrová řízení.

V roce 1993, kdy se Kalousek stal ekonomickým náměstkem na Ministerstvu obrany ČR, si Armáda ČR objednala od ministerstva padáky pro dopravu skupin hloubkového průzkumu a seskoků. Ze dvou firem ve výběrovém řízení vyhrála firma Anex-Cirus Jiřího Andrlíka, která měla dodat padáky s názvem VTP-100. Průběh zkoušek dodaných prototypů nebyl zveřejněn. Na některé členy zkušební komise měl být vyvíjen nátlak, aby svá stanoviska ke zkouškám odvolali a padák doporučili. Armáda s touto firmou podepsala smlouvu na 2310 kusů i přesto, že společnost ještě právně neexistovala a nikdy žádné padáky nevyráběla. Smlouva také byla napsaná tak nevýhodně, že ji nelze vypovědět. Kalousek nákup padáků armádě doporučil (o výhradách k jejich kvalitě podle svých slov nevěděl), ale na žádné ze smluv s Anex-Cirus není jeho podpis. Odborníci Paraclubu tvrdí, že VTP-100 měl příliš funkcí, jež si vzájemně odporovaly. Přesto byla padáková souprava VTP-100 v roce 1996 zavedena do výzbroje Armády České republiky. V roce 1997 došlo ke smrtelné nehodě na VTP-100, při které zahynul vojín Roman Prinich. Ačkoli náčelník generálního štábu Jiří Nekvasil ihned po nehodě vyzval Kalouska k zastavení plateb firmě Anex-Cirus až do vyšetření úmrtí, vyplatilo ministerstvo firmě 27 milionů korun navzdory existujícímu podezření, že padáky nesplňují bezpečnostní ani technické normy. Soud nakonec nařídil ministerstvu odebrat dalších 300 padáků. Celkových 730 padáků za 110 milionů Kč již poté nikdy nebylo použito a v roce 2011 jim skončila životnost.  Plánovaná modernizace 353 tanků T-72 v hodnotě 13 miliard Kč, které už byly určeny k vyřazení, vyvolala kontroverzi, jelikož skupina expertů a výzkumníků se jednoznačně shodli na francouzské společnosti Sagem. Kalouskem jmenovaná ministerská komise se také shodla na společnosti Sagem, ihned poté byli dva porotci vyměněni za jiné, ovšem i v hlasováním na tvrdo zvítězila opět společnost Sagem. Toto hlasování bylo prohlášeno za předběžné a o týden později zvítězila zcela nečekaně italská společnost Officine Galileo, která v posudcích skončila až na posledním pátém místě. Tyto skutečnosti přiměly vládu odebrat Ministerstvu obrany možnost rozhodovat o strategicky významných zakázkách. Po modernizaci přetrvávaly problémy s řízením palby. M. Kalousek se snažil prosadit usnesení, které by znesnadnilo porovnávací zkoušky modernizovaných tanků. Modernizace nakonec stála 4 miliardy Kč a modernizováno bylo jen 30 strojů.  Pochybnosti vyvolala zakázka na štábní informační systém. Výběrový konkurz vyhrála firma Unisys, ale Kalousek konkurz zrušil. Při druhém řízení zvítězila opět Unisys, i přesto Kalousek označil společnost EDS za výhodnější a dostala zakázku. Představitelé Unisys byli údajně zastrašováni a kontaktovali policii, pracovník EDS Jan Březovský v roce 1998 prohlásil, že EDS byla nucena dát Kalouskovým lidovcům provizi 50 miliónů Kč. Kontrakt v ceně zhruba jedné miliardy korun byl dokončen v roce 2002, ovšem i tak systém stále nenaplňoval požadavky.  Novinář Karel Hvížďala o něm v červenci 2014 prohlásil: "Prsty měl skoro ve všech sporných zakázkách: v nákupu 1160 padáků VTP 100 za 110 milionů, které byly nefunkční (firma, která vyhrála, je nikdy nevyráběla a dokonce úředně ani neexistovala) a na nichž se jeden voják zabil, v zakázce na modernizování tanků T-72 za 13 miliard. Stál za nákupem štábního informačního systému asi za jednu miliardu a za výměnou deseti letadel Mig-29 za jedenáct vrtulníků Sokol, které byly pro záchrannou službu nevýhodné, v hodnotě asi jedné miliardy. Byl spojen s nezdaněním hazardu, jehož roční přiznaný obrat činí asi 100 miliard, s nákupem čtyř letadel CASA za 3,5 miliardy, která jsou údajně předražená o 658 milionů, s prodejem kasáren na Náměstí republiky v Praze, z kterého jsme kvůli špatným smlouvám nezískali v důsledku snad ani korunu, stejně tak jako s medializovanými kauzami Diag Human či gripenů, kde zprostředkovatelé dle expertů rozdali v naší republice na úplatcích asi 400 až 700 milionů korun."  Policejní prezident Petr Lessy v červenci 2012 tvrdil, že mu ministr financí Kalousek několikrát volal, aby ovlivnil vyšetřování nákupu letounů CASA. Podle Lessyho Kalousek řekl, že „budou odstíháni všichni a nebude to trvat dlouho. Bylo to takové obecné konstatování v množném čísle, na adresu lidí, kteří prošetřují kauzu CASA.” Také detektiv vyšetřující nákup letounů CASA obvinil Kalouska z pokusu ovlivnit vyšetřování. Premiér Petr Nečas na to reagoval slovy „Rozhodnutí volat vyšetřovateli poměrně citlivé kauzy, do které pan ministr financí je nějakým způsobem zaangažován, je politicky mimořádně nešťastný krok.”

Kauza Diag Human.

Dokumenty dokládají, že Kalousek jako ministr financí podpořil svého dlouholetého známého Josefa Šťávu, zakladatele společnosti Diag Human, který usiloval o miliardy korun v arbitráži proti státu, jehož zájmy měl Kalousek jako ministr hájit.

Obvinění Roberta Pelikána.

V únoru 2016 obvinil ministra spravedlnosti Roberta Pelikána, že je ruským agentem, když ten souhlasil s propuštěním Libanonce Alího Fajáda, o jehož vydání k trestnímu stíhání žádaly Spojené státy americké. Kalousek prohlásil: „Ministr spravedlnosti je podle mého názoru opravdu aktivní spolupracovník ruských zpravodajských služeb, ale nemůžu to nijak doložit, nebývají na to písemné důkazy. Ale když se někdo tak chová, tak to tak asi bude.” Pelikán kritiku označil za neopodstatněnou.

Obvinění Václava Klause.

V červnu 2019 prohlásil o bývalém prezidentu České republiky Václavu Klausovi, že byl a je ruským agentem znovu aktivovaným po roce 2010, když ten v zápiscích z plavby kolem Britských ostrovů kritizoval multikulturalismus a údajnou snahu kosmopolitů „co nejvíce zlikvidovat hranice mezi státy a národy”. Klaus následně uvedl, že zvažuje právní kroky, včetně podání podnětu na Policii ČR k prověření podezření ze spáchání trestného činu křivého obvinění.

Miroslav Kalousek (* 17. prosince 1960 Tábor) je český politik, zakladatel a bývalý předseda TOP 09. V letech 1998–2010 byl poslancem Parlamentu České republiky za KDU-ČSL, v období 2003–2006 byl předsedou strany. V letech 2007–2009 byl ministrem financí druhé Topolánkovy vlády. V červnu 2009 z KDU-ČSL odešel, založil novou politickou stranu TOP 09 a stal se jejím prvním místopředsedou. Po volebním úspěchu v parlamentních volbách v květnu roku 2010 byl v letech 2010–2013 ministrem financí ve vládě Petra Nečase. Od listopadu 2013 do prosince 2015 byl předsedou Poslaneckého klubu TOP 09 a Starostové, od října 2017 předsedá samostatnému Poslaneckému klubu TOP 09. Po volbách v roce 2017 se vzdal funkce předsedy strany, jeho nástupcem se stal Jiří Pospíšil.

Miroslav Kalousek (born 17 December 1960) is a Czech politician, former leader of KDU-ČSL and TOP 09, and has been a member of the Chamber of Deputies (MP) since 1998. He served twice as Finance Minister in the cabinets of Mirek Topolánek and then again from 2010 to 2013 in the government of Petr Nečas.


Historie.

První kostel svatého Václava na Wawelu vznikl kolem roku 1020, krátce poté co se stal Krakov biskupstvím. V roce 1038 jej vypálil český kníže Břetislav I. a byl pak přestavěn na kostel sv. Gereona, jehož zbytky jsou zachovány v západním hradním křídle. Druhá katedrála svatého Stanislava a svatého Václava, tzv. Hermannův dóm, vznikla v letech 1090 až 1142. Trojlodní románská bazilika se dvěma chóry, dvěma kryptami a dvěma věžemi padla roku 1305 za oběť požáru, některé části stavby ale zůstaly nepoškozeny. Roku 1320 byl v zachované části kostela korunován Vladislav I. Lokýtek, který dal ve stejném roce stavět novou, gotickou katedrálu. Roku 1346 byl dostavěn presbytář a roku 1364 loď s transeptem a bočními loděmi. Celek tvoří trojlodní baziliku na obdélném půdorysu s transeptem, delším presbytářem a chórovým ochozem. V dalších stoletích se katedrála různě upravovala a přestavovala a přibývaly další kaple. V katedrále se korunovali polští králové, a to i po roce 1609, kdy králové přesídlili do Varšavy. V letech 1655-1657 a opět roku 1702 zařízení katedrály zničili Švédové, v letech 1895-1910 byla celá stavba důkladně restaurována. Od 19. století se v katedrále začali pochovávat i významní vojevůdci a spisovatelé, ve 20. století i vrcholní politici, naposledy president Kaczynski s manželkou (2010). Za druhé světové války Němci katedrálu uzavřeli a část zařízení se ztratila.

Popis.

Popis zevnějšku.

Trojlodní gotická katedrála na obdélném půdoryse se třemi věžemi a věncem kaplí kolem je postavena z bílého vápence a cihel. Na severovýchodní straně k ní přiléhá Zikmundova věž ze 14. století, postavená jako část opevnění hradu Wawel, s helmovou střechou ze 16. století. Ve třetím patře věže visí zvon svatého Zikmunda o průměru 2,5 metru a váze asi 10 tun. Byl objednán Zikmundem Starým v roce 1520 u norimberského zvonaře Hanse Behema. Na severozápadě přiléhá nejvyšší „Hodinová věž“, gotická stavba z cihel s barokní helmicí ze 17. století. První hodiny byly instalovány roku 1521. K jihozápadnímu rohu katedrály přiléhá „Vikářská věž“ se čtyřmi zvony, zvaná také „Věž stříbrných zvonů“. Spodní část věže je pozůstatek románské katedrály a vedle věže je východ z královské hrobky.  Na severovýchodě se ke katedrále přimyká pokladnice a kapitulní knihovna. Na jihu se se nachází renesanční kaple dynastie Wasů a renesanční Zikmundova kaple s pozlacenou střechou. Slouží jako pohřební kaple posledních Jagellonců a vznikla v letech 1524 až 1533. Na její východní stěně visí stříbrný triptych Panny Marie, dílo umělců z Norimberku.

Popis vnitřku.

U vchodu do katedrály visí mamutí kost, velrybí žebro a kel nosorožce, které snad měly chránit katedrálu před zlem. Vnitřek katedrály byl pozdějšími úpravami silně pozměněn, v lodi a presbytáři se však zachovala gotická okna a křížové klenby. Na stěnách lodi jsou dřevěné sochy čtyř Učitelů církve (kolem 1500), na různých místech flanderské gobeliny ze 2. poloviny 17. století. Uprostřed lodi v křížení je barokní mauzoleum ("confessio") svatého Stanislava z roku 1629, sarkofág pobitý stříbrným plechem s baldachýnem. Presbytář je od barokně přestavěného ochozu oddělen plnými stěnami. Vnitřní zařízení katedrály je z doby její barokizace ze 17. a 18. století. Autory barokního zařízení jsou většinou italští umělci jako: Giovanni Trevano, Giovanni Battisti Gisleni, Francesco Placidi a Kacper Bazanka. Tvůrci předbarokního inventáře jsou Veit Stoss, Bartholomeo Berrecci, Giovanni Maria Padovano a Santi Gucci. Hlavní oltář je barokní z roku 1650 s obrazem Ježíše Krista na kříži. Na obou stranách stojí raně barokní chórové lavice z roku 1620. Na jednom z oltářů se nachází krucifix ze 14. století. Varhany jsou z roku 1785.

Kapitula.

Kapitula byla založena kněžnou Ziębickou. Budova pochází z 15. století a původně zde bydleli kanovníci. Roku 1775 přestavěna na archiv a knihovnu s cennými rukopisy a inkunábulemi, která patří k nejstarším v Polsku.

Katedrála na Wawelu, plným názvem Katedrální bazilika svatého Stanislava a svatého Václava, je arcidiecézní kostel na Wawelském pahorku v Krakově. Je to polské posvátné místo velkého národního a historického významu a je i polskou kulturní památkou. Tradiční místo korunovací polských králů, z nichž mnozí jsou tu pohřbeni, stejně jako svatý Stanislav, svatá Hedvika a další významné osobnosti polského národa.

The Royal Archcathedral Basilica of Saints Stanislaus and Wenceslaus on the Wawel Hill (), also known as the Wawel Cathedral (), is a Roman Catholic church and cathedral of the Archdiocese of Kraków, located on Wawel Hill in Kraków, Poland. More than 900 years old, it is the Polish national sanctuary and traditionally has served as coronation site of the Polish monarchs.


Dějiny rodu.

Metternichové jsou odnoží starobylého rodu Hembergů usazeného v kolínském arcibiskupství, jméno Metternich začali užívat podle stejnojmenného hradu ve 13. století. Sledovatelný rodokmen začíná až kolem roku 1400, poté se rod rozdělil do jedenácti větví, většina z nich vymřela během 17. a 18. století. Členové rodu působili převážně ve službách kolínských a trevírských arcibiskupů. Majetkový vzestup v 16. století je spojen s výhodnou sňatkovou politikou, vliv rodu vzrostl díky osobnosti Lothara Metternicha (1551–1623), který byl od roku 1588 arcibiskupem v Trevíru. Ten v roce 1616 získal říšské panství Winneburg, jeho příbuzní pak v polovině 17. století získali i dědictví vymřelého rodu Winneburgů a od té doby rod užíval jméno "Metternich-Winneburg."  Bratři Jan Reichard (1580–1638), Vilém (1582–1652) a Lothar (1588–1663) sloužili ve Valdštejnově armádě a na radu přátel využili možnosti nákupu konfiskovaných statků v Čechách. Za výhodných podmínek získali panství Kynžvart zkonfiskované rodu Cedviců (1623), do dědičného vlastnictví získali také dosud královské město Kynšperk nad Ohří (1623). Tito bratři byli v roce 1635 povýšeni do stavu říšských svobodných pánů, v roce 1646 získali český inkolát. Lothar Bedřich Metternich (1617–1675) a Karel Jindřich Metternich (1622-1679) zastávali post arcibiskupa v Mohuči.  Filip Emerich (1628–1698) byl v roce 1679 povýšen do stavu říšských hrabat, v roce 1682 mu byl hraběcí titul potvrzen i pro České království. V letech 1681–1691 nechal v Kynžvartě postavit barokní zámek, členové rodu se zde ale zdržovali jen zřídka, protože byli vázani službou u trevírských a mohučských arcibiskupů. Význam Kynžvartu jako rodového sídla dočasně vzrostl koncem 17. století, kdy byl majetek Metternichů v Porýní zdecimován za dynastických válek okupací francouzskými vojsky. Kvůli zadlužení došlo následně v roce 1726 k prodeji Kynšperka za 220 000 zlatých. František Jiří Metternich (1746–1818) byl původně vyslancem trevírského arcibiskupa ve Vídni, poté přestoupil do služeb habsburské monarchie a byl místodržícím v Rakouském Nizozemí. Za napoleonských válek ztratil rodová panství v Porýní, ale náhradou získal panství Ochsenhausen, které bylo v roce 1803 povýšeno na knížectví. Po zániku Svaté říše římské byl Františku Jiřímu udělen rakouský knížecí titul (1813).

Kancléř Metternich.

V celoevropském měřítku byl významnou osobností kníže Klemens Václav Metternich (1773–1859), syn Františka Jiřího. Ten svou diplomatickou kariéru zahájil v roce 1795 sňatkem s Marií Eleonorou Kounicovou (1775–1825), vnučkou rakouského státního kancléře Václava Antonína Kounice. Klemens Václav byl nejprve rakouským vyslancem v Haagu a Drážďanech, důležitou úlohu sehrál jako vyslanec v napoleonské Francii, poté byl nejdéle působícím rakouským ministrem zahraničí (1809–1848), potažmo státním kancléřem (1821–1848). Již za napoleonských válek osvědčil svůj diplomatický talent jako vyslanec v Sasku (1803–1806) a ve Francii (1806–1809), po roce 1815 byl přední osobností konzervativního politického směru nejen v Rakousku, ale v celé Evropě. V Itálii získal titul vévody z Portelly (1816) a ve Španělsku mu byl udělen dědičný titul granda I. třídy (1816), obdržel také Řád zlatého rouna (1810).  Kromě kariéry ve státních službách kníže Klemens Metternich významně přispěl k budování majetkového zázemí v habsburské monarchii, zvláště po ztrátě kmenových rodových statků za napoleonských válek v Německu. Jako své hlavní sídlo si zvolil Kynžvart, kde v letech 1820–1833 nechal vybudovat honosný zámek v klasicistním stylu. Po první manželce Eleonoře z Kounic zdědil na Moravě panství Kojetín (1825), které vzápětí rozšířil přikoupením dalších statků (Kovalovice, Vřesovice). V roce 1825 za více než milión zlatých koupil bývalé klášterní panství Plasy, kde nechal vybudovat rodinnou hrobku, do plaského kláštera byl z Koblenze přestěhován také rodový archiv. Po Vídeňském kongresu získal darem zámek Johannisberg v Porýní (1816), který se po roce 1945 stal hlavním rodovým sídlem. V letech 1846–1848 nechal postavit rodový palác ve Vídni, který potomci prodali v roce 1908 a od té doby v něm sídlí velvyslanectví Itálie v Rakousku.

Poslední generace Metternichů.

Klemensův nejstarší syn z prvního manželství Viktor (1803–1829) zemřel předčasně, dědicem titulů a majetku se stal syn z druhého manželství Richard Klemens (1829–1895), který byl v letech 1859–1870 rakouským velvyslancem ve Francii, po odchodu z diplomatických služeb získal dědičné členství v rakouské panské sněmovně. Jeho manželka Paulina, rozená Sándorová (1836–1921), byla zároveň jeho nevlastní neteří. Patřila k významným osobnostem společenského a kulturního života, mimo jiné propagovala dílo Bedřicha Smetany. Z otcova dědictví získala majetek v Uhrách (Bajna – "Sándor-Metternich kastély"), po manželově smrti spravovala také velkostatek Kojetín a počátkem 20. století nechala přestavět zámek v Kovalovicích. Z jejich manželství pocházely tři dcery, nejstarší Sophie (1857–1941), provdaná Oettingenová, zdědila Kojetín. Prostřední dcera Antonie Pascalina (1862–1890), provdaná Valdštejnová, zemřela za nevyjasněných okolností v Duchcově, dodnes se traduje nepravděpodobná legenda, že byla roztrhána loveckými psy poštvané na ni jejím manželem. Nejmladší neprovdaná dcera Klementina (1870–1963) zdědila majetek v Uhrách, zámek "Sándor-Metternich kastély" v Bajně vlastnila do roku 1945.  Ostatní rodový majetek (Kynžvart, Plasy, Johannisberg) a tituly zdědil Richardův mladší bratr c.k. generálmajor Pavel Klemens Metternich (1834–1906). V Českém království patřilo Metternichům koncem 19. století přes 26 000 hektarů půdy, zámek Kynžvart, klášter Plasy a zřícenina hradu Krašov, z hospodářského hlediska bylo výnosné především vlastnictví lesů. Dalším nástupcem byl Pavlův syn Klemens Václav Metternich (1869–1930), který krátce po převzetí dědictví prodal rodový palác ve Vídni (od roku 1908 zde sídlí italské velvyslanectví), umělecké sbírky z paláce byly převezeny na Kynžvart. Klemens Václav se sňatkem s Isabelou de Silva (1880–1980) stal blízkým příbuzným španělské královské rodiny. Španělský král Alfons XIII., který v revoluci a následné občanské válce přišel o trůn, ve třicátých letech 20. století příležitostně pobýval na Kynžvartě, což Metternichům, potažmo Československé republice přineslo diplomatické problémy.  Posledním majitelem velkostatků Kynžvart a Plasy byl Pavel Alfons Metternich (1917–1992), jemuž byly majetky v Československu zkonfiskovány v roce 1945. Poté odešel do Švýcarska a následně se usadil na zámku Johannisberg v Porýní a byl zároveň posledním mužským potomkem rodu. Jeho manželka Tatiana (1915–2006), rozená Vasilčiková, patřila po druhé světové válce k významným osobnostem společenského života v Německu, byla zakladatelkou hudebního festivalu "Rheingau Musik Festival", je také autorkou několika knih a po roce 1989 několikrát navštívila Kynžvart.

Erb.

V původním erbu měli tři černé škeble na stříbrném podkladu. Klenotem byla stříbrná labutí hlava s krkem. Od svého povýšení však tento původní erb kladli doprostřed čtvrceného štítu, v němž se střídala pole představující Winneburg (zubatý pruh s křížky) a Beylstein (tři lovčí trubky). Tak zůstal erb i po povýšení na říšská knížata roku 1803, ale roku 1816 byl mezi obě horní pole vsunut jako polepšení císařský rodový erb, mezi dolní pole zase znaky Kynžvartu a neapolského vévodství Portelly.

Metternichové jsou starý šlechtický rod původem z Německa připomínaný od 13. století. Původně vlastnili majetek v Porýní, od 17. století v Čechách, později také na Moravě a v Uhrách. Jako katolíci a stoupenci Habsburků získali hraběcí titul (1679), později dosáhli titulu knížat (1813). Po ztrátě majetků v Německu za napoleonských válek se jejich hlavním sídlem stal Kynžvart. Nejvýznamnější osobností rodu byl kníže Klemens Metternich (1773–1859), který jako dlouholetý rakouský ministr zahraničí a státní kancléř patřil ke klíčovým postavám evropské diplomacie první poloviny 19. století, zároveň byl symbolem konzervativní politiky v habsburské monarchii před revolucí v roce 1848. Rodovou titulaturu obohatil o italský titul vévody z Portelly. Jeho syn Richard (1829–1895) byl dlouholetým rakouským velvyslancem v Paříži, kde jeho manželka Pauline Metternichová přispěla k propagaci české kultury. Po zestátnění majetku v Československu (1945) se hlavním rodovým sídlem stal zámek Johannisberg v Německu. Rod vymřel v roce 1992.

Metternich is a German noble family originating in the Rhineland. The most prominent member was Prince Klemens von Metternich, who was the dominant figure at the Congress of Vienna (1814–1815). The family belonged to the high nobility.


Historie.

Dodekanés až na Kastellorizo byly roku 1912 během Italsko-turecké války součástí Itálie. Roku 1912 Itálie souhlasila v souladu s "dohodou Ouchy" s návratem ostrovů do Osmanské říše, avšak s neurčitostí textu, prozatímní správu vedla dále Itálie. Roku 1923 se Turecko v Lausannské smlouvě vzdává veškerých nároků na ostrovy. Během První svétové války byl ostrov Kastellorizo obsazen Francií a roku 1919 byl připojen k Itálii. Dodekanés bylo anektováno Fašistickou Itálií se jménem "Possedimenti Italiani dell'Egeo".  Roku 1923 civilní guvernéři nahradili vojenské velitele. Italská politika vůči domorodému obyvatelstvu měla dvě fáze: zatímco guvernér Mario Lago liberální diplomat, favorizoval mírové soužití mezi různými etnickými skupinami a Italové vybírali strategii integrace, jeho nástupce Cesare Maria De Vecchi se pustil do nucené kampaně italianizace ostrovů.  Jediným odvětvím, kde Lago byl neochotný bylo náboženství: východní ritus byl potlačen a sloužilo se jen v katolické ritu.  Italština byla povinným jazykem a na školách se řečtina učila jako dobrovolný jazyk.  Mussolini chtěl z ostrovů udělat "vitríny" - ukázkové území Italské koloniální říše, a proto se pustil do série masivních veřejných prací, nové silnice, monumentální stavby v souladu s fašistickou architekturou aj. Mnoho příkladů italské architektury lze stále nalézt na ostrovech:  Po italské kapitulaci v září 1943 se ostrovy staly bojištěm Němců, Britů a Italů. Němci zvítězili ačkoliv roku 1944 byli vyhnáni z území Řecka. Ostrovy byly obsazeny až do konce Druhé světové války. Po skončení války se dostaly pod britskou prozatímní vládu. Roku 1947 se Mírovou smlouvou dostaly pod vládu Řecka.

Italské egejské ostrovy (italsky "Isole italiane dell'Egeo"; řecky Ιταλικά νησιά του Αιγαίου), do roku 1923 nazývané jako Italské okupované egejské ostrovy (italsky "Isole occupate italiane dell'Egeo"; Τα ιταλικά κατεχόμενα νησιά του Αιγαίου), byla skupina dvanácti hlavních ostrovů (Dodekanés) v jihovýchodní části Egejského moře, které spolu s okolními ostrůvky patřily v letech 1912 – 1943 k Italskému království.

The Italian Islands of the Aegean (; ) were a group of twelve major islands (the Dodecanese) in the southeastern Aegean Sea, that — together with the surrounding islets — were ruled by the Kingdom of Italy from 1912 to 1943 and the Italian Social Republic (under German occupation) from 1943 to 1945. When the Kingdom of Italy was restored, they remained under formal Italian possession (under British occupation) until they were ceded to Greece in 1947.


Princess Wilhelmine Ernestine of Denmark

Biografie.

Původ.

Narodila se jako třetí dcera (čtvrté z osmi dětí) dánského a norského krále Frederika III. a jeho manželky Žofie Amálie Brunšvické. Jejím starším bratrem byl budoucí dánský a norský král Kristián V.

Manželství.

23. dubna 1670 se v Kodani zasnoubila a 20. září roku 1671 v Heidelbergu provdala za následníka falckého kurfiřta Karla Ludvíka Falckého, prince Karla. V průběhu svatebního veselí musel údajně žádat Karel o radu, co si má muž o svatební noci počít. Manželé si od počátku nebyli nakloněni, z dynastických důvodů uzavřené manželství nebylo šťastné a zůstalo bezdětné. Úsilí o anulaci sňatku, které Karlův otec kurfiřt Karel Ludvík Falcký vyvinul v roce 1677, ztroskotalo na odporu Karlovy matky Šarloty Hesensko-Kasselské (1627–1686).  Karel zemřel 26. května roku 1685 po pěti letech vlády (na trůn nastoupil v roce 1680 po smrti svého otce) a v jeho osobě vyhasla protestantská linie falckých Wittelsbachů; na falcké dědictví vznesla nárok na jedné straně katolická větev Wittelsbachů Pfalz-Neuburg, na druhé straně pak Francie v osobě mladší Karlovy sestry Alžběty Šarloty, provdané vévodkyně orléanské (manželky Filipa I. Orleánského, mladšího bratra francouzského krále Ludvíka XIV). To vyvolalo devastující válečný konflikt – válku o falcké dědictví (1688-1697), kdy se proti Francii Ludvíka XIV. postavila koalice evropských států (Augšpurská liga) s cílem zamezit další francouzské územní expanzi. Titul falckého kurfiřta nakonec přešel do rukou katolické linie Wittelsbachů, reprezentované Filipem Vilémem Falckým, ovšem za cenu zničení do té doby kvetoucí země.

Vdovství.

Po manželově smrti Vilemína Ernestina přesídlila ke své sestře, saské kurfiřtce-vdově Anně Žofii na její vdovské sídlo na zámku Lichtenburg u Prettinu, kde pak žila dalších dvacet let. Zemřela 22. nebo 23. dubna roku 1706 a byla pochována do hrobky, kterou vybudoval Balthasar Permoser pro její sestru, jež byla po jejím boku uložena o jedenáct let později. Náhrobek byl v roce 1811 přeložen do knížecí kaple dómu ve Freibergu.

Vilemína Ernestina Dánská (20. nebo 21. června 1650, Kodaň – 22. nebo 23. dubna 1706, zámek Lichtenburg u Prettinu) byla rodem dánská a norská princezna z oldenburské dynastie a jako manželka falckého kurfiřta Karla II. Falckého v letech 1680–1685 falcká kurfiřtka.

Wilhelmine Ernestine of Denmark and Norway (; 20 or 21 June 1650 – 22 or 23 April 1706) was an Electress of the Palatinate. She was the third of five daughters of King Frederick III of Denmark and Sophie Amalie of Brunswick-Lüneburg.


Životopis.

Carlos Gorostiza Rodríguez pocházel z baskické rodiny. Narodil se v přístavní čtvrti Palerma, v Buenos Aires, v červnu 1920.  Již od svých teenagerských let začal psát hry pro loutkové divadlo. Jeho první publikace, která byla zveřejněna v roce 1943 s názvem "Zakletý klíč", obsahuje několik těchto malých děl.  V těch letech nastoupil jako herec v nezávislém divadle "La Máscara" v Buenos Aires. V roce 1949 debutoval s jeho prvním dramatickým dílem "El puente", který také režíroval. Tato dílo shledalo výjimečný úspěch. Díky tomu je Rodríguez považován za iniciátora moderního argentinského divadla.  V následujících letech mělo premiéru několik jeho děl. V roce 1958 produkoval svojí druhou úspěšnou hru s názvem "Chléb šílenství", která vyhrála několik cen.  V roce 1960 byl pozván výjimečnou herečkou Juana Sujo na adresu v Caracasu kde stálo první divadlo ve Venezuele – "Los Caobos" – a připojit se jako profesor na Národní Škole Dramatického Umění Venezuely. Tam představil několik her: "Chléb šílenství"; "Volpone, Ben Johson", "Šest znaků při hledání autora"; "Pirandello"; "Inspektor z Priestley", a další.  Zpátky ve své zemi, po nepřítomnosti dvou let, byl začleněn jako profesor na Národní Škole Scénického Umění v Buenos Aires, která byla odstraněna v roce 1976 vojenskou diktaturou, která vládla Argentině v průběhu let 1976–1983. Před tím měl v roce 1962 premiéru děl "Ti ostatní" a "Celá jedna historie", obě byla oceněna Martínem Fierrem. V divadle San Telmo režíroval další hru "Žháři" od Maxe Frische. Byl ředitelem v tomto divadle až do roku 1970, kdy požár změnil v popel divadlo San Telmo. Během tohoto období, v roce 1966, byl pozván, aby vedl semináře na různých univerzitách ve Spojených státech a tam představil svou práci "Sousedé" na Universitě v Indianě. Kromě toho, v roce 1970, režíroval v Ciudad de México tuto a další díla po dobu několika měsíců.  Během posledních let vojenské diktatury byla jeho práce zakázána, stejně jako práce mnohých demokratických umělců a spisovatelů. V roce 1981 to je jeden z hlavních propagátorů "Teatro Abierto", hnutí kulturního odporu, vytvořeného divadelníky zakázanými diktaturou a které vyvolalo zájem lidu. V roce 1984 byl jmenován ministrem kultury v první demokratické vládě, v čele s Raúlem Alfonsínem.  V roce 1986 odchází z úřadu a zcela se věnuje psaní úspěšných románů a divadelních her. Podílel se na dokumentárním filmu Uzavřená země, otevřené divadlo, uvedeného v roce 1990. Jeho poslední výtvory byly uvedeny v roce 2011: "Let do Capistrana" a "Vzduch řeky".  V roce 2012 vydal O "válkách a láskách – 1940–1945", soubor básní z jeho raného mládí.  Carlos Gorostiza zemřel v Buenos Aires 19. července roku 2016 ve věku 96 let.

Díla.

Beletrie.

Romány Vzpomínky

Carlos Gorostiza Rodríguez (7. června 1920, Palermo, Buenos Aires – 19. července 2016, Buenos Aires) byl argentinský dramaturg, spisovatel a režisér, bratr herečky Analia Gadé a představitel realismu.

Carlos Gorostiza Rodríguez (; June 7, 1920 – July 19, 2016) was an Argentine playwright, theatre director, and novelist. His seminal work "El puente" debuted in 1949 and he garnered numerous awards for his proceeding works. He later was Secretary of Culture between 1983-86.


Život.

Narodil se jako jediný syn budoucího aragonského krále Jana II. a Blanky, dcery a dědičky navarrského krále Karla III. Dostal vynikající vzdělání. V erbu měl dva psi hádající se o kost, jež měla představovat Navarru. Psi symbolizovali francouzského a kastilského krále.  Roku 1427 jej kortesy v Pamploně společně se sestrami uznaly následníkem navarrského trůnu. Matka zesnula roku 1441 a otec mu odmítl postoupit vládu nad Navarrou. Napjaté vztahy se zhoršily poté, co se král Jan znovu oženil. Roku 1451 vypukla občanská válka a o rok později padl Karel v bitvě u Aybaru do zajetí. Setrval v něm 20 měsíců a během té doby se králi narodil druhý syn. Karel přislíbil, že vyčká na královský titul až po otcově smrti, byl propuštěn a vydal se hledat podporu do Francie a Neapolského království na dvůr strýce Alfonse Aragonského. Po strýcově smrti byl zatčen a odvezen na Mallorku, roku 1459 se vrátil do vlasti, odmítl otcův návrh převzít Neapolské království a začal plánovat nový sňatek, jež by mu zabezpečil spojenectví s Kastílií. Otec jej nechal uvěznit a poté následovala revolta Katalánska a Navarry. Král byl obviněn z překročení barcelonského práva, poté ustoupil, syna 25. února 1461 propustil a následně jej uznal svým dědicem a guvernérem Katalánska.  Karel zemřel zřejmě na tuberkulózu bez legitimních potomků v září 1461 během pobytu v Barceloně. Macecha byla lidem obviněna z jeho skonu, který se stal záminkou k občanské válce v Katalánsku. Roku 2001 bylo o jeho osudu natočeno televizní drama "Carles, príncep de Viana".

Karel z Viany ( "Carlos de Trastámara y Évreux"; 29. května 1421, Peñafiel – 23. září 1461, Barcelona) byl titulární navarrský král, básník a humanista. Měl rád hudbu a literaturu, přeložil do aragonštiny Aristotelovu Etiku a kromě jiného sepsal Kroniku navarrských králů.

Charles, Prince of Viana () (29 May 1421 – 23 September 1461), sometimes called Charles IV of Navarre, was the son of King John II of Aragon and Queen Blanche I of Navarre.


Počátky.

Narodila se v americkém okrese Greene County ve státě Alabama v roce 1866 na začátku období zvaného rekonstrukce, tj. po americké občanské válce. V roce 1889 se přestěhovala se svou ovdovělou matkou a sestrou do do vzkvétající města Birmingham v Alabamě. Poté co se zde usadila, jako realitní makléřka vybudovala ubytovací kapacity "Fairmont Apartments" na třídě "Highland Avenue". V roce 1893 se přestěhovala na západ do města Fresno ve státě Kalifornie, kde žila až do roku 1898 a pracovala jako chovatelka dobytka a pěstitelka vinic.

Vynález stěračů.

Při návštěvě New Yorku v zimě 1903 si v tramvaji během mrazivého dne všimla, že řidič vozu jel s otevřeným předním oknem, protože nemohl kvůli dešti se sněhem udržet čelní sklo průhledné. Po návratu do Alabamy si sedmatřicetiletá Andersenová najala konstruktéra, který podle jejího návrhu sestrojil zařízení na čištění čelního skla. Její stěrač fungoval tak, že Andersenová připevnila stěrku na drát, který se dal prostrčit kabinou vozu a na konci ovládat pomocí držadla. Místní firma pak vyrobila model tohoto prvního stěrače. Tento první automobilový stěrač si nechala patentovat 10. listopadu 1903.  Její propracovanější zařízení se skládalo z páky uvnitř vozidla, které ovládalo gumový nůž na vnější straně čelního skla. Páka ovládala pružinové rameno, které se pohybovalo přes čelní sklo vozidla z jedné strany na druhou. Pro zajištění dobrého kontaktu mezi stěračem a oknem byla použita protizávaží. Pravdou je, že podobná zařízení byla vyrobena již dříve, ale Andersonová byla první, kdo docílil toho, že zařízení bylo účinné.  V roce 1905 se Andersonová pokusila patent prodat jedné kanadské firmě, leč neúspěšně. Její žádost byla odmítnuta s odůvodněním, že patent nemá takovou hodnotu, aby jej firma mohla prodávat.  Když v roce 1920 její patent vypršel, automobilový průmysl rostl exponenciálně a stěrače, které vycházely z její konstrukce, se staly nedílnou součástí výbavy. V roce 1922 je Cadillac jako první výrobce automobilů zařadil do standardní výbavy vozu.

Pozdější život.

Andersonová se vrátila do Birminghamu a nadále se věnovala převážně obchodu s realitami. Zemřela v roce 1953 ve věku 87 let ve svém letním domě ve městě Monteagle ve státě Tennessee. V době svého úmrtí byla nejstarší členkou církve "South Highland Presbyterian Church". Její pohřeb vedl Dr. Frank A. Mathes z této církve a pohřbena byla na hřbitově "Elmwood Cemetery" v Birminghamu ve státě Alabama.

Mary Andersonová (nepřechýleně "Mary Anderson"; 19. února 1866 Greene County, Alabama – 27. června 1953 Monteagle, Tennessee) byla americká obchodnice s realitami, farmářka a majitelka vinic, vynálezkyně stěračů. Dne 10. listopadu 1903 nechala zaregistrovat svůj první patent na „automatické“ mytí oken vozu ovládaného zevnitř nazvaného stěrač.

Mary Elizabeth Anderson (February 19, 1866 – June 27, 1953) was an American real estate developer, rancher, viticulturist and inventor of the windshield wiper blade. On November 10, 1903 Anderson was granted her first patent for an automatic car window cleaning device controlled from inside the car, called the windshield wiper.


Historie.

Omnium bylo vyřazeno z profesionálního mistrovství světa na konci 70. let 20. století. Dál se ale omnia jezdila v národních podmínkách, zvláště populární byla ve Velké Británii. Byla pořádána také v Česku a nachází se ve dvou variantách v programu mistrovství Evropy.  Do programu mistrovství světa vrátila Mezinárodní cyklistická unie UCI omnium při jednání v Salzburgu v roce 2006. O jeho znovuzařazení se zasadil člen exekutivy UCI a bývalý belgický cyklista Patrick Sercu, který v 70. letech vyhrál v této disciplíně poslední titul mistra světa.  Omnium se vrátilo do jiné epochy dráhové cyklistiky, která vyniká mnohem větší specializací.  V roce 2007 vyhrál první omnium zařazené do programu mistrovství světa po bezmála 40 letech český cyklista Alois Kaňkovský.

Pravidla.

Na rozdíl od řady jiných vícebojů (např. atletického desetiboje či sedmiboje nebo moderního pětiboje) nejsou pro jednotlivé disciplíny určené bodovací tabulky, ale rozhoduje pouze pořadí v částech omnia. O konečném pořadí rozhoduje součet pořadí v jeho částech. Důvodem je, že v některých případech nelze výsledek normalizovat (bodovací závod, hladký závod ad.) tak, jako v disciplínách měřených na čas – stíhacím závodě či kilometru s pevným startem. V případě rovnosti bodů rozhoduje o vítězi lepší součet časů v závodech s měřeným časem.  Podle pravidel UCI musí oddělovat jednotlivé části omnia alespoň půlhodinová přestávka, která ale může být kratší po disciplínách, u kterých se předpokládá kratší zotavení – například po závodu na 200 metrů s letmým startem.

Druhy omnií.

Na mistrovství světa je zařazeno omnium zahrnující disciplíny v plné škále všestrannosti:  Závod na 200 metrů a na kilometr s pevným startem jsou považované za sprinterské disciplíny, zbylé za vytrvalostní, i když délka stíhacího závodu je oproti běžným pravidlům pro specialisty o čtvrtinu zkrácena.  Na mistrovství Evropy se závodí ve dvou samostatných omniích – sprinterském a stíhačském. Sprinterské omnium se skládá z těchto částí:

Omnium je název pro víceboj v dráhové cyklistice. Omnium mělo vždy zvláštní prestiž, protože vyžaduje vyrovnanost výkonů v různých oborech. V roce 2007 se vrátilo do programu mistrovství světa v dráhové cyklistice.

An omnium (from Latin: of all, belonging to all) is a multiple race event in track cycling. Historically the omnium has had a variety of formats. In recent years, road racing has also adopted the term to describe multi-day races that feature the three primary road race events (time trial, mass start and criterium).


Dětství.

Narodila se v Londýně 13. března 1992 brazilské matce Katie Scodelario a britskému otci Rogeru Humphreymu. Její rodiče se rozvedli v jejím dětství. Poté vyrůstala s matkou, převzala její příjmení a naučila se portugalsky. Jako dítě byla šikanovaná a chybělo ji sebevědomí.

Kariéra.

"Skins".

Bez hereckých zkušeností byla v roce 2007 obsazena do 1. série seriálu "Skins" do role Effy Stonem. Na castingu k této sérii si připadala příliš mladá, ale jeden z producentů jí požádal, aby zůstala a zkusila přečíst kousek textu. V první sérii měla v seriálu pouze pár replik. Postava Effy se však v druhé sérii rozvinula, až se v roce 2009 vyvinula v jednou z ústředních postav. Zbyvající herci byli nahrazení novou generací. Tím se postava Effy stala jedinou postavou, která se objevila ve všech čtyřech sériích seriálu. Dne 18. listopadu 2009 byl poslední den, který strávila natáčením tohoto seriálu, pro 5. a 6. sérii seriálu bylo vybráno úplně nové obsazení. Za roli Effy byla dvakrát nominována v kategorii Nejlepší herečka na TV Quick Awards (v roce 2009 a 2010), ohlasy kritiků byly také pozitivní. K natáčení seriálu se nakonec vrátila. Postavě Effy byly věnovány dva díly nazvány "Fire" závěrečné 7. série, které budí spíše dojem filmu a vyobrazují přerod postavy Effy z teenagerky v dospělou osobu.

2009–současnost.

Na filmovém festivalu Sundance Film Festival měl premiéru film "Moon", který získal pozitivní kritiku. Jejím druhým filmem je Shank, ve kterém hraje postavu dívky Tashy. V roce 2010 se objevila v remaku filmu "Souboj titánů" jako Pesheta. O rok později získala roli Catherine ve filmu "Bouřlivé výšiny", který měl premiéru na filmovém festivalu v Benátkách. S Dakotou Fanningovou si zahrála v roce 2012 ve filmu "Now Is Good".  V roce 2013 podepsala smlouvu s filmovým franchisem "", ve kterém ztvárnila postavu Teresy. První film měl premiéru v září 2014 a nesl název "". Druhý díl "" měl premiéru v září 2015. Účinkuje také ve třetím a posledním díle. V roce 2017 si objevila v hlavní roli filmu ", kde hrála po boku Johnyho Deppa, postavu Cariny Smythové."

Osobní život.

V dubnu 2014 během natáčení filmu "The King's Daughter" se seznámila s Benjaminem Walkerem. Dne 28. prosince 2014 se zasnoubili a v prosinci 2015 byli oddáni. V červenci 2016 oznámili, že čekají prvního potomka. Syn se narodil koncem listopadu 2016.

Kaya Scodelario Davis rozená Kaya Rose Humphreyová (* 13. března 1992 Londýn) je britská herečka. Nejvíce známa je pro svou roli Effy Stonemové v dramatu stanice E4 "Skins." V roce 2014 získala jednu z hlavních rolí ve filmu "," za kterou získala nominaci na cenu Glamour Awards nebo Teen Choice Awards. Zahrála si i v jeho pokračováních "" (2015) a "" (2018) Mimo to si zahrála ve filmech "Bouřlivé výšiny" (2011), "" (2017), "Kořist" (2019) a "Zlo s lidskou tváří" (2019)"."

Kaya Rose Scodelario-Davis ("née" Humphrey; 13 March 1992) is an English actress. She is best known for her roles as Effy Stonem on the E4 teen drama "Skins" (2007–2010, 2013), and Teresa in "The Maze Runner" film series (2014–2018). Other roles include Catherine Earnshaw in Andrea Arnold's "Wuthering Heights" (2011), Carol Ann Boone in "Extremely Wicked, Shockingly Evil and Vile" (2019), and Katarina Baker in Netflix’s Original "Spinning Out" (2020).


Historie.

Atlantic byl vybudován v loděnicích Harland & Wolff v Belfastu v roce 1870 a byla to druhá loď pro znovuzrozenou společnost White Star Line. Poháněn byl parním motorem o výkonu 600 k s jedním šroubem a čtyřmi stožáry s plachtami. Na svou první plavbu do New Yorku vyplul 8. června 1871.

Potopení.

20. března 1873 vyplul Atlantic na svou 19. plavbu z Liverpoolu z 952 lidmi na palubě, ze kterých 835 bylo cestujících. Během plavby se posádka rozhodla, že se zastaví v Halifaxu v Novém Skotsku kvůli doplnění uhlí pro parní stroj.  Když se loď 31. března večer přibližovala k Halifaxu, byli do půlnoci na můstku kapitán a 3. důstojník. Poté Atlantic vplul do bouře rychlostí 12 uzlů (22 km/h) s malou viditelností a rozbouřeným mořem. Ačkoli to cestující a posádka nevěděli, byl Atlantic asi 20 km na západ mimo kurs od halifaxského přístavu.  Ve 2 hodiny ráno místního času, 1. dubna 1873, najel Atlantic na skálu pod hladinou zvanou Marr's Head 50 metrů od Meagher's Island. Záchranné čluny byly sice spuštěny, ale byly smeteny rozbouřeným mořem když se loď začala potápět. Při této katastrofě zemřelo 562 lidí. Podle seznamu pasažérů bylo na palubě 156 žen a 189 dětí, včetně dvou, které se narodily během plavby. Přežil jen jeden chlapec, John Hindley. Téměř každý člen posádky přežil. Přežilo celkem 390 lidí z 952 na palubě. Byla to nejhorší katastrofa v severním Atlantiku, dokud se nepotopil v roce 1904 parník SS "Norge" u Rockallu 28. června 1904.

RMS "Atlantic" byl zaoceánský parník společnosti White Star Line, který sloužil na trase Liverpool – New York. Během jeho 19. plavby, 1. dubna 1873, narazil do skály a potopil se u pobřeží Nového Skotska. Zemřelo 562 lidí na palubě. Byla to největší civilní námořní katastrofa v dějinách, dokud se nepotopil v roce 1904 dánský parník SS "Norge".

SS "Atlantic" was a transatlantic ocean liner of the White Star Line that operated between Liverpool, United Kingdom, and New York City, United States. During the ship's 19th voyage, on 1 April 1873, she struck rocks and sank off the coast of Nova Scotia, Canada, killing at least 535 people. It remained the deadliest civilian maritime disaster in the North Atlantic Ocean until the sinking of on 2 July 1898 and the greatest disaster for the White Star Line prior to the loss of in April 1912.


Panna Marie Čenstochovská.

V klášterní bazilice Nalezení svatého Kříže a Nanebevzetí Panny Marie se nachází slavná ikona Panny Marie Čenstochovské, které řada věřících připisuje zázračné vlastnosti.  Autorství ikony je podle tradice připisováno sv. Lukáši, který ji měl namalovat za života Panny Marie podle její skutečné podoby na desce stolu, který měla Svatá rodina ve svém domku v Nazaretu. Pravděpodobně se však jedná o byzantskou ikonu z raného středověku. Podle historických pramenů byla ve 12. století přivezena z Konstantinopole na Rus, kde se o sto let později octla v majetku haličského knížete Lva Daniloviče. Ten ji dal umístit v pravoslavném klášteře v Belzu. Tam se ikony počátkem 14. stol. zmocnili Poláci. Do Čenstochové byla ikona přivezena v roce 1384 za knížete Vladislava Opolčíka. V téže době bylo původně modré roucho Matky Boží na ikoně ozdobeno zlatými hvězdami a liliemi. Symbolika lilií patrně byla zvolena proto, že v této době v Polsku vládli Anjouovci, kteří měli lilie v erbu. Roku 1430 byl klášter na Jasné Hoře zpustošen v průběhu husitské spanilé jízdy za účasti volyňského knížete Fjodora Ostrožského a polského šlechtice Jana Kuropatwy z Łańcuchowa. Ikona byla tehdy silně poškozena a musela být pečlivě zrestaurována. Památkou na tuto událost jsou šrámy na tváři Matky Boží, vzniklé po seknutí šavlí. Mnozí jí přisuzují podíl na záchraně kláštera a celého Polska v roce 1655, kdy se posádka asi 260 mužů (včetně řeholníků) ubránila těžce opevněný klášter proti asi 3,5 tisícové švédské armádě. Této bitvě, přestože z vojenského hlediska nebyla příliš významná, polská tradice připisuje mimořádný význam, neboť zákeřný útok na národní svatyni, jíž byla předtím přislíbena nedotknutelnost, rozzuřil polské obyvatelstvo. Důsledkem toho bylo všeobecné povstání, vedené Stefanem Czarnieckim, které Švédové nedokázali zvládnout. Po porážce Švédů byla Matka Boží Čenstochovská za účasti krále Jana Kazimíra ve Lvově korunována královnou a ochránkyní Polska.

Jasná Hora (pol. "Jasna Góra", lat. "Clarus Mons") je paulinský klášter v polském městě Čenstochová a nejvýznamnější poutní místo Polska. Význam Jasné Hory daleko přesahuje polské hranice, ročně ji navštíví asi 5 miliónů poutníků, nejen z Polska, ale i ze zahraničí, zejména z České republiky, Slovenska a Maďarska. Řada z nich podniká svou pouť pěšky, některé poutní trasy jsou několik set kilometrů dlouhé.

The Jasna Góra Monastery (, "Luminous Mount",, ) in Częstochowa, Poland, is a famous Polish shrine to the Virgin Mary and one of the country's places of pilgrimage. The image of the Black Madonna of Częstochowa, also known as Our Lady of Częstochowa, to which miraculous powers are attributed, is one of Jasna Góra's most precious treasures. Among the monastery's other treasures and artifacts of interest is the medal from the 1983 Nobel Peace Prize received by Lech Wałęsa, the former Polish president and trade-union organizer.


Stav rukopisu.

Rukopis je silně poškozený a fragmentovaný. Papyrus byl svázán do kodexu, který se mohl skládat až z 220 stran, dochovalo se jich však pouze 30 (dva z Matouše, šest z Marka, sedm z Lukáše, dva z Jana a 13 ze Skutků). Všechny stránky mají mezery s velmi malým počtem řádků. Listy Matouše a Jana jsou nejmenší. Původní stránky byly o rozměrech přibližně 10 x 8 palců. Na rozdíl od mnoha jiných zachovaných rukopisů z 3. století, které obvykle obsahovaly pouze evangelium, nebo katolické listy nebo pouze pavlovské epištoly, obsahoval tento rukopis více než jedno seskupení textů Nového zákona. Základem této hypotézy je používání 2 listů P45 přeložených tak, aby ve výsledku tvořily 8 stran textu, tak jako tomu bylo u většiny ostatních rukopisů.

Charakteristika textu.

Kvůli rozsahu poškození bylo pro badatele obtížné určit typ textu. Rukopis byl získán Alfredem Chesterem Beattym v první polovině 20. století a publikován v roce 1933 v knize "The Chester Beatty Biblical Papyri, Descriptions and Texts of Twelve Manuscripts on Papyrus of the Greek Bible" Fredericem G. Kenyonem. Kenyon identifikoval text Markova evangelia v P45 jako caesarejský typ, podle definice Burnetta Hillmana Streetera. Hollis Huston kritizoval Kenyovu transkripci různých, částečně zachovaných slov a dospěl k závěru, že kapitoly 6 a 11 z Marka v P45 se nemohou úhledně hodit do jednoho textového typu, zvláště ne caesarejského, protože rukopis předchází rozlišovacím textům pro každý typ ze 4. a 5. století.

Typ textu.

P45 má relativně úzký statistický vztah s Washingtonským evangelijním kodexem v Markovi a v menší míře s Family 13. Citováním studie Larryho Hurtada, "Text-Critical Methodology and the Pre-Caesarean Text: Codex W in the Gospel of Mark," Eldon Jay Epp souhlasí s tvrzením, že zde není žádná spojitost s caesarenským nebo pre-caesarenským textem v Markovi. Také zde není silné spojení s alexandrijským textovým typem Vatikánského kodexu, západním textovým typem Bezova kodexu a byzantským textovým typem "Textus receptus". Jiná hypotéza je, že P45 pochází z alexandrijské tradice, ale má mnoho textových variant a harmonizací, jejichž snahou bylo "vylepšit" text stylisticky. Přestože je stále obtížné zařadit rukopis historicky do kategorie textů, většina vědců dnes souhlasí s tím, na rozdíl od Kenyona, že text není caesarejského typu.  Textový charakter rukopisu se liší od knihy ke knize. Na základě Marka, multivariační analýza přístrojových dat z UBS "Greek New Testament" (4th ed.) zařazuje P45 do skupiny, která zahrnuje Washingtonský evangelijní kodex (kapitoly 5-16), "Codex Koridethi", Family 1, 28, 205. 565; sinajské syrské, arménské a gruzínské verze; a Origenovy citace. Tato skupina odpovídá tomu, co Streeter nazývá "východním typem" textu. Na základě Lukáše, jedenáctimístný oddíl PAM založený na řeckých rukopisný datech spojených s INTF's "parallel Pericopes" volume umisťuje rukopis do skupiny s Efrémovým kodexem (C 04), "Codex Regius" (L 019), "Codex Zacynthius" (Ξ 040), 33, 892, a 1241. Na základě Skutků, je nejblíže k alexandrijskému textu.  Počítá se s tím, že kodex vynechal "Pericope Adulterae" ("J" 7,53-8,11).

Papyrus 45 (zkráceně P 45) je raný novozákonní rukopis, který je součástí Papyrů Chestera Beattyho. Paleograficky byl rukopis datován do 3. století n. l. Sestává z textů Matoušova evangelia 20-21 a 25-26; Markova evangelia 4-9 a 11-12; Lukášova evangelia 6-7 a 9-14; Janova evangelia 4-5 a 10-11; Skutcích apoštolů 4-17. Rukopis se momentálně nachází v knihovně Chestera Beattyho v Dublinu, kromě jednoho listu, který sestává z "Mt" 25,41-26,39 a který se nachází v Rakouské národní knihovně ve Vídni.

Papyrus 45 (formula_1 or "P. Chester Beatty" I) is an early New Testament manuscript which is a part of the Chester Beatty Papyri. It has been paleographically dated to the early 3rd century CE. It contains the texts of Matthew 20-21 and 25-26; Mark 4-9 and 11-12; Luke 6-7 and 9-14; John 4-5 and 10-11; and Acts 4-17. The manuscript is currently housed at the Chester Beatty Library, Dublin, Ireland, except for one leaf containing Matt. 25:41-26:39 which is at the Österreichische Nationalbibliothek, Vienna ("Pap. Vindob. G." 31974).


Historie.

Po skončení napoleonských válek bylo na vídeňském kongresu Oldenbursko spolu s oběma jeho exklávami knížectvím Birkenfeld a bývalým biskupstvím Lübeck povýšeno na velkovévodství a vstoupilo do Německého spolku. V roce 1823 se vévodou resp. velkovévodou stal bývalý regent Petr Bedřich Ludvík Oldenburský jako Petr I. Oldenburský jenž však nikdy nepřijal titul velkovévody a vládl do své smrti jako vévoda Oldenburský a je přímým předkem všech po něm následujících panovníků Oldenburska. Po něm nastoupil v roce 1829 jeho syn Pavel Fridrich August Oldenburský jenž vládl do roku 1853. Po něm nastoupil jeho syn a vnuk Petra I. velkovévoda Petr II. Oldenburský, který vládl až do roku 1900 za jehož panování odstoupilo území při ústí řeky Jade Prusku k založení válečného přístavu Wilhelmshavenu, roku 1854 pak připojilo se k Německému celnímu spolku, kdežto Lübeck (knížectví) v záležitostech celních a poštovních příslušel k Dánsku. Zároveň připojeno bezprostředně k státu panství Kniphausen a Varel, r. 1863 a 1865 však marně prohlašovány nároky velkovévodské rodiny na Šlesvik-Holštýn. V roce 1866 se Oldenbursko postavilo rozhodně na stranu Pruska, vzdalo se všech práv na Šlesvik-Holštýn a postavilo své sbory k disposici Prusku, se kterým byla v roce 1867 sjednána vojenská konvence. V náhradu za tyto ústupky obdrželo 1 milion tolarů a holštýnský amt Ahrensböck a přistoupilo k Severoněmeckému spolku. V roce 1871 se stalo spolkovou zemí Německého císařství. V roce 1900 nastoupil jeho syn Fridrich August II. Oldenburský, jenž se stal posledním Oldenburským velkovévodou a v roce 1918 byl okolnostmi německé revoluce donucen abdikovat.

Oldenburské velkovévodství (německy "Großherzogtum Oldenburg") byl historický státní útvar, který vznikl dohodou na vídeňském kongresu po skončení napoleonských válek, navázalo kontinuálně na původní Oldenburské vévodství, jež bylo obsazeno Francií v roce 1810, ale povýšeno na velkovévodství a člen nového Německého spolku. Po celou dobu své existence až do roku 1918 bylo Oldenbursko monarchií, od roku 1918 až do svého zániku (kromě let nacismu) bylo svobodným státem Výmarské republiky.

The Grand Duchy of Oldenburg () (also known as Holstein-Oldenburg) was a grand duchy within the German Confederation, North German Confederation and German Empire which consisted of three widely separated territories: Oldenburg, Eutin and Birkenfeld. It ranked tenth among the German states and had one vote in the Bundesrat and three members in the Reichstag.


Život.

Narodil se 10. dubna 1965 v Košicích v rodině řeckokatolického kněze. Jeho bratr Michal je též knězem. Roku 1982 začal studovat na Římskokatolické cyrilometodějské bohoslovecké fakultě Univerzity Komenského v Bratislavě, které ukončil roku 1987. Dne 14. června 1987 byl biskupem Slavomirem Miklovšem vysvěcen na kněze. V srpnu roku 1987 emigroval do Itálie. Odešel do Říma kde studoval na Papežském východním institutu, zde roku 1989 získal licenciát z kanonického práva.  Dne 15. října 1990 vstoupil do Tovaryšstva Ježíšova a roku 2001 složil své věčné sliby. Roku 1994 získal na Papežském východním institutu doktorát z východního kanonického práva. V roce 1997 se habilitoval na CMTF UP v Olomouci. Roku 2002 byl zvolen na Papežském východním institutu děkanem a prorektorem Fakulty východního kanonického práva. Roku 2003 byl jmenován duchovním rádcem Mezinárodní unie evropských skautů.  Působil jako poradce Kongregace pro východní církve, Kongregace pro nauku víry a Papežské rady pro pastoraci migrantů a lidí mimo domov. Roku 2005 byl jmenován adjunktem Biskupské synody. Působil také jako profesor Papežské univerzity Gregoriana, Římskokatolické cyrilometodějské bohoslovecké fakulty Univerzity Komenského v Bratislavě a na Trnavské univerzitě v Trnavě. V květnu roku 2007 se stal rektorem Papežského východního institutu.  Dne 7. května 2009 jej papež Benedikt XVI. jmenoval sekretářem Kongregace pro východní církve a titulárním arcibiskupem z Ptolemais v Lybii. Biskupské svěcení přijal 14. června 2009 z rukou biskupa Slavomira Miklovše a spolusvětiteli byli arcibiskup Ján Babjak a biskup Milan Chautur.  Dne 20. ledna 2020 jej papež František jmenoval apoštolským administrátorem "sede plena" košické eparchie.  Ovládá slovenštinu, latinu, italštinu, angličtinu, ruštinu, ukrajinštinu, francouzštinu, němčinu, španělštinu, řečtinu a staroslověnštinu.

Mons. Cyril Vasiľ (* 10. dubna 1965, Košice) je slovenský řeckokatolický duchovní, arcibiskup, jezuita, skaut a emeritní sekretář Kongregace pro východní církve.

Cyril Vasiľ S.J. (born 10 April 1965) is a Slovak Jesuit who has been a prelate of the Slovak Greek Catholic Church since Pope Francis named him Apostolic Administrator of the Slovak Catholic Eparchy of Košice on 20 January 2020. He has been professor and Rector of the Pontifical Oriental Institute, a titular archbishop since 2009, and Secretary of the Congregation for the Oriental Churches from 2009 to 2020.


Život.

Narodil se v Praze jako pátý syn knížete Ferdinanda Augusta z Lobkovic (1655–1715) a jeho druhé manželky, bádenské markraběnky Marie Anny (1655–1701). Absolvoval kavalírskou cestu, během níž užíval jméno hrabě ze Sternsteinu (podle bavorského, které rodině patřilo), doložený je jeho pobyt v Římě v roce 1700, kde se setkal se svými staršími bratry. Od mládí pak sloužil v armádě, nejprve se pod velením svého bratrance Ludvíka Bádenského zúčastnil války o španělské dědictví, kdy bojoval v Německu a Nizozemí. Později se pod velením Evžena Savojského zúčastnil tažení proti Turkům a po bitvě u Bělehradu, v níž padl jeho starší bratr Josef Antonín, dosáhl hodnosti plukovníka (1717). Po skončení tureckých válek se v Praze oženil a další léta pak trávil střídavě v Čechách a v Itálii, v roce 1723 obdržel hodnost generálmajora a od roku 1729 byl vrchním velitelem v Neapoli. V hodnosti polního podmaršála (1733) vynikl na Sicílii v bojích proti Španělsku. Jako generál jezdectva byl pak velitelem v Lombardii a v letech 1737–1741 v Sedmihradsku, kde opět bojoval s Turky. Mezitím v roce 1739 obdržel Řád zlatého rouna.  Na počátku války o rakouské dědictví byl povýšen do hodnosti polního maršála a byl povolán do Čech, kde měl za úkol vypudit francouzsko-bavorské vojsko. Obléhal Prahu a na přelomu let 1742–1743 se mu podařilo ukončit francouzskou okupaci Českého království, mimo jiné tím umožnil korunovaci Marie Terezie za českou královnu v roce 1743. Poté byl znovu povolán do Itálie a v letech 1743–1745 byl generálním guvernérem v Lombardii. Nakonec se vrátil do Čech a svou kariéru završil jako vrchní velitel v Praze (1746–1751).  Christoph Willibald Gluck mu jako svému mecenáši věnoval opery La Sofonisba (1744), Ippolito (1745) a Pasticcio (1743). Skladatel také Lobkovice doprovázel v roce 1745 na jeho cestě do Londýna. V Itálii dostal darem černého otroka Angela Solimana, který ho jako jeho dvořan doprovázel do konce života, když před tím zachránil Lobkovicovi v bitvě život.

Rodinné a majetkové poměry.

V roce 1718 se v Praze oženil s hraběnkou Marií Karolínou z Valdštejna (1702–1780), dcerou významného diplomata Karla Arnošta z Valdštejna (1661–1713). Měli spolu deset dětí, z nichž tři synové zemřeli v dětství. Další synové Karel Adam (1719–1760), Filip Josef (1732–1760) a Leopold (1734–1759) sloužili v armádě a zemřeli za sedmileté války. Pokračovatelem rodu byl kníže Josef Maria z Lobkovic (1724–1802), který dosáhl hodnosti polního maršála, byl vyslancem v Rusku, ale zemřel bez mužského potomstva. Faktickým zakladatelem mělnické větve byl jeho mladší bratr kníže August Antonín z Lobkovic (1729–1803), vyslanec ve Španělsku a nejvyšší maršálek Českého království, který sňatkem s Marií Josefou Černínovou získal panství Mělník se sídelním zámkem v Hoříně.  Jiří Kristián byl po vymření bílinské větve rodu předurčen jako dědic severočeských panství Jezeří a Nové Sedlo. Po tragickém úmrtí Oldřicha Felixe z Lobkovic (1650-1722), posledního člena bílinské větve, skutečně tento majetek převzal, ale vzápětí uzavřel dohodu se svým starším bratrem, knížetem Filipem Hyacintem, a panství mu předal. Pro Jiřího Kristiána a jeho potomstvo bylo zřízeno peněžní svěřenství. Ve svém vídeňském paláci soustředil sbírku zbraní získaných darem, ale také formou válečné kořisti.

Jan Jiří Kristián z Lobkowicz, německy "Johann Georg Christian von Lobkowitz" (10. srpna 1686 Praha – 4. října 1755 Vídeň) byl rakouský vojevůdce a český šlechtic z rodu Lobkoviců. Jako voják se od mládí zúčastnil dynastických válek první poloviny 18. století, zastával velitelské posty v různých zemích habsburské monarchie, nakonec dosáhl hodnosti polního maršála a stal se rytířem Řádu zlatého rouna. Jako mladší syn knížete původně užíval titul prince, nakonec získal knížecí titul a stal se zakladatelem mělnické větve Lobkoviců (panství Mělník přešlo do majetku rodu až v následující generaci).

Johann Georg Christian, Prince of Lobkowitz (; August 10, 1686 in Prague – October 4, 1755 in Vienna), was an Austrian "Generalfeldmarschall" (field marshal). He was a member of the old Bohemian noble family of Lobkowicz, of which family he established a cadet branch, the Hořín-Mělník line.


Kariéra.

Niemi hrál od roku 1998 v juniorském věku za tým Keikko-Vantaa, ve kterém nastupoval i v druhé finské nejvyšší lize a pracoval tam na částečný úvazek jako řidič rolby. V roce 2005 přestoupil do týmu Pelicans Lahti, ve kterém nastupoval ve finské nejvyšší SM-liize. Niemi hrál za Pelicans tři sezóny dokud v roce 2008 nepodepsal smlouvu jako volný hráč s Chicagem Blackhawks. Do NHL nebyl nikdy draftován. Svojí zámořskou kariéru začínal na farmě Chicaga v nižší severoamerické lize AHL - v týmu Rockford IceHogs, kde strávil většinu sezóny 2008-09. V únoru 2009 byl povolán k týmu Blackhawks, aby nahradil zraněného kolegu a v NHL debutoval 27. února 2009, když hrál v jedné třetině při porážce 4:5 v prodloužení s Pittsburghem Penguins. Celý zápas odehrál poprvé o pár dní později 1. března 2009 a vychytal v něm vítězství 4:2 proti Los Angeles Kings.  V následující sezóně 2009-10 byl po tréninkovém kempu zařazen na soupisku Blackhawks a chytal ve druhém zápase sezóny, který byl hrán 3. října 2009 v Niemiho rodném Finsku proti Floridě Panthers a vychytal v něm své první čisté konto v NHL, když pochytal všech 23 střel soupeře. V základní části vychytal 26 vítězství ve 37 zápasech a postupně se prosadil do role prvního brankáře, ve které nahradil Cristobala Hueta a byl tak nasazen jako startující brankář pro playoff. Během druhého zápasu playoff vychytal čisté konto proti Nashvillu Predators a v playoff byl v dresu Blackhawks první od roku 1996, kdy se to povedlo Edu Belfourovi. 22. dubna 2010 vychytal své druhé čisté konto playoff, když zastavil všech 33 střel. Před ním naposledy vychytal za Blackhawks 2 čistá konta v jedné sérii Tony Esposito v roce 1974. 16. května 2010 pomohl Niemi 44 zákroky k vítězství 2:1 nad San José Sharks v prvním zápase ve finále západní konference. San José nakonec vyřadili ve čtyřech zápasech. Cenu pro nejlepšího hráče zápasu obdržel pouze za druhý zápas ve finále Stanley Cupu, když pochytal 32 střel. 9. června 2010 dovedl Niemi tým Blackhawks k vítězství Stanley Cupu, poté co porazili v posledním zápase Philadelphii Flyers 4:3 v prodloužení. Niemi byl třetím finským brankářem, který kdy hrál ve finále playoff NHL a prvním finským brankářem, který kdy vyhrál Stanley Cup.  Spor o smlouvu a plat vedl Niemi s Chicagem před arbitráží a byl mu přiznán plat 2,75 miliónů USD na sezónu (asi 55 miliónů kč). Protože Chicago dosáhlo maximálního povoleného platového stropu, tak nebylo schopno podepsat s Niemim smlouvu na částku, kterou měl přiznanou z arbitráže a nakonec podepsali smlouvu s veteránem Martym Turcem z Dallasu Stars na 1,3 milionu USD (asi 26 miliónů korun). 2. září 2010 podepsal Niemi jednoletý kontrakt se San José Sharks na 2 miliony USD (asi 40 miliónů kč). Ve svém prvním zápase sezóny 2010-11 chytil 30 střel a pomohl Sharks k vítězství 3:2 nad Columbusem Blue Jackets. Nejprve se v San José pravidelně střídal se svým finským kolegou Antero Niittymäkim, ale v únoru 2010 byl Niemi natolik úspěšný, že se ustálil na pozici prvního brankáře týmu. 1. března 2011 prodloužil se Sharks smlouvu o 4 roky na celkově 15,2 miliónů USD (304 miliónů kč).

Antti Niemi (* 29. srpna 1983, Vantaa, Finsko) je finský hokejový brankář hrající v týmu Jokerit Helsinky v lize KHL.

Antti Niemi (; born 29 August 1983) is a Finnish professional ice hockey goaltender for Jokerit of the Kontinental Hockey League (KHL).


Klubová kariéra.

Standard Lutych.

V belgickém klubu Standard Lutych, v němž fotbalově vyrůstal, získal dvakrát ligový titul a jednou národní pohár. V sezóně 2008/09 Standard dokázal obhájit ligový titul v závěrečném dvouzápasovém playoff proti rivalu Anderlechtu Brusel (oba kluby měly na konci shodně po 77 bodech, v Belgii v tomto případě následuje finálové playoff). Witsel jediným gólem rozhodl 24. května 2009 v odvetném zápase o vítězství Standardu 1:0 a tím i o titulu.  Witsel obdržel také nejvyšší individuální ocenění – belgickou Zlatou kopačku, která se uděluje nejlepšímu fotbalistovi belgické ligy (získal ji za rok 2008). 30. srpna 2009 způsobil nevybíravým faulem polskému reprezentantovi Marcinu Wasilewskému otevřenou zlomeninu holenní a lýtkové kosti ve 24. minutě zápasu Jupiler League mezi Anderlechtem Brusel a Standardem Lutych, který skončil remízou 1:1. Ihned dostal červenou kartu a následně trest zákazu startu na 10 ligových utkání.

Benfica Lisabon.

Po 6 letech se v roce 2011 přesunul do Portugalska do Benfiky Lisabon. Zde podepsal 5letý kontrakt s výstupní klauzulí na 40 mil. €. V Benfice strávil pouze jednu sezónu.  Witsel se dvakrát střelecky prosadil ve 4. předkole Ligy mistrů 24. srpna 2011 proti nizozemskému klubu FC Twente, čímž pomohl portugalskému klubu k postupu do základní skupiny, Benfica zvítězila 3:1 a celkové skóre z tohoto dvojzápasu měla 5:3). V základní skupině postoupila Benfica z prvního místa se ziskem 12 bodů do osmifinále proti Zenitu Petrohrad, přes nějž postoupila po výsledcích 2:3 a 2:0 (celkové skóre 4:3). Ve čtvrtfinále pak přišla dvakrát porážka od pozdějšího vítěze celé Ligy mistrů – anglického velkoklubu Chelsea FC (0:1 a 1:2).  9. ledna 2012 vsítil úvodní gól v portugalském ligovém poháru (v 11. minutě) proti Vitórii Guimarães, Benfica zvítězila nakonec rozdílem třídy 4:1. Další gól v poháru přidal proti Santa Claře 18. ledna 2012, když v 76. minutě stanovil konečné skóre 2:0 pro svůj klub. Benfica Lisabon se probojovala do finále 14. dubna 2012, v němž zvítězila 2:1 nad klubem Gil Vicente a zajistila si tak čtvrtou trofej v této soutěži. Axelu Witselovi se dostalo ocenění „Muž zápasu“ (Man of the Match).

FK Zenit Petrohrad.

3. září 2012 jej za 40 mil. € vykoupil ruský klub Zenit Petrohrad. Witsel podepsal smlouvu na 5 let. Příchody Witsela a brazilského legionáře Hulka vyvolaly napětí mezi ruskými fotbalisty Zenitu, kterým se nelíbily výrazně vyšší mzdy nových akvizic. Kritikou nešetřil zejména kapitán Zenitu Igor Děnisov, kterého podporoval i Alexandr Keržakov.  Witsel debutoval za petrohradský klub 14. září 2012 v utkání ruské ligy proti Tereku Groznyj. V 70. minutě nahradil na hřišti Konstantina Georgijeviče Zyrjanova, Zenit prohrál 0:2. 30. listopadu vstřelil Witsel své první dva góly v zápase proti Spartaku Moskva na moskevském stadionu Lužniki, tentokrát Zenit Petrohrad zvítězil poměrem 4:2. Axel odehrál kompletní střetnutí a skóroval v 41. minutě (na průběžných 2:1 pro hosty) a 71. minutě (na průběžných 3:1 pro hosty).  V sezóně 2012/13 Evropské ligy pomohl Witsel Zenitu k postupu do osmifinále soutěže. V šestnáctifinále bylo týmu přilosováno anglické mužstvo Liverpool FC. První zápas skončil výhrou domácího Zenitu 2:0, v odvetě v Anglii Zenit prohrál 1:3, ale díky vstřelenému gólu na hřišti soupeře postoupil dále. Witsel odehrál oba zápasy šestnáctifinále v základní sestavě. 7. března absolvoval první zápas osmifinále proti švýcarskému klubu FC Basilej, Petrohrad prohrál na stadionu St. Jakob-Park 0:2. 14. března v domácí odvetě zařídil svým gólem konečné vítězství 1:0, což Zenitu k postupu do čtvrtfinále nestačilo.

Tianjin Quanjian.

V lednu 2017 podepsal smlouvu s čínským klubem Tianjin Quanjian. Upřednostnil jej před jiným čínským týmem Shanghai SIPG a italským Juventusem Turín.

Borussia Dortmund.

Po jednom roce v Číně zamířil do Borussie Dortmund, která čínskému klubu zaplatila odstupné 20 milionů eur (513 milionů korun). Už 29letý Witsel v srpnu 2018 podepsal kontrakt do roku 2022. Nový trenér "Žlutočerných" Lucien Favre, který o Witsela stál, jej poprvé nasadil do pohárového utkání proti druholigovému Greuther Fürth. Witsel zachránil tým před nečekaným vypadnutím gólem z voleje v páté minutě nastavení, následné prodloužení rozhodl Marco Reus, Dortmund postoupil do 2. kola.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Axel Witsel působil v téměř všech mládežnických reprezentacích Belgie. S reprezentací do 21 let se zúčastnil Mistrovství Evropy U21 v roce 2007 v Nizozemsku, kde Belgie postoupila s 5 body ze základní skupiny A ze druhého místa za Nizozemskem. Ve vyřazovací části pak prohrála v semifinále se Srbskem 0:2.

A-mužstvo.

V A-mužstvu Belgie debutoval 26. března 2008 v přátelském utkání proti Maroku. Ačkoli belgický národní tým prohrál 1:4, Witsel v zápase vstřelil svůj první gól v seniorské reprezentaci.  25. března 2011 vstřelil ve Vídni oba góly při výhře 2:0 nad domácím Rakouskem v kvalifikaci na Euro 2012, Belgie nakonec nedosáhla ani na druhou příčku zajišťující buď přímý postup na šampionát nebo baráž. S 15 dosaženými body zaostala o 2 body za druhým Tureckem.  6. února 2013 nastoupil v Bruggách proti hostujícímu Slovensku, Belgie zvítězila 2:1 gólem Driese Mertense z 90. minuty. Witsel hrál do 86. minuty, pak byl vystřídán. 22. března 2013 nastoupil v kvalifikačním zápase ve Skopje proti domácí Makedonii, který skončil vítězstvím Belgie 2:0. Absolvoval i domácí kvalifikační utkání na MS 2014 26. března proti stejnému soupeři, Belgie zvítězila 1:0. Trenér belgického národního týmu Marc Wilmots jej zařadil na 23člennou soupisku pro Mistrovství světa ve fotbale 2014 v Brazílii, kam Belgie suverénně postoupila z prvního místa evropské kvalifikační skupiny A. Se šampionátem se Belgie rozloučila čtvrtfinálovou porážkou 0:1 s Argentinou.  Trenér Marc Wilmots jej nominoval i na EURO 2016 ve Francii, kde byli Belgičané vyřazeni ve čtvrtfinále Walesem po porážce 1:3. Nastoupil ve všech pěti zápasech svého mužstva na šampionátu a jednou skóroval (v utkání základní skupiny proti Irsku).

Reprezentační góly.

Góly Axela Witsela v belgickém reprezentačním A-mužstvu

Axel Thomas Witsel (* 12. ledna 1989, Lutych, Belgie) je belgický fotbalový záložník a reprezentant, hráč německého klubu Borussia Dortmund. Účastník MS 2014 v Brazílii a EURA 2016 ve Francii.

Axel Laurent Angel Lambert Witsel (born 12 January 1989) is a Belgian professional footballer who plays for German club Borussia Dortmund. During his play for the Belgium national team, he came into the first team as a right-winger, and can also play attacking midfielder, though his natural position is as a central midfielder.


Život.

After Forever (1997–2009).

Floor bylo 16 let, když se přidala do kapely „Apocalypse“ (dřívější název kapely „After Forever“), a to v roce 1997. Tři roky poté skupina vydala nové album, "Prison of Desire."  Jansen začala studovat hudbu na Holandské rockové akademii v roce 1999 a tři roky nato byla přijata na konzervatoř. Studovala hudební umění a jeden rok operu. Později začala učit ve svém vlastním kurzu zvaném "Wanna be a Star?!" (Chcete se stát hvězdou?!).  Hraje na kytaru, piano a flétnu, má ukončeno několik let hudebních studií. Má sopránový hlasový rozsah. Floor také nazpívala vokály k třem albům holandského skladatele a multiinstrumentalisty Arjena Anthonyho Lucassena a byla hostem metalové skupiny Nightmare.

ReVamp (2009–2015).

Po rozpadu kapely After Forever v roce 2009 si vytvořila vlastní kapelu ReVamp, která v roce 2010 vydala stejnojmenné album. Na něj se jí podařilo naverbovat svého dřívějšího kolegu Joosta van den Broeka (klávesy) a Waldemara Sorychtu (producent, jehož jméno je spojeno s velkým počtem kapel gothic metalové scény).  Výsledek byl však takový nemastný, neslaný. „ReVamp“ byl dobře nahraný průměrný materiál, který však spíše vypadal jen jako jednorázový projekt. Nicméně, po třech letech tu máme novinku „Wild Card“, kterou nahráli ti samí hráči, které si Floor najala i pro koncertní turné na podporu prvotiny „ReVamp“.

Nightwish (2012–současnost).

O zpěvačce samotné bylo v poslední době slyšet především jako o té, co nahradila Anette Olzon u Nightwish na jejich „Imaginaerum World Tour“. Od fanoušků se jí dostalo velmi vřelého přijetí. 9. října bylo oficiálně oznámeno, že bude v kapele zastávat místo zpěvačky. V roce 2015 vydali Nightwish osmé album, které dostalo název "Endless Forms Most Beautiful". Deska se stala "zlatou" po třech dnech od vydání, hned v několika evropských zemích (například také v Česku). V současnosti je Floor na turné s Nightwish, které odstartovalo 9. dubna v New Yorku. První z mnoha show sklidila veliký úspěch a pokračuje dále po severní Americe a Kanadě. Floor například zazpívala píseň "Stargazers" (z alba Oceanborn). Celou ji podala svým sopránovým hlasem a sklidila za to zasloužené ovace publika! 8. května (2015) má také vyjít nový videoklip k písni "Endless Forms Most Beautiful" (ten bude druhý, po singlu "Élan", který vyšel již v půlce února 2015).

Diskografie.

After Forever.

Studiová alba: EP: Dema: Kompilace:

Floor Jansen (* 21. února 1981, Goirle, Nizozemsko), v některých zemích přezdívaná "„Flying Dutch“" neboli "„Létající Holanďanka“", je nizozemská zpěvačka a skladatelka, zpěvačka ve finské metalové kapele Nightwish.

Floor Jansen (; born 21 February 1981) is a Dutch singer, songwriter, and vocal coach. She is currently the lead vocalist of Finnish symphonic metal band Nightwish.