Historie.

V roce 1348 založil král Karel IV. dekretem Nové město pražské. Plán města obsahuje celou řadu otevřených prostranství určených pro trhy. Jedním z nich byl i Koňský trh. Na jihovýchodním (horním) konci náměstí končilo u novoměstských hradeb. Koňský trh byl městu určen jako jedno ze dvou hlavních tržišť, původně se nazývalo Koňský trh, zatímco na Karlově náměstí byl Dobytčí trh, na Senovážném náměstí Senný a obilný trh a na dnešním Jungmannově náměstí "Kurný trh".  Na horním konci Koňského trhu stávala Koňská brána, zbořená spolu s pražskými hradbami roku 1875. V původní podobě protékal prostředkem současného Václavského náměstí Vinohradský potok, který ústil do rybníka na Můstku, a který byl později v rámci terénních úprav sveden do kanalizační sítě. Na dolním konci tržiště končilo Svatohavelskou bránou.  Od roku 1362 se zde konaly výroční trhy. Obchodovalo se zde nejen s koňmi, ale i se zbraněmi, látkami a od roku 1877 také s obilím. Ve spodní části náměstí stávaly novoměstské kotce. Po jejich zbourání v roce 1786 zde krátce působilo dřevěné české vlastenecké divadlo Bouda.  Ještě na počátku 19. století vypadalo náměstí poměrně venkovsky. Vprostřed náměstí stála kamenná boží muka. Karolína Světlá v Černém Petříčkovi popisuje Koňský trh tehdejších 30. let 19. století jako nevydlážděné prostranství, „kde se prodávalo všechno možné“.  Na místě zbořené Koňské brány vyrostla v letech 1885 až 1890 podle projektu Josefa Schulze budova Národního muzea.  Dlažby se náměstí dočkalo až koncem 19. století. 10. dubna 1895 bylo uvedeno do provozu osvětlení elektrickým proudem. Kolem roku 1875 bylo náměstí osazeno řadami lip, které však po dvaceti letech ustoupily kolejím elektrické dráhy.  Koněspřežná tramvaj Generálního ředitelstvím Pražské tramwaye jezdila v příčném směru po Příkopech od roku 1875, Vodičkovou a Jindřišskou ulicí od června 1883 a po délce Svatováclavského náměstí od 20. května 1884. Uprostřed náměstí se tehdy tratě pouze křížily, ale nebyly na sebe napojeny – plány na propojení byly předloženy v polovině 90. let 19. století, ale k realizaci nikdy nedošlo. Koleje trati byly umístěny ve středním pruhu náměstí a mezi nimi stála velká alej, osová vzdálenost mezi kolejemi byla tehdy takřka 9 metrů. Postupně byla alej odstraněna a koleje přesunuty až k okrajům chodníků, do osové vzdálenosti 19 metrů, což byl v celé síti pražských tramvají rekord. Až do roku 1927 existovalo náměstí bez středního pásu a tramvaje po stranách náměstí. Po přestavbě roku 1927 vznikla jak nová parkovací místa pro osobní automobily, tak střední tramvajový pás.  V časech první československé republiky se Václavské náměstí také stalo prvním místem v zemi, kde byla nainstalovaná světelná signalizace. Byla zde také konečná stanice trolejbusů. 3. července 1942 se na Václavském náměstí konala manifestace české loajality vůči Německé říši, které se zúčastnilo 200 000 občanů v čele s Emilem Háchou a Emanuelem Moravcem.  Během Pražského povstání v roce 1945 bylo v blízkosti Národního muzea několik budov zničeno. Na jejich místě vyrostlo několik obchodních domů.  Od 60. do 80. let 20. století byly v oblasti náměstí budovány postupně tři trasy metra, s přestupními stanicemi Můstek a Muzeum. Kolem roku 1972 bylo Václavské náměstí rozkopané, rozestavěné a některé jeho části zneprůjezdněné.  K 13. prosinci roku 1980 byl ukončen tramvajový provoz v podélném směru. Náměstí se tak velmi změnilo – místo tramvají je nyní středový pás zaplněn květinami a keři a hlavně charakteristickými šestibokými betonovými květináči. Tato úprava, která byla dokončena oficiálně 30. dubna 1982, je často kritizována termínem "Štrougalovy „sady“" nebo "Štrougalovy stromečky. Původně se jednalo o soustavu květináčů s jehličnany, postavenými hustě vedle sebe kolem pomníku sv. Václava, aby po srpnu 1968 demonstranti nemohli nahoru, zejména tam umisťovat portréty Masaryka a Dubčeka, později i Jana Palacha a Zajíce. Tyto „sady“ byly obehnány řetězem s plastickými motivy lipových lístků, jež měly vzhůru otočené ostré hroty, aby se na řetěz nedalo sednout. Výzdoba definitivně zanikla po hokejových zápasech na „švédském“ mistrovství světa v roce 1969.  Po zrušení tramvajové dopravy se již běžný život města na Václavské náměstí nesoustředí, je spíše zónou turistů a cizinců. Nacházejí se zde hotely, kanceláře zahraničních i domácích společností, drahé obchody, směnárny, obchody se suvenýry a rychlé občerstvení, noční podniky, prostituce a prodej drog. Od 2. dubna 2012 je spodní část Václavského náměstí pěší zónou, může sem zajíždět jen zásobování.

Rekonstrukce.

Od 15. dubna 2020 probíhá rekonstrukce dolní části náměstí, k dokončení by mělo dojít do prosince 2021. Dojde k novému vydláždění nebo doplnění dvou stromořadí. Přibude také místo pro pěší, rekreační prostor včetně fontány. Rekonstrukce horní části náměstí včetně návratu tramvajové trati začne v roce 2022. Podoba rekonstrukce náměstí vychází z modernizovaného výsledku architektonické soutěže z roku 2005, kterou vyhrál ateliér českého architekta Jakuba Ciglera.

Události.

U Bendlovy barokní sochy svatého Václava se konávaly mše pod širým nebem, například během morové epidemie v roce 1713, kdy bylo zakázáno shromažďování v kostelech.  V roce 1848 se na Koňském trhu konaly tři slavnostní mše, z nichž poslední vyústila ve svatodušní bouře. 12. června 1848 sloužil u sochy kněz Jan Arnold mši, která byla jako první pražská událost vyobrazena daguerrotypicky. Mše byla počátkem pražského červnového povstání, při kterém zahynuly desítky osob.  28. října 1918 v 11 hodin dopoledne přečetli Alois Jirásek a katolický kněz Dr. Isidor Zahradník, pozdější ministr železnic, před sochou sv. Václava proklamaci o vyhlášení nezávislého demokratického Československa před demonstranty s portréty T. G. Masaryka a českými (červenobílými) a také americkými vlajkami.  Během okupace za 2. světové války používali nacisté Václavské náměstí k pořádání masových demonstrací, přičemž umně využívali zejména školní mládež. Manifestace se ale ještě konaly i po válce, například na Den znárodnění v říjnu 1945, který měl programově nahradit vzpomínku na výročí vzniku republiky.  Při okupaci ČSSR vojsky Varšavské smlouvy 21. srpna 1968 kulomety umístěné na sovětských tancích z Václavského náměstí ostřelovaly budovu Národního muzea údajně v mylném domnění, že se jedná o budovu Československého rozhlasu.  16. ledna 1969 se před Národním muzeem upálil student filozofické fakulty Jan Palach na protest proti okupaci Československa vojsky Varšavské smlouvy v srpnu 1968. Po roce 1989 byl před Národní muzeum umístěn i pomník Jana Palacha.  28. března 1969 porazil na mistrovství světa v hokeji tým Československa hokejisty Sovětského svazu. Po tomto vítězství, které bylo většinou veřejnosti chápáno jako malá odplata za právě probíhající okupaci, se na Václavském náměstí shromáždilo několik desítek tisíc nadšených fanoušků, kteří náměstí zcela zaplnili. Skupina provokatérů pak zaútočila na kancelář sovětské letecké společnosti Aeroflot. Tento incident se stal pro komunistickou moc záminkou pro další utužení komunistického režimu, které vyvrcholilo obdobím zvaným jako normalizace.  V 80. letech minulého století se Václavské náměstí stalo svědkem mnohých vystoupení proti komunistickému režimu. Masové nepokoje se konaly téměř pravidelně v lednu při výročí smrti Jana Palacha, v srpnu k výročí sovětské okupace z roku 1968 a v říjnu u příležitosti vyhlášení samostatnosti Československa, které byly brutálně rozháněny zejména vodními děly. Vyvrcholením těchto protestů byl listopad 1989, při kterém se na Václavském náměstí opakovaně konaly demonstrace více než 100 000 lidí.  V 90. letech se na náměstí odehrávaly různá politická shromáždění i demonstrace extremistů. Jedním z těch významných bylo například v krizi po tzv. „Sarajevském atentátu“ setkání příznivců Václava Klause a také mohutná demonstrace na podporu akce aktérů sametové revoluce nazvané "Děkujeme odejděte".

Názvy.

Označení Koňský trh neslo prostranství podle svého účelu již od založení Nového Města v roce 1348.  V hovorové češtině se s označením Koňský trh můžeme setkat i v současnosti, byť spíše v humorném tónu.  Barokní socha svatého Václava byla na Koňském trhu umístěna již od roku 1680. Název Svatováclavské náměstí navrhl Karel Havlíček Borovský 16. března 1848 na památku schůze 11. března 1848 ve Svatováclavských lázních, kde byl založen Svatováclavský výbor, a na paměť českého zemského patrona. Mše, kterou u sochy sloužil 12. června 1848 kněz Jan Arnold, je považována za počátek Pražského červnového povstání.  Název Václavák (jazyková odvozenina od Václavské náměstí) je dlouhodobě nejrozšířenější hovorové označení, používané všemi vrstvami pražské společnosti.  Pražská mládež (tzv. potápky a páskové) ve 40.–60. letech 20. století používala označení Trafouš, Trafo, Traf či Trafalgar, což byla odvozenina od londýnského Trafalgar Square, které v Londýně plnilo podobnou centrální shromažďovací funkci, jako Václavské náměstí v Praze. Revoltující mládež tímto označením v období politických diktatur zároveň dávala najevo svůj příklon k britské, potažmo americké kultuře, a vymezovala se tak vůči nacistické protektorátní správě a posléze vůči komunistické moci.  Dalším rozšířeným pojmem je od 60. let 20. století místo srazu Pod vocasem, jímž se míní ocas koně z Myslbekova pomníku sv. Václava. Podle historika Dušana Třeštíka je to shromaždiště pro novodobé české dějiny mýticky významné, neuralgický bod celé země.

Popis.

Plocha náměstí.

Václavské náměstí má tvar velmi dlouhého obdélníku, delší strana má délku 750 metrů. Celé náměstí se mírně svažuje směrem k Můstku, který tvoří hranici Starého Města.  Na horním konci náměstí tvoří dominantu velká budova Národního muzea a jezdecká socha svatého Václava od Josefa Václava Myslbeka z roku 1912.  V 70. letech 20. století náměstí proťal na prostranství před Národním muzeem jeden směr Severojižní magistrály, úsekem spojujícím ulice Wilsonovu a Mezibranskou. Pod Václavským náměstím vedou všechny tři trasy pražského metra: úsek trasy C dokončený roku 1974, vede podél hranice Nového Města a Vinohrad kolmo k hornímu konci náměstí, úsek trasy A dokončený roku 1978 vede po délce náměstí, přičemž výstupy ze stanice Můstek jsou ve střední i dolní části náměstí, a úsek trasy B dokončený roku 1985 vede podél hranice Nového a Starého Města, kolmo k dolnímu konci náměstí. Tramvajová trať po délce Václavského náměstí, která od roku 1927 vedla středním pásem náměstí, byla v roce 1980 zrušena a roku 1982 bylo její kolejiště nahrazeno parkovou úpravou.

Socha svatého Václava.

Raně barokní pískovcový jezdecký pomník sv. Václava od Jana Jiřího Bendla byl na barokní kašnu z roku 1650 uprostřed Koňského trhu postaven v roce 1680. V roce 1827 byla socha přemístěna na klasicistní podstavec od architekta Josefa Krannera před dům "U Arcivévody Štěpána", na jehož místě dnes stojí Hotel Evropa. Při úpravách náměstí v roce 1879 byla socha pro nedostatečnou reprezentativnost umístěna do obecního skladiště Na Františku a pak do proboštského parku vyšehradské kapituly. Probošt Mikuláš Karlach ji pak přemístil do Štulcových sadů. V roce 1959 vytvořil sochař Jiří Novák její kopii, originál se od roku 1990 nachází ve stálé expozici Lapidária Národního muzea na Výstavišti v Praze.  Nová jezdecká socha svatého Václava, životní dílo Josefa Václava Myslbeka, byla umístěna před budovu Národního muzea v roce 1913. Sv. Václav je ve společnosti dalších českých svatých patronů: sv. Ludmily, sv. Anežky České, sv. Prokopa a sv. Vojtěcha. Podstavec sochy vytvořil architekt Alois Dryák. Na podstavci je napsáno: „"Svatý Václave, vévodo české země, kníže náš, nedej zahynouti nám ni budoucím".“

Domy na náměstí.

Pro číslování domů orientačními čísly není použit systém obvyklý pro náměstí (souvislá řada kolem dokola), ale systém pro ulice (lichá čísla vlevo, sudá vpravo, číslováno směrem od Příkopů k Národnímu muzeu). Národní muzeum je číslem přiřazeno k sudé straně náměstí. Budovy na dolním čele náměstí nejsou k němu orientačními čísly přiřazeny a jako jediné patří ke Starému Městu, jinak celé náměstí patří k Novému Městu.  V roce 2010 patřilo z 63 domů na náměstí 7 domů pražskému magistrátu, necelá polovina domů patřila v roce 2010 zahraničním majitelům, a to z Rakouska (5 domů), Spojeného království, USA, Irska, Ruska či Německa.

Dolní čelo (Příkopy).

Oba domy leží v katastrálním území Staré Město

Sudá čísla.

Jihozápadní strana náměstí (ve směru zdola pravá), všechny domy leží v katastrálním území Nové Město

Lichá čísla.

Severovýchodní strana náměstí (ve směru zdola levá), všechny domy leží v katastrálním území Nové Město

Doprava.

Hromadná.

Na Václavském náměstí se nacházejí dvě velmi důležité přestupní stanice pražského metra. Na horním konci je to Muzeum, kde se kříží linka A s linkou C, na dolním konci náměstí je to Můstek. Zde se kříží linka B s linkou A.  Tramvaje přímo z náměstí zmizely v roce 1980, nejbližší stanice se nacházejí v bezprostřední blízkosti v ulicích Jindřišská a Vodičkova. V lednu 2019 odsouhlasila rada hlavního města Prahy plán postavení tramvajové trati spojující Národní muzeum s ulicemi Vodičkovou a Jindřišskou. Projekt má vypracovat DPP v roce 2019, stavět by se podle plánů mělo začít v roce 2021 a k zahájení provozu by mělo dojít v roce 2022.  Ještě v 60. letech 20. století na Václavské náměstí kromě tramvají také jezdívaly i trolejbusy (linka 53 a 55), které zde měly konečnou stanici před domy 42 až 46 mezi ulicemi Štěpánskou a Ve smečkách. Trolejbusy přijížděly Štěpánskou ulicí; z náměstí odjížděly ulicí Krakovskou.

Automobilová.

Václavské náměstí je otevřené i pro automobilovou dopravu. Na horním konci náměstí, přímo pod rampou Národního muzea u Muzejní oázy vede problematická několikaproudová magistrála – hlavní pražské severo-jižní dopravní spojení. Magistrála se nachází ve stavu téměř permanentní dopravní zácpy. Od roku 2012 je omezen automobilový vjezd do dolní části náměstí od tramvajových kolejí, kde byla zřízena pěší zóna.

Václavské náměstí (hovorově "Václavák", německy "Wenzelsplatz", dříve Svatováclavské náměstí, původně Koňský trh, německy "Rossmarkt") je jedno z hlavních náměstí na Novém Městě v Praze. Jedná se o 750 m dlouhý a 60 m široký bulvár půdorysu protáhlého obdélníku, který se svažuje od Národního muzea k Můstku k hranici Starého Města. Václavské náměstí bylo svědkem mnoha významných historických událostí. Je to tradiční místo pro demonstrace, oslavy a jiná masová setkání. Bývá uváděno jako druhé největší náměstí v Praze i v Česku. Horní část náměstí je nejfrekventovanější cestou pěší dopravy v Česku.

Wenceslas Square (Czech:, colloquially "Václavák" ) is one of the main city squares and the centre of the business and cultural communities in the New Town of Prague, Czech Republic. Many historical events occurred there, and it is a traditional setting for demonstrations, celebrations, and other public gatherings. It is also the place with the busiest pedestrian traffic in the whole country. The square is named after Saint Wenceslas, the patron saint of Bohemia. It is part of the historic centre of Prague, a World Heritage Site.


Popis a historie.

Náměstí bylo vytyčeno roku 1348 při lokaci Nového Města pražského přibližně uprostřed a stalo se jeho hlavním veřejným prostranstvím, tržištěm i shromaždištěm. Ve své době bylo největším náměstím středověké Evropy a při poutích spojených s ukazováním říšských relikvií se zde scházelo až 30 000 lidí. Náměstí je kosodélného, téměř obdélníkového půdorysu o přibližných rozměrech 152 x 550 metrů. Původně dosahovalo až po dnešní Lazarskou ulici, v níž se od poslední třetiny 14. století začaly stavět masné krámy až k ohradě Židovské zahrady a po Řeznickou ulici. Severojižním směrem byly na jeho ploše situovány prodejní stánky a z větší části dřevěná slanečková bouda.  Od 60. let 19. století náměstí procházelo procesem ozdravování, tržní provizoria byla stržena a plochy proměňovány na park. V roce 1884 jeho podobu anglického parku s rozmanitými, asymetricky vysazenými dřevinami, navrhl významný český zahradní architekt František Josef Thomayer. Dosud zde roste mnoho památných a starobylých stromů. Například v jižní části náměstí se nachází památný platan javorolistý. Na památku 50. výročí vzniku Československa 28. října 1968 žáci základní devítileté školy z Resslovy ulice vysadili v severní části parku lípu svobody jako symbolický "Strom republiky". Pamětní cedulka byla odstraněna v období normalizace roku 1972.

Budovy.

Na severní straně na nároží Spálené ulice stojí stylově eklektická čtyřkřídlá budova Městského soudu čp. 6/II. V téže frontě až do Vodičkovy ulice stojí původně gotická stavba Novoměstská radnice s hranolovou věží. Do roku 1789 se jižně od ní v kolejišti tramvaje až po okraj dnešní Ječné ulice nacházela centrální gotická stavba kaple Božího Těla, jejíž základy byly zachyceny naposledy při archeologickém výzkumu z roku 2011.  Severovýchodní frontu proti radnici na nároží Řeznické ulice tvoří mj. Salmovský palác s plastickým "S" v průčelí, přestavěný z barokního Braunova letohrádku. Východní frontu od Ječné ulice zaujímá kostel svatého Ignáce s areálem někdejší novoměstské koleje řádu jezuitů a její bývalou kaplí sv. Františka Xaverského, které byly po roce 1781 adaptovány pro účely vojenské a nyní Všeobecné fakultní nemocnice v Praze, dnes slouží například III. interní klinice. Jedním z domů v jižní frontě náměstí, které nemocnice využívá, je Mladotovský palác neboli „Faustův dům“ (majitelem budovy je hlavní město Praha) čp. 502/II, kde za Rudolfa II. žil anglický alchymista a mystik, možná i špión anglické královny Alžběty I., Edward Kelly (Edward Talbot), spolupracovník Johna Dee.

Doprava.

Náměstí má hlavní křižovatku v severojižní ose a kolmo na ní západo-východní trať z Resslovy do Ječné ulice. Těmito směry je vedena tramvajová trať několika linek. Tramvajové spojení zde existuje od konce 19. století, od 50. let do 70. let 20. století k němu přibyly trolejbusy, které směřovaly z Vinohrad Žitnou ulicí směrem do Resslovy ulice a odtud pak přes Jiráskův most dále na Smíchov, kde se trať rozvětvila do Jinonic a na Strahov Tuto dopravu koncem 70. let vystřídaly městské autobusy a od roku 1980 se zde razil tunel metra trasy B. Stanice metra Karlovo náměstí má dva vestibuly, severovýchodní ústí do Karlova náměstí a jihozápadní vestibul na Palackého náměstí, stanice byla zprovozněna roku 1985.  Po zrušení tramvajové trati na Václavském náměstí se z něj na Karlovo náměstí přesunul hlavní uzel celé pražské tramvajové dopravy. Vede přes něj několik tramvajových linek spojujících většinu města.

Karlovo náměstí (lidově Karlák, dříve "Dobytčí trh", německy "Karlsplatz") je největší náměstí v České republice a jedno z největších v Evropě (rozloha 80 552 m2), administrativně spadá pod Prahu 2, historicky pak do čtvrti Nové Město. Současný název, po Karlu IV., má až od roku 1848, do této bylo nazýváno Dobytčí trh, německy "Viehmarkt".

Charles Square () is a city square in the New Town of Prague, Czech Republic. At roughly 80,550 m2 it is one of the largest squares in the world and was the largest town square of the medieval Europe. Founded in 1348 as the main square of the New Town by Charles IV, it was known as "Dobytčí trh" (Cattle Market) from the 15th century and finally named after its founder in 1848. The central portion of the square was turned into a park in the 1860s.


Historie.

Na území dnešní Malé strany je doloženo osídlení od neolitu, v 8. a 9. století byla oblast kolem dnešního Malostranského náměstí dvakrát ohrazena valem a příkopem. V dnešní Mostecké ulici se našly zbytky důkladného dřevěného zpevňování komunikace, patrně jako nástupiště k dřevěnému mostu. Ve 12. století zde už byla kamenná dlažba, na celém území bylo nejméně 10 zděných kostelíků a na jeho obraně se podílela opevněná komenda johanitů (později Maltézských rytířů), Biskupský dvůr u mostu a Strahovský klášter, založený 1140.  Roku 1257 Přemysl Otakar II. na území Malé Strany velkoryse založil tzv. Nové Město ("Nova Civitas"), město s magdeburským právem a povolal německé osadníky. Z této doby pochází základní síť ulic včetně dnešní Nerudovy s rozměrným obdélným náměstím s kostelem sv. Mikuláše uprostřed. Nálezy ze 14. století však překvapivě svědčí o spíše chudobném osídlení, snad v důsledku válečných zmatků v letech 1306-1310. Nicméně se i za Lucemburků na Malé Straně hodně stavělo, vyrostly nové kostely (sv. Tomáš 1315, přestavba kostela Pod řetězem i Biskupského dvora). Za Karla IV. došlo výstavbou Hladové zdi k výraznému rozšíření Malé Strany, jejíž součástí se tak stala oblast bývalých vsí Nebovidy a Újezd a přilehlé stráně Petřína. Za husitských válek bylo město zcela zničeno a zbylí obyvatelé byli přestěhováni na pravý břeh. Teprve koncem 15. století se začalo obnovovat. Na počátku 16. století tvořili na Malé Straně asi polovinu obyvatelstva Němci.  V domě na Malostranském náměstí vznikl rozsáhlý požár, který 2. června 1541 zničil 133 z 211 malostranských domů a silně postihl také Pražský hrad. Zásadní obrat pro Malou Stranu způsobilo přestěhování císařského dvora Rudolfa II. do Prahy, kdy s město stalo hlavním cílem nově příchozích dvořanů i dvorské šlechty. Na Peterleho vedutě z roku 1562 je vidět stav před touto proměnou, s mnoha vypálenými domy a jen několika novými domy hlavně na náměstí. V této době přišli do Prahy významní italští architekti (Ulrico Aostalli de Sala, Giovanni Maria Filippi aj.), kteří určovali ráz nových staveb. Filippi postavil i nejvýznamnější církevní stavbu, luteránský kostel sv. Trojice, později proměněný v kostel P. Marie Vítězné a sv. Antonína Paduánského, a v oblasti Tržiště si Italové zřídili i vlastní špitál. Nově postavená radnice (1619) svědčí o bohatství města.  Ještě za třicetileté války vznikl Valdštejnský palác a po posledním švédském vpádu 1648 se rychle obnovují a rozšiřují hlavně církevní stavby (nový jezuitský Profesní dům s kostelem Svatého Mikuláše a dominikánský u sv. Marie Magdaleny, přestavby u sv. Tomáše a P. Marie pod řetězem). Zároveň se stavělo nové mohutné opevnění, navazující na opevnění Hradu. Odchodem dvora do Vídně město ztratilo na významu, zároveň se však uvolnilo mnoho místa, které vyplnily hlavně honosné stavby barokních paláců. Přes morové epidemie z let 1680 a 1714 počet obyvatel stále rostl a na Malé Straně působila řada vynikajících umělců.  Roku 1784 byla pražská města císařským nařízením spojena do Královského hlavního města Prahy a Malá Strana se stala do roku 1949 obvodem Praha III. Byla zrušena řada klášterů a roku 1787 byl zřízen stavební úřad, který o každé stavbě rozhodoval. Vznikly přesné plány a roku 1791 se začalo se stavbou podzemní kanalizace. Přibývalo také veřejných olejových luceren a roku 1847 se objevilo prvních 200 plynových. Roku 1826 se stal nejvyšším purkrabím hrabě Karel Chotek, který prosadil stavbu nové silnice na Špejchar a zasloužil se o parkovou úpravu kolem hradeb. 1841 byl otevřen řetězový most, 1869 Rudolfova lávka pro pěší na Klárově, 1876 začala jezdit koňská tramvaj z Újezda na Smíchovské nádraží a 1883 od Národního divadla na Malostranské náměstí. 1891 byla postavena Petřínská rozhledna a pozemní lanovka.  Dopravní ruch si už koncem 19. století vynutil rozšíření Karmelitské a proražení Letenské ulice, což vzbudilo vlnu kritiky a - spolu s asanací Josefova - probudilo památkové hnutí. Velká stavební činnost se pak naštěstí omezila na Újezd a okolí Klárova a Mánesův most z roku 1914 dopravě přes Malou Stranu odlehčil. Většími zásahy byla přestavba Michnova paláce pro Obec sokolskou, výstavba Ministerstva financí a později vystěhování a přestavba celých bloků severně od Malostranského náměstí pro účely Parlamentu po roce 1992.

Charakter čtvrti.

Malá Strana vznikla jako podhradí Pražského hradu, kde časem převládla šlechtická sídla, církevní a diplomatické instituce. Je i dnes klidnější než protější Staré Město a má také více zeleně. Nachází se zde velké množství pozoruhodných staveb i dalších zajímavých míst – např. ostrov Kampa obtékaný Čertovkou, Malostranské náměstí rozdělené na dvě části kostelem sv. Mikuláše, Maltézské náměstí, Újezd s lanovou dráhou na Petřín, Štefánikovu hvězdárnu a Petřínskou rozhlednu či velký komplex zahrad (Kinského zahrada, Petřínské sady, Schönbornská zahrada, atd.). Právě díky nim a vrchu Petřín, který je zviditelňuje, působí Malá Strana jako zelená oáza uprostřed města.  Sídlí zde obě komory Parlamentu ČR – Poslanecká sněmovna i Senát. Rozšiřování parlamentu v 90. letech bylo kritizováno, naposledy drahá výstavba poslanecké ubytovny v Nerudově ulici. V severovýchodním cípu Malé Strany u Vltavy leží Strakova akademie – sídlo úřadu vlády ČR).  Z ministerstev tu sídlí Ministerstvo financí v Letenské ulici, Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy v Karmelitské ulici a Ministerstvo kultury na Maltézském náměstí. Řada paláců se využívá jako velvyslanectví, či zastupitelské úřady, a také jako hotely s restauracemi. Kromě toho tu sídlí Český červený kříž, České muzeum hudby a Museum Kampa. V bývalé jezuitské koleji sídlí Matematicko-fyzikální fakulta Univerzity Karlovy, na horním náměstí Akademie múzických umění, v Josefské ulici je významné Malostranské gymnázium a v Hellichově ulici Gymnázium Jana Nerudy. Malá Strana tak má, kromě svého neopakovatelného genia loci, i velký politický, kulturní a administrativní význam.

Doprava.

Tramvaje.

Malou Stranou vede levobřežní tramvajová trať (linky 12, 15, 20, 22, 23, 57, sezónně taky 91) z Újezda Karmelitskou ulicí na Malostranské náměstí. Dále pokračuje splítkou skrz Oettingenský palác a Letenskou ulicí ke stanici metra Malostranská, která je umístěna na Klárově. Na území Malé Strany jsou tramvajové zastávky Újezd, Hellichova, Malostranské náměstí a Malostranská, kde je také stanice metra trasy A Malostranská.

Lanovka.

Na malostranském Újezdu má dolní stanici pozemní Lanová dráha na Petřín.

Automobilová doprava.

Z Malostranského náměstí k nemocnici Pod Petřínem jezdí autobusová linka 292.  Do historického jádra Malé Strany nesmějí nákladní automobily; protože zde často vznikaly zácpy. Od listopadu 2007 byla na Malou Stranu rozšířena zóna placeného parkování z pravobřežní Prahy 1. Část automobilové dopravy z Malé Strany pomohl odvést Strahovský tunel. Po vzniku Československa se zvažovala i tzv. Petřínská komunikace po svahu Petřína nebo tunelem pod ním.

Osobnosti, Malá Strana v kultuře.

Žilo zde mnoho význačných umělců, vědců i politiků: Josef Dobrovský, Joachim Barrande, Eduard Vojan, Karel Čapek (Říční), Vladimír Holan a Jan Werich (Dobrovského dům na Kampě), Jiří Trnka (v Hroznové), Pavel Štěpán, František Janda (Besední), malíř Jan Zrzavý, fotograf Josef Sudek. Zdejší rodák Jan Neruda Malé Straně dokonce zasvětil své známé "Povídky malostranské", které barvitě popisují zdejší život v polovině 19. století; byla po něm pojmenována ulice vedoucí vzhůru královskou cestou na nedaleký Pražský hrad. Povídky o Malé Straně napsala také Jindřiška Smetanová, odehrává se tu i televizní seriál "Kamarádi" režisérky Vlasty Janečkové či "Chobotnice z II. patra" režiséra Jindřicha Poláka, svůj děj zde má i větší část filmu "Jak utopit dr. Mráčka aneb Konec vodníků v Čechách" režiséra Václava Vorlíčka a "Kamenný most" režírovaný Tomášem Vorlem.

Malá Strana (původně "Nové Město" - latinsky "Nova civitas sub castro Pragensi" do založení dnešního Nového Města a později "Menší Město pražské", ) byla do roku 1784 samostatným městem, do roku 1949 městským obvodem Praha III, nyní se jedná jen o městskou čtvrť a katastrální území v centru Prahy na levém břehu Vltavy. Malá Strana má rozlohu 1,3728 km. Skoro celá čtvrť se nachází na území městské části Praha 1, malá část (4 %) jižně od ulice Vítězné náleží k území Prahy 5.

Malá Strana (Czech for "Little Side (of the River)", ) or more formally Menší Město pražské () is a district of the city of Prague, Czech Republic, and one of its most historic neighbourhoods.


Dějiny.

Edessu původně obývalo pravděpodobně frýgské obyvatelstvo, odkud pochází i pojmenování Edessa, z frýgského "vedy (voda)". V klasické antice zde žili řečtí Makedonci. Moderní město bylo postaveno na starořecké akropoli. Alexandr Veliký přesídlil část obyvatelstva do nově založeného stejnojmenného města Edessa v Mezopotámii (dnešní Şanlıurfa v Turecku). V římské době pokračoval prospěch, protože se město nacházelo na obchodní cestě Via Egnatia do střední Evropy. V roce 691 jako součást Byzantské říše zmíněno jméno místního biskupa, Isidora. V následujícím století se zde usadili Slované, kteří asimilovali původní řecké obyvatelstvo a město přejmenovali na "Vodena" (podle bohatých zásob vody). V 11. století Edessu dobyl byzantský císař Bazil II. a mnoho slovanských obyvatel bylo z města vysídleno. Řecký historik tohoto období, Ioannis Skylitzis, kdy se Edessa vrátila pod Byzanc, město zmiňuje pod názvem Vodena a místní jezero jako "Ostrovo" (řecky Vegoritis), toponyma, které přetrvala dodnes. V roce 1345 město dobyli Srbové a v roce 1386, společně se zbytkem Makedonie Turci. V roce 1395 město postihlo ničivé zemětřesení, při kterém se vytvořily dnešní velké vodopády. V roce 1782 v Edesse vznikla první řecká škola. Z Edessy pocházel i známý profesor starořečtiny v Paříži Minas Minoidis. Z Edessy pocházeli i mnozí významní revolucionáři z Řecké války za nezávislost v roce 1821. Místní obyvatelstvo mluvilo hlavně slovanským jazykem (bulharsky), avšak neměli žádnou specifickou národní identitu. Část z nich se cítila být již tradičně Řeky, část se po vzniku bulharského exarchátu začala považovat za Bulhary. V roce 1905 žilo ve městě 3 600 Bulharů, 6 280 řeckých Slovanů a žili zde i Turci a Arumuni. Po osvobození z osmanské nadvlády řeckými vojsky v roce 1912 zde začalo vznikat mnoho továren. Městu bylo navráceno původní jméno Edessa, Vodena zůstala používaná mezi obyvateli jako neformální pojmenování. Po řecko-turecké výměně obyvatel v roce 1923 se zde usadili i maloasijský Řekové a odešli místní Turci a Pomaci, stejně jako i Bulhaři do Bulharska. Ve 30. letech zde vzniklo mnoho divadel a koncertních těles.

Příroda a památky.

Příroda v okolí města Edessa je zelená a je zde vybudován velký park, který začíná nahoře na vrchu, kde stojí město a pokračuje po schodech na nižší terasy, kde jsou různá jezírka, vodopády a velký vodní mlýn. Jet se dá i výtahem. Při dobrém počasí lze z vrchu obdivovat daleký výhled až k městu Soluň. Výhledu dominuje i velké jezero Ostrovo. Staré město na akropoli je charakteristické typickou osmanskou architekturou. Stojí zde i velký ortodoxní kostel Svaté Marie, jakož i raně křesťanský byzantský chrám Svaté Moudrosti.

Obyvatelstvo.

Edessa, společně s Florinou, patří k hlavním centrům slavofonních Řeků, slovanským jazykem zde stále komunikuje hlavně starší generace. Ve městě a jeho okolí však žijí i mnozí maloasijští Řekové.

Edessa (, starý název Vodena, ) je město v Řecku v Makedonii. Žije zde přes 19 000 obyvatel. Známá je především svými vodopády, které jsou ústím řeky Edesseos ("Vodas").

Edessa (, ), until 1923 Vodena (; known as the "City of Waters"), is a city in northern Greece and the capital of the Pella regional unit, in the Central Macedonia region of Greece. It was also the capital of the defunct province of the same name.


Fyzikální pochody.

Stlačená směs ve válci zážehového motoru musí shořet krátce po průchodu pístu horním mrtvým bodem. Protože na okamžiku zažehnutí velmi záleží, zapaluje se směs u těchto motorů elektrickým výbojem, jiskrou vysokého napětí (řádově 20 kV) na kontaktech zapalovací svíčky. Impulz vysokého napětí se vyrábí přerušením elektrického proudu v zapalovací cívce či transformátoru. Tento proud vyrábí magneto nebo dynamo, poháněné z hřídele motoru, v moderních systémech tranzistorového a elektronického zapalování je zdrojem proudu baterie. Optimální okamžik pro vznik jiskry závisí na otáčkách motoru a dalších okolnostech (viz předstih).

Magnetoelektrické zapalování.

Nejstarší a nejjednodušší systém zapalování používá jako zdroj proudu magneto, permanentní magnet, upevěný na setrvačníku motoru, a cívka umístěná v jeho poli. Proud přeruší v určitém bodě mechanický přerušovač, rozpínací kontakt s paralelně zapojeným kondenzátorem. Cívka může být nahrazena autotransfornátorem, který vzniklé napětí ještě zvýší. Při startu motoru se celý systém musí nejprve roztočit (ruční klikou nebo podobně), protože teprve při určité rychlosti otáčení vzniká dostatečný proud a napětí pro jiskru.  Magnetové zapalování vznikalo postupně koncem 19. století a kolem roku 1900 je podstatně zdokonalil Robert Bosch a jeho zaměstnanci. U automobilových a později i motocyklových motorů se od 20. let 20. století začala používat baterie a magnetové zapalování se pozvolna opustilo. Používá se však stále jednak u malých motorů pro motorové pily, sekačky, mopedy i malé motocykly bez baterie, ale také pro letecké pístové motory, protože je spolehlivější.

Bateriové zapalování.

Když se u automobilů a od 60. let i u motocyklů začaly zavádět baterie (přesněji akumulátory) jako trvalé zdroje proudu, umožnily především osvětlení stojícího vozidla a později zavedení startéru. Když byl k dispozici trvalý zdroj proudu, nabíjený dynamem, mohlo se magneto nahradit zapalovací cívkou či transformátorem. Nutnost roztáčet motor zvenčí tak odpadla a startování bylo pohodlnější i spolehlivější. Jako první zavedla bateriové zapalování do výroby firma Cadillac roku 1910.

Elektronické zapalování.

S vývojem výkonových polovodičových spínačů bylo možné nahradit mechanický přerušovač tyristorem. Tím se jednak zvýšila spolehlivost i životnost přerušování, jednak bylo možné okamžik zapálení regulovat elektronicky. Zapalování moderních automobilových i motocyklových motorů je řízeno počítačem, který dostává signály jak o poloze klikového hřídele, tak o otáčkách, okamžitém výkonu a dalších parametrech. Na jejich základě počítač časuje a dávkuje jak vstřikování paliva, tak také okamžik jeho zažehnutí čili předstih. Důležité parametry pak může indikovat řidiči na displeji. Start motoru je tak rychlý a spolehlivý, že moderní automobily motor často automaticky vypínají i při kratším zastavení – například na křižovatce – a automaticky opět startují. Tím se dosahuje znatelné úspory paliva a snižuje i produkce spalin v městském provozu, zároveň se však snižuje životnost motoru.

Rozdělování.

U víceválcových motorů je třeba postupně zapalovat směs ve všech válcích. U starších elektromechanických systémů se užíval jeden společný generátor pulzů vysokého napětí, které se pak mechanickým rozdělovačem distribuovaly do jednotlivých válců. U elektronických systémů je jednodušší rozdělovat impulzy nízkého napětí přímo k válcům, které pak ovšem musí mít vlastní vysokonapěťové cívky. Systémy dvoujiskrového zapalování mají společnou cívku pro dva válce, takže každá svíčka dostane během jednoho cyklu dva zapalovací impulzy. Jeden z nich však spadne do taktu výfuku, takže se neuplatní (tzv. "wasted spark")

Odrušení.

Jiskra na kontaktech zapalovací svíčky vzniká uvnitř kovového válce, takže elektromagnetické pole, které indukuje, je poměrně účinně odstíněno. Zato jiskry vzniklé mezi kontakty přerušovače vytvářejí silné elektromagnetické rušení ve velmi širokém spektru frekvencí. Proto se zapalovací systémy pečlivě odrušují a jednou z výhod elektronického zapalování je právě to, že zde žádné jiskry vně válců nevznikají.

Zapalování je elektrický systém zažehování palivové směsi v zážehových spalovacích motorech. Skládá se ze zdroje vysokého napětí, přerušovače, rozdělovače, zapalovací svíčky a odrušení. Je znám zejména z automobilů, motocyklů a dalších aplikací.

An ignition system generates a spark or heats an electrode to a high temperature to ignite a fuel-air mixture in spark ignition internal combustion engines, oil-fired and gas-fired boilers, rocket engines, etc. The widest application for spark ignition internal combustion engines is in petrol (gasoline) road vehicles such as cars and motorcycles.


Historie.

Oblast byla osídlena již v neolitu a v dobách Keltů a Římanů. První zmínka o osadě Dinant se objevuje ve spisu "Kosmografie" z roku 670 od anonyma z Ravenny. Na počátku 7. století si Dinant zvolil jako své sídlo jeho patron sv. Perpetuus, biskup z Tongerenu a Maastrichtu, a založil zde kostel sv. Vincenta. Roku 870 římský císař Karel II. Holý rozdělil Dinant na dvě části: jedna se ocitla pod správou hrabství Namur a druhá připadla tongerenskému a později lutyšskému biskupství. V 11. století se stal Dinant jedním z 23 nejdůležitějších měst ("„bonnes villes“") knížectví Lutych. V té době také vznikl první kamenný most přes Mázu (roku 1080) a byla provedena rozsáhlá oprava dinantského hradu. Dinant byl součástí knížectví Lutych až do konce 18. století. Obyvatelé se vůči nadvládě knížectví Lutych někdy bouřili, jindy se však město účastnilo bojů na straně knížectví, zejména proti sousednímu hrabství Namur.  Vzhledem ke své strategické poloze byl Dinant často vystaven bojům a drancování. Roku 1464 v Dinantu propuklo povstání proti lutyšskému knížeti-biskupovi Ludvíku Bourbonskému, synovci Filipa III. Dobrého. O dva roky později Filip III. Dobrý a jeho syn Karel Smělý město dobyli a vypálili. 800 obyvatel bylo při masakru vhozeno do řeky Mázy.  Během válek mezi Francií a Španělskem v 16. a 17. století Dinant navzdory své neutralitě prožíval období úpadku, hladomorů a epidemií. Roku 1675 bylo město obsazeno francouzskou armádou pod vedením maršála Françoise de Créquy. Na konci 18. století se Dinantu nakrátko zmocnilo Rakousko a roku 1795 se celé biskupství Lutych stalo součástí Francie.  Na začátku první světové války se stal Dinant dějištěm dalšího krvavého masakru. Německá armáda tehdy na místě popravila 674 civilních obyvatel a některé čtvrti města byly zcela zničeny požárem.

Družba.

Dinant má družbu s následujícími městy:

Dinant je frankofonní město v Belgii. Nachází se ve valonské provincii Namur 28 km na jih od města Namur, 90 km jižně od Bruselu a 21 km severně od francouzských hranic. Protéká jím řeka Máza. Město má 13 091 obyvatel (1. července 2006), jeho rozloha činí 99,80 km2 a hustota zalidnění je 131 obyvatel na km2.

Dinant () is a Walloon city and municipality located on the River Meuse, in the Belgian province of Namur. It lies south-east of Brussels, south-east of Charleroi and south of Namur. Dinant is situated north of the border with France.


Historie.

Na projektu orbitálního bombardéru začal pracovat konstruktér Eugen Sänger už ve 30. letech 20. století v Německu. Znova projekty raketových kosmoplánů s vojenským určením – bombardérů či průzkumníků – rozběhlo začátkem 50. let letectvo Spojených států amerických. Od roku 1952 společnost Bell pracovala na projektu Bomi, později Brass Bell; od roku 1955 v programu RoBo společnosti Convair, Douglas a North American zkoumaly možnost vývoje bombardovacího raketoplánu. Roku 1956 letectvo zahájilo program Hywards ("HYpersonic Weapons Research and Development Supporting system"). V říjnu 1957, pod dojmem startu sovětského Sputniku 1, letectvo sjednotilo programy Brass Bell, RoBo a Hywards a určilo požadavky na „nadzvukový kluzákový raketový zbraňový systém“ ("Hypersonic Glide Rocket Weapon System"): nejdříve měl být postaven výzkumný kluzák k ověření letových vlastností stroje (Dyna-Soar I), pak suborbitální průzkumný letoun (Dyna-Soar II, víceméně bývalý Brass Bell) a ve třetí fázi orbitální bombardér (Dyna-Soar III, dříve Robo). Navzdory náskoku společnosti Bell získal v červnu 1959 kontrakt na vývoj a postavení kosmoplánu Boeing. Roku 1959 byla vybrána i nosná raketa – Titan.  V dubnu 1960 byla pro lety na X-20 sestavena skupina sedmi astronautů – civilisté Neil Armstrong, Bill Dana a Milt Thompson, důstojníci letectva Henry Gordon, Pete Knight, Russell Rogers a James Wood. V létě 1962 Armstrong a Dana odešli, náhradou přišel z letectva Albert Crews.  První maketa byla vystavena v roce 1962 na Air Force Association convention v Las Vegas. Bylo postaveno několik maket stroje a provedena řada předběžných studií. Astronauti strávili přes osm tisíc hodin na trenažérech a letadle-analogu X-20. První bezpilotní letové zkoušky byly uskutečněny v roce 1963. První pilotovaný let byl plánován na rok 1966. Zvažovala se možnost spojení s vojenskou orbitální stanicí MOL.  Nicméně ministerstvo obrany dospělo k názoru, že vojenskou přítomnost v kosmu zajistí mnohem levněji a rychleji účast v programu Gemini v kombinaci s vojenskou orbitální stanicí MOL. Navzdory odporu letectva ministr obrany Robert McNamara program Dyna-Soar zrušil v prosinci 1963. Skupina astronautů byla rozpuštěna.  V době zrušení programu zbývaly do prvního letu tři roky, během kterých mělo být vynaloženo 375 miliónů dolarů k již utraceným 410 miliónům.

Boeing X-20 Dyna-Soar byl jednomístný raketoplán vyvíjený společností Boeing pro letectvo Spojených států amerických. Program vývoje raketoplánu Dyna-Soar vznikl v říjnu 1957 sjednocením studií a projektů Brass Bell, RoBo a HYWARDS. Základem projektu byla koncepce orbitálního bombardéru Eugena Sängera. Stroj měl schéma orbitálního letounu a měl být opakovaně použitelný. Vynášen měl být různými modifikacemi rakety Titan. Připravovalo se několik modifikací – orbitální bombardér, fotoprůzkumník, stíhač družic. Předpokládalo se provedení testů v atmosféře, suborbitálních letů a letů na oběžné dráze Země. Ministr obrany USA Robert McNamara v prosinci 1963 program zrušil a uvolněné prostředky věnoval na vývoj vojenské orbitální stanice MOL.

Christian Dior (; 21 January 1905 – 23 October 1957) was a French fashion designer, best known as the founder of one of the world's top fashion houses, also called Christian Dior, which is now owned by Groupe Arnault. His fashion houses are now all around the world.


Život.

Ve svých šestnácti letech začal studovat malířství na curyšské uměleckoprůmyslové škole. Ve stejném roce se stal žákem Hanse Finslera v právě otevřené třídě fotografie. V roce 1936, po úspěšném ukončení školy, otevřel svůj ateliér módní a reklamní fotografie v Curychu. Krátce pracoval v Paříži jako grafik. O tři roky později byl povolán do vojenské služby ve Švýcarsku. V roce 1942 publikoval své první fotografie krajiny, zvířat a rostlin v novém měsíčníku Du. V tomto období přešel z fotografování přírody a objektů na fotografie lidí. Sám o tom řekl: "V roce 1944 jsem poprvé fotografoval lidi. Nikdy jsem si nemyslel, že jednou budu fotografovat právě lidi. Dělal jsem fotografie mušlí, písku, přírodní krásy. A dělal jsem to, protože jsem se uměl zmocnit těchto materiálů, ale ne lidí." Vznikly cykly vázané na jedno téma: "Cirkus, Mrzáci" či "Uprchlíci".  Na konci druhé světové války projížděl těžce poničené oblasti jižního Německa, Francie a Holandska. V roce 1948 fotografoval pro americký časopis "Time" zimní Olympijské hry ve Svatém Mořici. Jako zástupce a mluvčí organizace "Schweizer Spende", zaměřené na poválečnou pomoc, navštívil i země severní a východní Evropy, včetně Československa, kde fotografoval Prahu, její památky, moderní architekturu i prvomájový (první socialistický) průvod. Své fotografie publikoval ve zvláštním finském vydání magazínu "Atlantis" a v monotematickém čísle časopisu "Du", věnovaném východní Evropě. Další rok se stal šestým členem agentury Magnum Photos, kde již působili Robert Capa, Henri Cartier-Bresson, George Rodger, David „Chim“ Seymour a Ernst Haas. V květnu téhož roku se oženil a se svou ženou Rosellin zůstal v Anglii, kde podepsal smlouvu s magazíny "Picture Post" a "Observer".  V roce 1950 se mu narodil první syn Marek, Bischof pracoval pro italský magazín "Epoca", cestoval do Itálie, Paříže a na Island. O rok později pobýval na Středním a Vzdáleném Východě, odkud přivezl svou nejslavnější fotoreportáž o hladomoru v indické provincii Bihár.  V roce 1952 pobýval v Japonsku, podnikl tři cesty do Koreje, dva měsíce pracoval v Hongkongu pro časopis Match. Další rok nashromáždil materiál pro zvláštní vydání časopisu "Du" - "People in the Far East" a pro knihu "Japonsko". Fotografoval korunovaci Alžběty II., v září odletěl pracovat do Spojených států pro periodikum Fortune a začal plánovat cestu napříč Střední a Jižní Amerikou. Roku 1954 odcestoval do Mexika a Panamy, kde pracoval pro časopis Life, později odletěl do Limy a Santiaga de Chile. V dubnu pracoval v Chile pro Magnum Photos na reportáži „Generation Women“. Vrátil se do Limy a navštívil Machu Picchu. Dne 16. května, při sjezdu horské silnice v Andách, se spolu s geologem Ali de Szepessym a řidičem zřítili do propasti. Celá posádka automobilu zahynula. Dne 26. května se narodil v Curychu jeho druhý syn Daniel.

Dílo.

Werner Bischof se zapsal do povědomí veřejnosti již svými výtvarnými kompozicemi světel a stínů v době, kdy pracoval jako studiový a reklamní fotograf. Jeho rané práce prozrazují výtvarný cit, smysl pro přesnou kompozici, stylově ovlivněné německou novou věcností, ale až akademické a snadno zaměnitelné.  Po válce se všechno změnilo, svět, lidé, změnil se i Bischof. Do středu jeho zájmu se dostali lidé v zemích postižených válkou. K nejsilnějším patří snímky dětí, hrajících si před rozvalinami, chlapce s chlebem a lahví vína, k nimž klade do kontrastu starce vytahující z trosek domu trám. Jeho fotografie zobrazují utrpení a surovou ničivost války, ale zároveň vyjadřují vnitřní sílu, naději a odhodlání fotografovaných lidí, ať jde o dítě nebo o muže na sklonku života. Navzdory vnějším okolnostem můžeme z Bischofových fotografiích vždy vyčíst lásku k člověku. Jeho snímky nejsou dynamické, jsou klidné, vážné, formálně dokonalé, napětí nevyplývá z děje, ale z vnitřního citového stavu. Svědčí o tom, že fotograf svůj motiv promýšlel, studoval a vyčkával, až bude plně odpovídat tomu, co cítil.  Werner Bischof se rychle zařadil mezi přední humanistické fotografy. Povrchnost a senzacechtivost redakcí ho nezajímala, přestože byl právě jimi do krizových oblastí posílán. Fotoaparát byl pro něho něco víc než jen prostředek obživy, byl pro něj možností, jak se pokusit aspoň trochu změnit svět. Světovou proslulost mu přinesly snímky z hladomoru v indickém Biháru a z Japonska, kde byl svědkem korunovace císaře Hirohita. Snímek holčičky a chlapce očekávajících velkou událost patří k nejsilnějším.  Svou nejproslulejší fotografii – "Pištec na cestě mezi Cuzkem a Pisakem" – už sám nenazvětšoval, zemřel při autonehodě v Andách jako osmatřicetiletý. Fotografie chudého peruánského chlapce vykračujícího si s píšťalou v horách je plná optimismu a stala se jednou z ikon dvacátého století.  Bischof používal menší formáty filmu, protože nezamýšlel snímky prezentovat v galerii, ale pořizoval je pro časopisy, kterými mohl oslovit širší publikum. S vedoucími redaktory však vedl spor o tom, že podle něho mělo být dílo reprodukováno podle autorova záměru. S úpravou, ořezem a uveřejněním svých snímků byl nespokojen, ať už pracoval pro "Du, Picture Post, Illustrated, Observer, Life" nebo "Paris-Match".

Werner Bischof (26. dubna 1916 v Curychu – 16. května 1954 v Trujillo, Peru) byl švýcarský fotograf, jeden z nejvýznamnějších reportážních fotografů 20. století a člen renomované agentury Magnum Photos. Jeho knížka "Japan" (1954) získala v roce 1955 ocenění Prix Nadar.

Werner Bischof (26 April 1916 – 16 May 1954) was a Swiss photographer and photojournalist. He became a full member of Magnum Photos in 1949, the first new photographer to join its original founders. Bischof's book "Japan" (1954) was awarded the Prix Nadar in 1955.


Dějiny.

V starověku se oblast kolem města Florina nazývala "Λυγκηστίς (Lingistis)", žili zde staromakedonské kmeny, které ovládl makedonský král Filip II. Před příchodem řeckých Makedonců zde žili thráčtí Brygové, kteří odešli do Malé Asie a byli známí jako Frýgové. V 6. stol. po Kr. se zde usadili Slované, kteří se pomíchali a asimilovali s původním řeckým obyvatelstvem. Dnešní město zde bylo založeno někdy během Byzantské doby pod jménem "Χλέρινον (Chlerinon)", což v řečtině znamená "zelené", jelikož okolí města má zelenou vegetaci. V 15. stol. město dobyli Osmanští Turci. Během turecké doby se město jmenovalo už jako Florina, jméno je pravděpodobně albánskou zkomoleninou řeckého "Chlerinon", či "Chlerinos". Ve městě žilo mnoho Albánců. Začátkem 20. stol. žilo ve Florine 3 544 Slovanských Řeků, 800 bulharsky cítících se Slovanů, asi 6 000 muslimů (Albánci, Slované, Turci) a asi 70 řeckých arumunů. Místní křesťanské slovanské obyvatelstvo se totiž koncem 19. stol. rozdělilo na "Řeky" a "Bulhary", podle příslušnosti k jednotlivým patriarchátům. V roce 1912 město ovládli Řekové. Následně se zde usadili další řečtí Slované a arumuni z dnešní Severní Makedonie. V roce 1923 se konala Řecko-turecká výměna obyvatel, všichni místní muslimové odešli do Turecka. Z Turecka se zde usadilo kolem 3 000 řecký mluvících Řeků původem z Malé Asie, Východní Thrákie a Pontu. Bulharsky cítící se Slované odešli do Bulharska.

Dnes.

Část obyvatelstva, hlavně starší stále používá slovanský jazyk, potomci Pontský Řeků používají Pontskou řečtinu. Florina, společně s městem Edessa jsou města s největší koncentrací Řeckých Slovanů. Město je známé svou tradiční chuťovkou, tzv. Florinské papriky ("Piper Florin"), což jsou v olivovém oleji nakládané červené papriky.

Florina řecky "Φλώρινα", "Лерин (Lerin)", "Follorina") je město v Řecku, v kraji Makedonie. Žije zde kolem 22 000 obyvatel. Městem protéká řeka Sakulevas.

Inrush current, input surge current, or switch-on surge is the maximal instantaneous input current drawn by an electrical device when first turned on. Alternating-current electric motors and transformers may draw several times their normal full-load current when first energized, for a few cycles of the input waveform. Power converters also often have inrush currents much higher than their steady-state currents, due to the charging current of the input capacitance. The selection of over-current-protection devices such as fuses and circuit breakers is made more complicated when high inrush currents must be tolerated. The over-current protection must react quickly to overload or short-circuit faults but must not interrupt the circuit when the (usually harmless) inrush current flows.


Historie.

Pass of Balmaha.

Plachetnice byla postavena v roce 1888 firmou Robert Duncan & Company v loděnicích Glasgow ve Skotsku. Třístěžňový windjammer měl ocelový trup, délku 83,5 m, šířku 11,8 m, ponor 5,5 m a tonáž 1571 BRT. Windjammer byl vyroben pro loďařství David R. Clark a partner Gibson & Clark v Glasgow, kde byl oficiálně zaregistrován pod číslem 95087 a registrační značkou KTRP. Od roku 1914 loď vlastnilo americké rejdařství Harris-Irby Cotton & Company v Bostonu.  V červnu 1917 windjammer vyplul z přístavu v New Yorku do Archangelska s nákladem bavlny pod velením kapitána Scotta. Během plavby byl severozápadně od Cape Wrath zastaven pomocným britským křižníkem "Victorian". Po vykonané inspekci a nesrovnalostech v dokladech byla "Pass of Balhama" poslána ke kontrole do přístavu Kirkwall v souostroví Orknejí. Na loď byla dosazena britská skupina ve složení důstojník a šest námořníků. Proti vůli kapitána lodi bylo nařízeno místo neutrální vlajky USA vztyčit vlajku britskou, čímž se loď stala objektem bojujícím ve válce. Krátce na to německá ponorka U-36 loď zajala. Aby nedošlo k zabavení lodi, kapitán Scott nařídil britské posádce aby se ukryla a vyvěsil americkou vlajku. Velitel ponorky U-36 kapitán Ernst Gräff nařídil vyvěsit vlajku německé válečné flotily a odplout do Cuxhavenu k inspekci, kam Pass of Balmaha bez problému doplula. Kapitán Scott německé inspekci vydal britské námořníky, kteří na to byli uvězněni v Německu. Za spolupráci Američané získali právo volného odchodu do neutrální země, loď však byla zabavena německým válečným námořnictvem.

Seeadler.

Císařské námořnictvo nejdříve používalo windjammer jako školní loď pod názvem "Valter". V roce 1916 byla vyhlášena blokáda císařského námořnictva v Severním moři a zároveň vyvstal problém s nedostatkem uhlí v zámořských přístavech. Proto bylo rozhodnuto využívat plachetnice jako válečné lodě.  Windjammer byl přejmenován na "Seeadler" a vyzbrojen dvěma děly ráže 105 mm na přídi, dvěma kulomety, dvěma torpedomety, pomocným čtyřtaktním motorem o výkonu 900 HP, který poháněl jeden lodní šroub. Loď mohla dosáhnout rychlosti až 16 uzlů. Posádka byla vyzbrojena palnými zbraněmi.  Dne 21. prosince 1916 Seeadler pod velením kapitána Felixe von Lucknera se 64 muži na palubě vyplul na svou korzárskou misi jako norské plavidlo. Prorazil blokádu, kdy byl dokonce varován britským pomocným křižníkem "Avenger" před německým "Seeadlerem".  Během 225 dní plavby v Atlantiku a Tichém oceánu zajal a potopil patnáct lodí bez ztráty na životech zajatých posádek.  Loď ztroskotala na útesu u ostrova Mopeliea 450 km od Tahiti v souostroví Společenských ostrovů. Všech 46 vězňů, zbraně a zásoby byly zachráněny. Lukner s pěti muži se vydal na motorovém člunu k Fidži zajmout nějakou loď. Dne 21. září 1917 byl zajat a uvězněn na Novém Zélandu odkud se mu podařilo utéct a zmocnit se škuneru Moa. Byl však znovu zajat a vězněn až do roku 1919.  Zbylá posádka na ostrově Mopelia se zmocnila francouzské bárky Lutece a vyplula k domovu. Loď ztroskotala u Velikonočních ostrovů 4. října 1917 a celá posádka byla internována až do roku 1920 v Chile.

Potopené lodě.

V období od 21. ledna 1916 do 8. září 1917 zajal a potopil šestnáct lodí o celkové tonáži 30 099 BRT.

Pomocný křižník SMS Seeadler (česky: "Mořský orel") byl třístěžňový windjammer, jedna z posledních lodí s pohonem jak pomocí plachet, tak parním. Byl postaven v Glasgowě a užíván americkým rejdařem jako obchodní plachetnice Pass of Balmaha. Byla zajata německou ponorkou U-36 a v roce 1916 přeměněna na vojenskou loď německého válečného námořnictva v první světové válce. Jako "Seeadler" v rozmezí 225 dnů potopil 14 lodí. Ztroskotal 2. srpna 1917 u ostrova Mopelia ve Francouzské Polynésii.

SMS "Seeadler (Ger: sea eagle) was a three-master steel-hulled sailing ship. She was one of the last fighting sailing ships to be used in war when she served as a merchant raider with Imperial Germany in World War I. Built as the British-flagged Pass of Balmaha", she was captured by the German submarine, and in 1916 converted to a commerce raider. As "Seeadler" she had a successful raiding career, capturing and sinking 15 ships in 225 days until she was wrecked, in September 1917, in French Polynesia.


Život.

Stanislaw Tillich se narodil v malé vesnici Neudörfel (srb. Nowa Wjeska), kde se naprostá většina (89%) obyvatel stále hlásí k hornolužické národnosti. Jeho otec Rudi Tillich (1929-2007) a matka Katharina rozená Korjeńkec (1931) byli aktivními členy Domowiny a v rodině se mluvilo výhradně lužickou srbštinou, takže dle svých slov se německy musel naučit od sousedů. Přestože se každý z rodičů hlásil k jiné konfesi, otec k evangelické a matka ke katolické, svého syna vychovali jako katolíka.  Absolvoval srbskou základní školu v Panschwitz-Kuckau (Pančicy-Kukow) a poté navštěvoval lužickosrbské gymnázium v Budyšíně, kde taky v roce 1977 složil maturitní zkoušku. Po splnění základní vojenské služby (1977-1979) studoval strojírenství na Technické univerzitě v Drážďanech (1979-1984), a následně nastoupil do státního elektrotechnického podniku ve městě Kamenz (Kamjenc). V letech 1987-1989 působil v okresní správě Kamenze a dokončil postgraduální studium v Lipsku. S pádem Berlínské zdi načas přešel do podnikatelské sféry, ale od roku 1995 se rozhodl plně věnovat politické dráze.  Stanislaw Tillich je ženatý, s manželkou Veroniku (1959) mají dvě děti, Milana (1981) a Danu (1983). V dubnu 2015 se přestěhovali z Pančicy-Kukow a nyní bydlí v Weißen Hirsch u Drážďan. Tillichův tchán je původem Polák, který byl za války nasazen v Lužici na nucené práce, oženil se zde však s Lužickou Srbkou a do Polska se už nevrátil.

Politický život.

Tillichova politická kariéra začala v říjnu 1987 vstupem do strany Křesťanskodemokratické unie (zkráceně CDU). V květnu 1989 se stal místopředsedou okresní správy Kamenz, v března 1990 byl zvolen poslancem prvního celoněmeckého spolkového parlamentu. Mezi lety 1994 až 1999 působil jako poslanec v Evropském parlamentu a jako místopředseda rozpočtového výboru Evropské unie. Od roku 1992 až do 1999 byl členem předsednictva Evropské lidové strany.  V roce 1999 přešel z Bruselu do regionální politiky, od voleb 2004 zastává mandát v saském zemského sněmu. Vykonával funkci saského ministra pro spolkové a evropské záležitosti (1999-2002), vedoucího saského kancléřství (2002-2004), saského ministra životního prostředí a zemědělství (2004-2007) a saského ministra financí (2007-2008). Dne 28. května 2008 ho zemský sněm zvolil saským premiérem, kterýžto post dokázal obhájit i ve volbách 2009 a 2014. Od roku 2010 patří k nejužšímu vedení spolkové strany CDU (20členná výkonná rada), v letech 2015 a 2016 pak předsedal horní komoře (Spolkové radě) německého parlamentu. Jako zástupce Saska působí od října 2016 ve výboru pro věci zahraniční.  Dle průzkumů veřejného mínění si v roce 2012 Tillichova saská CDU udržovala nejvyšší úroveň podpory ze všech německých politických stran ve všech 16 spolkových státech; pročež komentátoři Tillicha označili jako „druhého nejmocnějšího politika z bývalého komunistického východu (Německa)“ hned po kancléře Angele Merkelové. Stanislaw Tillich je oceňován pro své jazykové dovednosti, díky kterým může s polskými i českými představiteli vést dialog bez tlumočníka. Kromě rodné hornolužické srbštiny a němčiny totiž mluví plynně polsky a dobře zvládá i angličtinu, francouzštinu a češtinu, v omezené míře snad i italštinu a ruštinu.

Stanislaw Rudi Tillich (lužickosrbsky "Stanisław Tilich", * 10. dubna 1959, Neudörfel) je čelný německý politik lužickosrbské národnosti, člen CDU, od 28. května 2008 do 12. prosince 2017 třetí ministerský předseda Svobodného státu Sasko a bývalý prezident Spolkové rady.

Stanislaw Tillich (; ; born 10 April 1959) is a German CDU politician. He served as the 3rd Minister President of Saxony from 2008 to 2017. From 1 November 2015 until 31 October 2016 he was President of the Bundesrat and "ex officio" deputy to the President of Germany. Tillich is of Sorbian ethnicity and lives in Panschwitz-Kuckau (Pančicy-Kukow), which is 35 kilometres north-east of Dresden near Kamenz.


Frederick Francis IV, Grand Duke of Mecklenburg-Schwerin

Původ.

Fridrich František se narodil 9. dubna 1882 v Palermu meklenbursko-zvěřínskému dědičnému velkovévodovi Fridrichu Františkovi III. a jeho ženě velkokněžně Anastázii Michailovně Romanovové.

Vláda.

Fridrich František IV. se stal velkovévodou 10. dubna 1897, kdy zemřel jeho otec, velkovévoda Fridrich František III. Jelikož mu ale v té době bylo pouze 15 let, vládl do roku 1901 jako regent jeho strýc Jan Albrecht, který byl regentem Brunšvicka v letech 1907 až 1913.  Velkovévoda Fridrich František IV. poté 14. listopadu 1918 abdikoval v Meklenbursku-Zvěřínsku a tím i skončilo jeho regentství v Meklenbursku-Střelicku.  Fridrich František IV. zemřel 17. listopad 1945 ve věku 63 let ve Flensburgu. Hlavou dynastie a titulárním velkovévodou se stal jeho nejstarší syn Fridrich František. Když i on zemřel v roce 2001, vymřela zvěřínská linie meklenburského rodu v mužské linii.

Regentem Meklenburska-Střelicka.

23. února 1918 spáchal jeho příbuzný meklenbursko-střelický velkovévoda Adolf Fridrich VI. v Neustrelitzu sebevraždu, díky čemuž nastala v Meklenbursku-Střelicku následnická krize, jelikož jediný právoplatný následník vévoda Karel Michael, který byl následníkem od roku 1914, žil trvale v Rusku (a sloužil v ruské armádě), které válčilo s Německem, a roku 1914 se rozhodl vzdát práva na trůn. Stejné stanovisko zaujal Karl Michael i v roce 1918 a odmítl opustit Rusko. Meklenbursko-Střelický trůn by tak zřejmě připadl druhorozenému synovi Fridricha Františka IV., Kristiánovi Ludvíkovi. Ovšem než k tomu mohlo dojít, Německo prohrálo válku a všechny německé monarchie padly.

Rodina.

V roce 1904 si v Gmundenu vzal za ženu princeznu Alexandru Hannoverskou (1882–1963), pár měl 5 potomků:

Fridrich František IV. Meklenbursko-Zvěřínský, německy "Friedrich Franz IV. von Mecklenburg-Schwerin" (9. dubna 1882, Palermo – 17. listopadu 1945, Flensburg), byl v letech 1897 až 1918 meklenbursko-zvěřínský velkovévoda a od února 1918 do konce vlády (kdy abdikoval) byl také regentem Meklenburska-Střelicka. Poté byl až do své smrti titulárním velkovévodou meklenbursko-zvěřínským. Od roku 1897 až do své smrti byl také hlavou dynastie Meklenburských.

Frederick Francis IV (Friedrich Franz Michael; 9 April 1882 – 17 November 1945) was the last Grand Duke of Mecklenburg-Schwerin and regent of Mecklenburg-Strelitz. He inherited the throne when he was fifteen years old in 1897 and was forced to renounce it in 1918.


Obsah filmu.

Vinnetou a Old Shatterhand prosazují podepsání dohody o míru, tomu se ale snaží zabránit kapitán Bradley prostřednictvím bandity Dixona. Jeho lidé zabíjí bělochy a nastraží při tom několik těl, aby se zdálo, že za to mohou Apači. Při jednom takovém přepadení vypálí bandité hospodářství holandských přistěhovalců, kde se ale zachrání malý chlapec Tom a ten nyní ví, že v přepadení mají prsty běloši a Komanči, jejichž náčelníkovi Velkému medvědu za to dávají ohnivou vodu. Tom pak uteče do sídla míšenky Palomy, kde se skrývá. Sem také míří Old Shatterhand, který před krátkým časem přijel opět z Evropy do Ameriky a o tom, že zde bandité řádí, se dozví až od adoptivního syna Vinnetoua - Tujungy, kterého zachránil před oběšením bandity. K Palomě jede kvůli tomu, že dostal dopis od jejích příbuzných, ve které ho žádají, aby ji k nim dovedl. U Palomy se dozví o nebohém chlapci a jeho rodině a pochopí, že je to jediný svědek o tom, co běloši dělají. Vezme tedy jeho i Palomu a odveze je do města. Cestou se setkává se svým přítelem Samem Hawkensem a Willem Parkerem s Dickem Stoneem, kteří vedou kolonu přistěhovalců. Na cestě je poslední vůz kolony přepaden a jsou u něj mrtví Apači. Old Shatterhand ale pozná, že tihle Apači jsou mrtvi již delší dobu a navíc zde nalezne hrot komančského šípu a uschová si ho jako důkaz. Ve městě nechá u své staré známé Rosemary (majitelky nevěstince) Palomu, Sama Hawkense i Toma a jede k Vinnetouovi. Spolu se pak zúčastní jednání s generálem Taylorem, který se doslechl o přepadení a chce se na to Vinnetoua, se kterým podepisují mírovou smlouvu, zeptat, co o tom ví. Old Shatterhand mu dá hrot komančského šípu a slíbí, že přivede Toma jako svědka. Potom oba přátelé jednají ještě s Komanči a Vinnetou zápasí s Velkým medvědem a nakonec nad ním zvítězí. Vinnetou se pak vrátí do své vesnice a Old Shatterhand jede do města pro Toma. Mezitím se ve městě koná střelecká soutěž, při které chce Sam předvést svůj oblíbený trik se sestřelením vejce, když je otočený zády. Má ale jen slepé náboje a druhý vždy vejce rozmáčkne. Když tento trik předvádí s Tomem, padne ale při výstřelu chlapec mrtvý k zemi, zastřelený banditou Barkerem, jedním z Dixonových lidí, ale Dixon to takto hodí na Sama. Old Shatterhand přijíždí pozdě a jediné, co dokáže, je nevina jeho přítele - v úhlu, v jakém stál, nemohl chlapce takto zasáhnout. Potom se Old Shatterhand pustí za Dixonem. S ním i několika bandity se strhne na Barkerově ranči přestřelka a z těžké situace se dostane díky Samovi s Palomou, která zaslechla od banditů, že mají Shatterhanda v pasti. Vděčný Old Shatterhand potom Barkera (omráčeného ranou pěstí), Tomova vraha, přinutí podepsat u Apačů přiznání. Barkera potom pustí, ale ten je brzy zastřelen Bradleyho poručíkem, který také zapálí Barkerův ranč. Sam Hawkens zůstává v táboře Apačů, Paloma jede zpět do svého sídla, kde ji hlídá Tujunga, a Vinnetou je pozván do blízké pevnosti, kde nyní místo generála Taylora velí plukovník Hunter a chce se ho zeptat na vypálený ranč. Zprávu mu totiž podal Bradley a řekl, že ho asi vypálili Apači. Když ale Vinnetou i s Old Shatterhandem dorazí do pevnosti, je plukovník mrtev a místo něj velí jeho vrah kapitán Bradley, který nakonec po "rozmluvě" s Vinnetouem získá přiznání Barkera a za to je propustí. Mezitím v sídle Palomy zajmou vojáci Tujungu za vraždu jednoho vojáka a Paloma podá zprávu v táboře Apačů. Rozhněvaný Vinnetou se chystá pevnost napadnout, Old Shatterhand se mu to ale pokouší rozmluvit a vydá se Tujungu osvobodit. To se mu ale nezdaří a tak Sam Hawkens, hlídkující před pevností, sdělí Apačům, že nyní mají vojáci i Old Shatterhanda. Vinnetou již neváhá a vyjíždí se všemi svými bojovníky ze všech táborů k pevnosti. Tam se strhne krutý boj, Apači padají k zemi jeden po druhém. Špatnou situaci naštěstí pomůže vyřešit Tujunga, který vyhodí sklad střelného prachu do povětří a velká část hradeb se hroutí (s ní i mnoho vojáků) a tím velmi pomůže indiánům. Boj končí až příjezdem generála Taylora, který už věděl o zradě kapitána Bradleyho a zatýká ho. Pro Tujungu je již ale pozdě. Nešťastný Vinnetou s ním, Apači, Old Shatterhandem a Samem Hawkensem odjíždí a tím končí příběh a následuje už jen krásná hudba na "smutný" závěr.

Old Shatterhand je koprodukční film z roku 1964. Na rozdíl od filmů Vinnetou, Vinnetou - Rudý gentleman, Vinnetou - Poslední výstřel či filmu "Poklad na Stříbrném jezeře", které produkoval Horst Wendlandt, je producentem filmu Artur Brauner a celý film v podstatě konkuruje filmům již zmíněným výše. Vznikal ve stejné době jako Vinnetou a tak producentovi dalo dost práce získat od konkurence oba hlavní představitele hlavních postav Vinnetoua a Old Shatterhanda - Pierra Brice a Lexe Barkera. Také se zde objevuje Ralf Wolter jako Sam Hawkens nebo Vojkan Pavlović a Mirko Boman jako Will Parker a Dick Stone. Herečka Daliah Lavi, kterou si filmaři vybrali, měla původně hrát Vinnetouovu sestru Nšo-či, poté se ale dozvěděli, že tuto postavu hraje již v konkurenčním filmu Marie Versini a tak změnili i tak nepříliš zdařilý scénář. Padoucha kapitána Bradleye si zahrál Guy Madison. Film režíroval již zkušený režisér Hugo Fregonese. Natáčelo se stejně jako Vinnetou v Jugoslávii, ale s jiným architektem i skladatelem hudby, takže film má trochu jinou atmosféru než ostatní mayovky. Je také mnohem nákladnější než ostatní filmy z té doby. V českém znění namluvili Vinnetoua a Old Shatterhanda Stanislav Fišer a Vladimír Ráž

The film Old Shatterhand (known as Apaches' Last Battle in the UK) is a very successful Eurowestern based on the character "Old Shatterhand" invented by German novelist Karl May. It is a West German CCC Film production co-produced with French, Italian, and Yugoslav companies and filmed in 70mm. Financed with roughly DM5,000,000, the film was the most expensive Karl May western. Composer Riz Ortolani used a chorus for his film score.


Kariéra.

Bailey se jako mnoho jiných skvělých sprinterů narodil na Jamajce, v 11 letech se však s rodiči odstěhoval do Kanady, za kterou od roku 1994 závodil. Na halovém MS 1995 v Barceloně doběhl ve finále běhu na 200 metrů v čase 21,08 s na 4. místě. V roce 1995 se stal v Göteborgu mistrem světa v běhu na 100 metrů i ve štafetě na 4×100 metrů. Jeho nejslavnější chvíle však přišla až o rok později, kdy na olympijských hrách v Atlantě zvítězil na stovce v tehdejším světovém rekordu 9,84 s. Opět zvítězil i ve štafetě na 4×100 metrů, navíc s velkým "přehledem" nad domácím kvartetem USA. O rok později se utkal v exhibičním závodu na netradiční trati 150 metrů s vítězem z dvoustovky Michaelem Johnsonem o titul nejrychlejšího muže světa. Johnson v tomto "závodě o nejrychlejšího muže" v Torontu však pro zranění nedokončil, i když byl za to kritizován, protože jeho zranění bylo zpochybňováno. Bailey zvítězil ještě ve štafetě na 4×100 metrů na MS v Athénách v roce 1997, na stovce už byl druhý za tehdy novou sprinterskou hvězdou Mauricem Greenem.  O rok později si však přetrhl achillovu šlachu. Zranění, které ukončilo kariéru tolika sportovců ovšem dokázal překonat a stále běhal na hranici 10 sekund(rok 2000, Ingolstadt, 9,98 s.).  Bailey je trojnásobným mistrem světa(jednou 100m a dvakrát 4x100 m), dvojnásobným držitelem světového rekordu (100 m, 50 m (stále platný), dvojnásobným olympijským vítězem a předposledním držitelem olympijského rekordu. Dále je také osminásobným kanadským šampionem, šampiónem Pan American Games a šampionem Goodwill games.  Jediný muž v historii, který byl uveden do kanadské síně slávy dvakrát po sobě.  Zajímavost: Bailey je spolu s Usainem Boltem jediný z olympijských vítězů v běhu na 100 m, který nebyl nikdy vyšetřován pro požití látek zvyšujících výkonnost.  Bailey je po Usainovi Boltovi člověkem, kterému byla změřena nejvyšší rychlost (Atlanta, běh na 100 m, 27,07 mph = 43,6 km/h).  Kariéru ukončil v roce 2001 na Mistrovství světa v atletice v kanadském Edmontonu.  Kromě světového (a dosud platného kanadského) rekordu 9,84 sekundy z Atlanty drží Bailey ještě světový halový rekord na trati 50 metrů časem 5,56 sekundy z roku 1996. Tento čas později vyrovnal i Maurice Greene, nebyl však jako světový rekord uznán. Rychleji o jednu setinu běžel dříve také další Kanaďan Ben Johnson, který však pro prokázaný doping o všechny zápisy přišel.

Donovan Bailey (* 16. prosince 1967, Manchester Parish, Jamajka) je bývalý vrcholový kanadský atlet, sprinter, olympijský vítěz a mistr světa v běhu na 100 metrů.

Donovan Bailey, (born December 16, 1967) is a retired Jamaican-Canadian sprinter, who once held the world record for the 100 metres. He recorded a time of 9.84 seconds to win the gold medal at the 1996 Olympic Games. He was the first Canadian to legally break the 10-second barrier in the 100 m. Particularly noted for his top speed, Bailey ran in his 1996 Olympic title run, the fastest ever recorded by a human at the time. He was inducted into Canada's Sports Hall of Fame in 2004 as an individual athlete and in 2008 as part of the 1996 Summer Olympics 4x100 relay team. In 2005, he was also inducted into the Ontario Sports Hall of Fame.


Život.

Bljuma Zejgarniková, rozená Gerštejnová a v anglosaském prostředí známa jako Bluma Zeigarnik, se narodila roku 1901 v Prienai v Litvě jako jediné dítě do rodiny sekulárních židovských obchodníků. Vystudovala dívčí gymnázium v Minsku, kde potkala svého budoucího manžela Alberta Zeigarnika. S ním se po svatbě roku 1922 přestěhovala do Berlína, aby tam mohla studovat na universitě. Na univerzitě navštěvovala přednášky významných gestalt psychologů, např. Wolfganga Köhlera, Maxe Wertheimera nebo Kurta Koffky. Ve 20. letech spolupracovala s Kurtem Lewinem na experimentech, které měly empiricky ověřit jeho teorii pole. Společně s ním roku 1927 vydala svůj první článek – "Das Behalten erledigter und unerledigter Handlungen," česky Zapamatování si dokončených a nedokončených úkolů. V článku představila zjištění, které je dnes známé jako efekt Zeigarnikové.  Po dostudování univerzity na ní ještě několik let pracovala a roku 1931 se přestěhovala zpět do Ruska. Tam pracovala v All-Union Institute of Experimental Medicine se Lvem Vygotským. Během 2. světové války spolupracovala s Alexandrem Lurijou v neuropsychologické ordinaci na rehabilitaci traumat hlavy. V poválečných letech se zajímala o lobotomii. Jelikož byla židovského původu, čelila kvůli antisemitismu stalinistické persekuci v profesním i osobním životě. Roku 1950 přišla o práci vedoucí laboratoře a roku 1953 musela z Institutu úplně odejít.  V poststalinistické éře se ale dočkala své rehabilitace a mezinárodního uznání. Publikovala řadu knih, např. "Thought disorder in the mentally ill" (1958), "Pathology of thinking" (1962), "Introduction to pathopsychology" (1969), "Personality and pathology of activity" (1971). Roku 1978 jí byla udělena Lomonosova cena, roku 1983 "Lewin Memorial Award" od Americké Psychologické Asociace. Zemřela roku 1988.

Bljuma Vulfovna Zeigarniková, rozená Gerštejnová ( Блю́ма Ву́льфовна Зейга́рник, "Bljuma Vulfovna Zejgarnik"; 27. října 1901 Prienai – 24. února 1988 Moskva), byla sovětská psycholožka, která se kromě psychologického výzkumu věnovala i psychopatologii.

Bluma Wulfovna Zeigarnik (; 9 November (27 October) 1901 – 24 February 1988) was a Soviet psychologist and psychiatrist, a member of the Berlin School of experimental psychology and Vygotsky Circle. She discovered the Zeigarnik effect and contributed to the establishment of experimental psychopathology as a separate discipline in the Soviet Union in the post-World War II period.


Popis.

Karlův most spojuje Staré Město s Malou Stranou. Je 515,76 m dlouhý a 9,40 až 9,50 m široký; vozovka se nachází 13 m nad normální hladinou. Tvoří ho šestnáct oblouků s rozponem mezi 16,62 m (staroměstský břeh) až 23,38 m. Most je třikrát zalomen a proti proudu nepatrně vypouklý. Založen byl na mlýnských kamenech pravděpodobně podložených rošty z dubových pilot.  Je doplněn třemi věžemi: větší a menší Malostranskou mosteckou věží na Malé Straně a Staroměstskou mosteckou věží na straně Starého Města. Tato věž však nestojí na krajní opěře mostu, jak je u mostních věží obvyklé, ale na prvním vnitřním pilíři. Staroměstská opěra mostu je dnes zabudována ve sklepích domu čp. 193.

Sochy a sousoší.

Harmonické spojení monumentální středověké architektury s výzdobou třiceti převážně vrcholně barokních soch a sousoší vytváří působivý celek, který reprezentuje dvě slavná období českého umění.  Na místě dnešního Ukřižování byl kříž již od dob Karla IV. V době kolem roku 1500 proti němu stála boží muka a socha Bruncvíka na zhlaví pilíře na Kampě označovala oblast staroměstského práva. Sochařská výzdoba se však původně soustředila hlavně na věže, zejména Staroměstskou. Socha Jana Nepomuckého, první ze slavné barokní sochařské výzdoby mostu, vztyčená v upomínku na jeho svržení z mostu z roku 1683, tedy z doby, kdy se kult světce teprve rodil, se stala vzorem pro většinu z jeho nesčetných vyobrazení. Poté na most přibyly další sochy a sousoší financované různými donátory, především v úzkém rozmezí let 1707 až 1714, kdy byla na most osazena většina soch a sousoší, která zaplnila zbývající volné pilíře. Jedná se o reprezentativní díla řady známých českých vrcholně barokních sochařů; k nejhodnotnějším patří sv. Luitgarda Matyáše Bernarda Brauna a celá řada děl Ferdinanda Maxmiliána Brokoffa.  K další, výraznější proměně výzdoby mostu došlo kolem poloviny 19. století, kdy menší část barokních soch částečně kvůli jejich technickému stavu nahradila klasicistně statičtější díla Josefa a Emanuela Maxe, bližší dobovému vkusu. Škody způsobené povodní v roce 1890 a zhoršující se stav barokních děl z pískovce s omezenou životností vedly k tomu, že se od počátku 20. století na most pozvolna osazují kopie. Snesené originály soch a sousoší z Karlova mostu jsou uloženy hlavně v Lapidáriu na pražském Výstavišti a v sálu Gorlice na Vyšehradě.

Dějiny stavby.

Předchůdci Karlova mostu.

Už od pravěku lidé přecházeli řeku Vltavu na území nynějšího centra Prahy přes několik brodů. Jeden z nich se táhl od paty Mánesova mostu na Starém Městě (Náměstí Jana Palacha) šikmo na druhou stranu k Hergetově cihelně. Na základě dvou ojedinělých zmínek v písemných pramenech se uvažuje i o existenci dřevěného mostu pravděpodobně situovaného buď do oblasti tohoto brodu, nebo jižněji, na místo, kde stojí Karlův most. První pražský kamenný most nechal vybudovat král Vladislav II.; dokončili ho v roce 1172 a dostal jméno po králově manželce Juditě. Toto dílo zničila povodeň 3. února 1342.  Po stržení Juditina mostu sloužilo Pražanům dřevěné mostní provizorium. Přes řeku se na stejném místě dalo přepravit loďkou.

Založení mostu.

Příprava stavby mostu si vyžádala delší čas, bylo nutno vypracovat plány, shromáždit finance, zajistit stavební kámen i vyřešit zakládání pilířů v řece. Stavební práce tedy započaly až 15 let po zboření Juditina mostu.  Kronikář Beneš Krabice z Veitmile k roku 1357 píše, že „císař položil základní neboli první kámen v základu nového mostu na břehu blízko kláštera svatého Klimenta“. Přesnější datum Beneš Krabice neuvádí. 9. červenec nalezneme u kronikáře Prokopa Lupáče, jde ovšem o tvrzení mnohem pozdější (o 3 století) a bez zdůvodnění. Nicméně podle záznamů v tuto dobu císař pobýval na Pražském hradě a mohl tedy teoreticky most založit.  Historiky je nejčastěji předpokládáno datum založení na svátek zemského patrona sv. Víta 15. června.  Astronom Zdeněk Horský (1929–1988) vytvořil spekulativní hypotézu o datu 9. července 1357, v 5 hodin a 31 minut. Bylo to prý z toho důvodu, že tomuto datu odpovídala příznivá astrologická konstelace (konjunkce Slunce se Saturnem). Současně takové datum odpovídá sledu lichých čísel od jedné do devíti a zpět (palindrom), tedy "1-3-5-7-9-7-5-3-1".

Budování mostu.

Při stavbě Karlova mostu (v té době nesl název "Kamenný most") se stavitelé pokoušeli vyvarovat chyb, kterými trpěl starší most Juditin. Karlův most má proto méně oblouků, je vyšší a jeho pilíře založili hlouběji, 2,4 m pod úrovní říčního dna. Ani to však nebylo dost; postavit pilíře až na skalní podloží by stabilitu mostu jistě zvýšilo, ovšem protože skála leží až 9 m pod úrovní říčního dna, toto řešení výrazně překračovalo technické možnosti jeho středověkých stavitelů.Beneš Krabice z Veitmile popsal stavbu mostu takto: ""Tesaři připravovali silné a dlouhé fošny, které byly na konci zašpičatělé. Spouštěli je z loděk do vody těsně vedle sebe. O kus dál vybudovali ze silných prken jakýsi plot. Mezi fošnami a prkny se vytvořila mezera. Z ní dělníci vybrali všechnu vodu, poté navozili jíl a drny a všechno to upěchovali do mezery. Tak vytvořili jakousi hradbu proti toku vody a mohli stavět jako na suchu. Kladivy zatloukali fošny do dna, lopatami odhazovali písek, až narazili na štěrkové, kamenité dno. Špičáky je narušovali a zaráželi do něho kameny.""  Pilíře byly zakládány v jímkách z řad kůlů a hlinité výplně. Z jímky poté vyčerpali vodu a podloží vyztužili pomocí dřevěných pilot zaražených beranidlem. Na dno potom uložili dřevěný základový rošt sestavený zřejmě z dubových trámů a fošen a pak fixovaný pomocí velkých kulatých ("mlýnských") kamenů, navzájem spojených kovanými kramlemi.  Za stavitele byl dlouhou dobu považován Petr Parléř ze Švábského Gmündu. V roce 2007 byla však publikována hypotéza, podle níž je projektantem a prvním stavitelem mostu kameník a pražský měšťan Oto, zvaný též Otlin.  Stavba mostu byla dokončena až na začátku 15. století. V roce 1406 se lze setkat již se záznamy, které se o "novém kamenném mostě" zmiňují.  Podle legendy se při stavbě do malty přidávala vajíčka. V roce 2008 se při rozboru původní malty mělo prokázat, zda je tato legenda pravdivá. Počátkem roku 2010 však vědci z Vysoké školy chemicko-technologické oznámili, že vejce na stavbu použita nebyla.  Tato velice nákladná stavba České království značně finančně vyčerpávala, proto byly dokonce v kostelích pořádány sbírky. Po otevření mostu se za průjezd či přechod platilo mýtné, které se v průběhu let měnilo. V roce 1816 bylo „mostní clo“ zrušeno.

Další historie.

V roce 1393 dal Václav IV. do řeky svrhnout tělo umučeného generálního vikáře Jana Nepomuckého. Na místě, kde k tomu údajně došlo, se v kamenném zábradlí nachází kovový křížek.  Most sloužil městu nejen jako významná dopravní tepna, ale i jako centrum obchodu. Z obou stran mostu (jak staroměstské, tak malostranské) byl proto do jisté délky zastavěn obchůdky a krámy. Živnosti měli na mostě např. uzenáři, hřebenáři či koláčníci. Poslední krámky byly odtamtud odstraněny v roce 1828. Po roce 1990 si místo na mostě vydobyli výtvarníci, fotografové a hudebníci vybíraní Sdružením výtvarníků Karlova mostu, které se nechvalně proslavilo omezováním nekomerční umělecké činnosti na mostě.  Mnohokrát byl most ohrožován povodněmi, a to již v průběhu stavby: došlo k tomu v letech 1359, 1367, 1370, 1373 a 1374. V červenci 1432 veliká povodeň zaplavila značnou část Starého Města a zbořila 5 mostních pilířů. Most poté opravovali až do roku 1503, tedy celých 71 let. Další povodně jej ohrožovaly v letech 1655, 1784, 1845, 1872 a 1890. Války tělesu mostu příliš neublížily, při obléhání švédskými vojsky v 17. století ale byly poničeny sochy a Staroměstská mostecká věž.

Povodeň 1784.

Při povodni v únoru 1784 stržené vory a ledy ucpaly oblouky mostu a voda podemlela pilíře. Zřítilo se přední zhlaví pilíře, na němž stála vojenská strážnice. Celkem šest mostních pilířů bylo silně poškozeno.  Rekonstrukční práce vedl inženýr Franz Herget spolu s navigačním stavebním ředitelem Františkem Traxalem. Po odstranění porušeného zdiva byly základy zpevněny novými piloty, které byly do dna zatloukány ručními beranidly. Na piloty byl nasazen dřevěný rošt a na něj pokládány mlýnské kameny.

Povodeň 1890.

Při povodni v září 1890 protrhly most klády z utržených vorů, které se o Karlův most zarazily a bily do jeho pilířů. Hladina řeky stoupla o 2,5 až 3 metry. Dne 4. září o půl šesté ráno se zřítily dva oblouky mostu; poškozeny byly tři pilíře (podemleté vodou) a do vody spadly dvě sochy zdobící most, sv. Ignáce z Loyoly a sv. Františka Xaverského od F. M. Brokoffa. Jednalo se o nebývale velké poškození, které pro život v Praze představovalo problém, neboť most byl důležitou dopravní spojnicí. O události se mluvilo jako o nejhorší katastrofě od vyhoření Národního divadla.  Po opadnutí vody byl o posouzení rozsahu škod a návrh řešení požádán architekt Josef Hlávka. Ten společně s vídeňským profesorem Franzem von Ržihou navrhl opravu, která pak byla provedena. Po následující dva roky chybějící části nahrazovala dřevěná konstrukce, která ze severní strany mostu obcházela zbořený úsek; nepoškozené konce mostu nadále sloužily. Při opravě již byla použita nová metoda: pilíře se zakládaly na železných kesonech. Při opravě se uvažovalo i o tom, že tři zřícené klenby budou nahrazeny dvěma, aby se průtok vody usnadnil. Nakonec však zvítězila zásada zachování původní podoby mostu, nové pilíře vybudovali jen nepatrně užší. Obnova zřícené části mostu byla dokončena 19. listopadu 1892. Utopené sochy přičiněním J. Hlávky z Vltavy vyzvedli v roce 1901.  V dalších letech (1902–1904) se původní pilíře postupně zpevňovaly menšími kesonovými věnci, spuštěnými kolem základů.

Generální oprava 1965–1978.

Stavební průzkum v letech 1966–1967 ukázal, že most ohrožují zejména trhlinky, jimiž vnikala do konstrukcí dešťová voda se solí ze zimních posypů vozovky. Rozevírání mostu mělo proto být zastaveno soustavou kotev, po délce byla vložena železobetonová deska se sítí táhel. Teplotní změny a pronikání vody měly být omezeny vrstvami izolací.  V celém plášti byly vyměněny poškozené pískovcové kvádry. Předchozí asfaltový povrch, zřízený ve 20. letech 20. století, nahradily štípané pásky žuly. Most byl od dokončení rekonstrukce vyhrazen pouze pro pěší. Náklad na celkovou opravu činil asi 50 milionů korun.  Většina pískovcových kvádrů již v dnešní době není původních, tedy ze 14. a 15. století. Vyměněné kvádříky jsou šedé nebo jasně žluté. Původní kameny jsou pak na povrchu silně erodované a některé z nich nesou na povrchu kamenické značky (např. pilíř v korytu Čertovky, třetí pilíř na straně Starého Města).

Diskuse o nové opravě mostu.

Asi od roku 2001 se v odborných kruzích i široké veřejnosti vedla debata o dalších opravách mostu. Předchozí generální oprava působila problémy. Hydroizolace pod dlažbou místy neplnila svou úlohu a nezabránila průsaku srážkové vody do konstrukce. Druhou diskutovanou otázkou byla funkce železobetonové desky, která měla plnit stabilizační funkci pro konstrukci mostu, omezovat možnost protržení oblouků při nebezpečných povodních, spínat poprsní zdi a sloužit jako podklad pro izolační vrstvy. Ostré spory o budoucnost této desky (v úvahu přicházely varianty: ponechat, rozřezat na části, či zcela odstranit) utlumila až stoletá voda v roce 2002, kterou most přestál bez viditelného poškození.  V letech 2004–2005 byl spor konečně uzavřen a stanoven časový program realizace stavby. Roky 2005 a 2006 měly být věnovány dopracování průzkumů a shromáždění kompletní dokumentace. V roce 2006 byly také první dva pilíře (osmý a devátý z malostranské strany) ukotveny do betonových sarkofágů.  Oprava horní stavby začala 20. srpna 2007 a 12. listopadu 2010 byla stavba kolaudována. Most se opravoval po částech a za provozu, zůstával zachován čtyřmetrový koridor přístupný veřejnosti. Během oprav byla zjištěna některá dosud neznámá fakta o historii mostu.  Památková inspekce v listopadu 2008 upozornila na výrazná pochybení: při opravě byla zásadně dotčena nenahraditelná estetická a výtvarná hodnota mostu. Inspekce kritizovala hlavně nekoncepční a nedbalou opravu zábradlí: „Výběr kamenů k vyřazení byl prováděn nekoncepčně, bez podmínek stanovených orgánem státní památkové péče a ve značném rozsahu. Počet vyřazených kamenných kvádrů výrazně přesáhl množství zjištěné diagnostickým průzkumem“.  V druhé etapě se po dobu pěti až deseti let mají opravovat mostní oblouky. Jedním z nejdůležitějších bodů před samotným započetím rekonstrukce je výběr vhodné lokality pro těžbu pískovce.  Začátek dalších oprav je naplánován na červen roku 2019, opravy by měly trvat kolem dvaceti let.

Doprava na mostě.

V roce 1759 vznikly komplexní předpisy pro provoz na mostě. Bylo nařízeno chodit i jezdit pouze po pravé straně.  Od roku 1883 jezdila po mostě koňka, od roku 1905 pak elektrická tramvaj. Elektrický proud byl přes most veden mostovkou po speciálních kolejnicích, které František Křižík zkonstruoval tak, aby troleje umělecký vzhled mostu nerušily. Po třech letech se ukázalo, že tramvaje mostu škodí, proto je v roce 1908 vystřídaly autobusy na kolejích. Ani ty se však neosvědčily. Následujícího roku byl autobusový provoz zrušen a obnovili ho až v roce 1932, kdy už jezdily autobusy na pneumatikách. Veřejná doprava zde fungovala až do druhé světové války. Automobilový provoz skončil v roce 1965 a od té doby most slouží jen pěším.

Muzeum Karlova mostu.

Karlovu mostu je věnována expozice Muzea Karlova mostu v budově kláštera křižovníků s červenou hvězdou na Křižovnickém náměstí. Informuje rovněž o Juditině mostu či středověké stavební huti; její součástí je i velký model rozestavěného Karlova mostu. Tématem další části výstavy je sochařská výzdoba mostu a v té souvislosti zejména Jan Nepomucký, jehož umučené tělo bylo svrženo do Vltavy právě z Karlova mostu.

Vandalismus.

Podle článku z prosince 2018 je celý Karlův most monitorován šestnácti kamerami, z toho 12 míří na vybrané sochy a 4 zabírají památku z mnoha směrů. Videodetekce elektronickým plotem signalizuje narušení na krajské ředitelství policie a na operační středisko městské policie. Na mostě hlídkuje vždy alespoň jeden pracovník ostrahy a čas od času po něm procházejí strážníci městské policie, kteří kontrolují most i s ohledem na žebráky a další závadové osoby. Dohled na mostě má na starosti Sdružení výtvarníků Karlova mostu, která má most v pronájmu. Roman Kotrč z tohoto sdružení však vzhledem k tomu, co se na mostě děje, vyslovil pochybnosti o funkčnosti kamerového systému. Například když měla policie z kamerových záznamů prověřit, kdo poničil berlu svatého Vojtěcha, tak nájemci mostu sdělila: „Pane Kotrči, budeme volat do Vatikánu. Stal se zázrak, na kamerách nic není.“  Občas dochází k poškozování soch. Dav vedený skupinkou žižkovských aktivistů, který 3. listopadu 1918 porazil a zničil mariánský sloup na Staroměstském náměstí, se údajně poté chtěl vydat ke Karlovu mostu, z něhož chtěl sochy naházet do Vltavy. Dle legend to inicioval jakýsi muž, který vykřikl: „Sundejte i sochy z Karlova mostu!“ Nejvíce spadeno měl dav na sochu Jana Nepomuckého. Tomu však zabránili vojáci, kteří po telefonické zprávě Karlův most uzavřeli a hlídali jej až do 6. listopadu 1918. Národní výbor následujícího dne, 4. listopadu 1918, ve vyhlášce napsal: „Národní výbor žaluje, že z historického nepochopení byl v Praze zničen pomník, jenž po stránce umění barokního patřil k nejvzácnějším pomníkům toho druhu... Národní výbor vyslovuje důtklivý příkaz, aby od dalšího násilného ničení pomníků, ať jsou jakéhokoliv druhu a jakékoliv historické tradice, bylo upuštěno.“ Znovu pak davy ohrožovaly sochu sv. Jana Nepomuckého na Karlově mostě na jeho svátek v květnu 1919. Lidová strana v reakci na to přijala rezoluci proti návrhům, aby socha byla odstraněna.  V roce 2018 na originálním sousoší sv. Cyrila a Metoděje někdo ulomil ruku, ze sochy svatého Vojtěcha byla ulomena část berle a na seznamu poškození byla například i svatozář nebo orlice s kartuší. Slovanská děva ze sousoší svatých Cyrila a Metoděje měla mnohokrát rozbitou nohu. V případě jednoho vandala, který do ní bušil kladivem, vyšly najevo jeho „náboženské“ důvody. Nověji byla na tomtéž sousoší utržena ruka, kterou si podle doměnky hlídajícího výtvarníka někdo vzal domů jako suvenýr. Na sousoší s Turkem někdo ulomil ruce trpícího křesťana v jeskyni, schovaného za mříží. Turkova šavle byla údajně ukradena už asi dvacetkrát. Pokus o ukradení žezla s korunkou z této sochy byl neúspěšný. Magistrát i městská policie však koncem roku 2018 tvrdily, že informace o zvýšeném počtu útoků vandalů nemají.  Občas je posprejováno zábradlí mostu nebo vhazovány vložky odpadkových košů do Vltavy. Kdosi nějakou část mostu posprejoval v roce 2016. V září 2017 48letý cizinec popsal sochu svatého Františka fixem, za což dostal trestním příkazem půlroční podmínku, tříleté vyhoštění a povinnost nahradit způsobenou škodu 15 tisíc korun.  Opravy soch trvají měsíce, před opravou musí být vytvořena restaurační zpráva a ta musí projít byrokratickým kolečkem, v němž musí být schalován nejen postup řešení, ale i sochař. Podle Kotrče z hlídajícího Sdružení výtvarníků KM jsou plastiky ve správě Národního památkového ústavu, který vyžaduje stanovisko pro Galerii hlavního města Prahy, která je správcem soch.  Pro odstraňování sprejerských nápisů ze zábradlí mají údajně „správci“ licencované čističe, které mohou použít, aniž by vždy žádali o povolení.  Graffiti na jednom z pilířů, vytvořené 15. července 2019 dvojicí mladých německých turistů, vyvolalo mimořádný zájem veřejnosti, který ještě zesílil poté, co správce mostu uzavřel s restaurátorem Janem Mjartanem smlouvu o odstranění ve lhůtě 20 dnů za cenu 40 tisíc Kč, ale občan a podnikatel Miloslav Černý nápis o dva dny později tajně a bez souhlasu správce i památkářů odborně odstranil během dvou hodin. Primátor tento guerillový čin ocenil a naopak vyslovil pochybnosti o nastavení procesů magistrátu i pochybnosti o čisticí metodě, která byla úředním postupem navržena a schválena pro restaurátora Mjartana. Ve veřejné diskusi silně rezonovala otázka, zda oficiální proces restaurování nebyl tunelováním veřejných prostředků.

Karlův most (, původně Kamenný most) je nejstarší stojící most přes řeku Vltavu v Praze a druhý nejstarší dochovaný most v České republice. Po pražském mostě Juditině, kamenném mostě v Písku a mostě v Roudnici nad Labem jde v Čechách v pořadí o čtvrtou kamennou mostní stavbu.

Charles Bridge ( ) is a historic bridge that crosses the Vltava river in Prague, Czech Republic. Its construction started in 1357 under the auspices of King Charles IV, and finished in the beginning of the 15th century. The bridge replaced the old Judith Bridge built 1158–1172 that had been badly damaged by a flood in 1342. This new bridge was originally called Stone Bridge ("Kamenný most") or Prague Bridge ("Pražský most") but has been "Charles Bridge" since 1870. As the only means of crossing the river Vltava (Moldau) until 1841, Charles Bridge was the most important connection between Prague Castle and the city's Old Town and adjacent areas. This "solid-land" connection made Prague important as a trade route between Eastern and Western Europe.


Charakteristika.

Jsou to stromy nebo keře, vzácněji také byliny, které mají lyzigenní (vytvořené rozlámanými buňkami) nebo schizolyzigenní (vytvořené trhlinami mezi buňkami; viz článek interceluláry) váčky naplněné silicemi. Bývají to hlavně terpenoidy (např. vonné látky jako citral, kamfen nebo limonen a další).  Listy mají vstřícné nebo střídavé, jednoduché i složené, obvykle bez palistů, po rozemnutí jsou aromatické. V některých případech rostliny mají ostny nebo trny. Květy jsou většinou oboupohlavné, pravidelné, 4 až 5četné, uspořádané v terminálním nebo úžlabním květenství které bývá hroznovité nebo vrcholičnaté. Korunní a kališní lístky jsou někdy volné, jindy srostlé. Mívají tyčinek tolik co korunních lístků nebo dvojnásobně a svrchní semeník. Plody bývají různotvaré měchýřky, bobule, peckovice, tobolky nebo nažky.

Systém.

Jak různorodě jednotliví autoři uvádějí počet existujících druhů od 900 až do 1800, tak není ani ujednoceno členění této čeledě. Některé zdroje uvádějí 14 podčeledí a jiné jen 5 "(Aurantioideae, Flindersioideae, Rutoideae, Spathelioideae, Toddalioideae)".  V systému APG II byla do routovitých vřazena čeleď "Cneoraceae".

Význam.

Mnohé rostliny této čeledi jsou pro své lidskému vkusu lahodící vzezření pěstovány jako okrasné. Jsou to např. ampák ("Tetradium"), "Boronia", "Correa", "Crowea", "Eriostemon", "Murraya", "Phebalium", "routa" (ruta), a mnohé křížence citrusů. Vysazuje se také stromovitý nebo keřovitý křídlatec "Ptelea" Linnaeus, ozdobný svým tvarem i velkými křídlatými nažkami. Většina rostlin této čeledi se pěstují v našich klimatických podmínkách jako skleníkové či pokojové. Jedinou výjimkou je třemdava bílá, vytrvalá, chráněná bylina asi 1 metr vysoká se světle růžovými květy, která roste ve světlých hájích a na křovinatých svazích teplejších oblastí Čech i Moravy.  Mezi vůbec nejrozšířenější druhy cizokrajného ovoce u nás patří již po dlouhá léta plody "Citrusu" Linnaeus (citron, pomeranč, mandarinka, grapefruit, limetka, pomelo, cedrát atd.). V jiných oblastech se využívá též i plodů jiných zástupců této podčeledi "Aurantioideae" Eaton, např. oslizák líbezný, "Atalantia" Corrêa, "Eremocitrus" Swingle, "Fortunella" Swingle (kumquat), "Microcitrus" Swingle, "Poncirus" Rafinesque (citronečník) včetně kříženců. (Klasifikace čeledi "Aurantioideae" není ustálena, mnohé rody jsou považovány za synonyma, atd.). Dalším rodem pěstovaným pro své plody je žlutodřev peprný "Zanthoxylum piperitum" Linnaeus. Jeho sušené drobné tobolky se nazývají "sečuánský pepř" používaný od pradávna v asijské kuchyni.  Již výše zmíněný rod žlutodřev poskytuje i velice kvalitní dřevo vyhledávané řezbáři, např. druh "Zanthoxylum rhetsa" Roxbury, strom dorůstající do výše až 30 m. Cenné dřevo poskytují také stromy rodů "Flindersia" Brown a "Halfordia" Mueller. Hluboce zbrázděná kůra stromů korkovníků "Phellodendron" Ruprecht se seřezává, drtí a lisuje se z ní korek. Z kůry stromu "Cusparia febrifuga" de Candolle (="Galipea officinalis" Hancock), se vyrábí potravinářská přísada hořké chutě, známá Amara. V rodech "Murraya" a "Fortunella" byla zjištěna celá paleta isoflavonoidů, které patří k farmakologicky významným látkám reagujícím v lidském organismu s hormonálními a enzymatickými systémy.

Seznam rodů.

"Achuaria", "Acmadenia", "Acradenia", "Acronychia", "Adenandra", "Adiscanthus", "Aegle", "Aeglopsis", "Afraegle", "Afraurantium", "Agathosma", "Almeidea", "Amyris", "Andreadoxa", "Angostura", "Apocaulon", "Araliopsis", "Asterolasia", "Atalantia", "Balfourodendron", "Balsamocitrus", "Boenninghausenia", "Boronella", "Boronia", "Bosistoa", "Bouchardatia", "Bouzetia", "Burkillanthus", "Calodendrum", "Casimiroa", "Chloroxylon", "Choisya", "Chorilaena", "Citropsis", "Citrus", "Clausena", "Clymenia", "Cneoridium", "Cneorum", "Coleonema", "Comptonella", "Conchocarpus", "Correa", "Crossosperma", "Crowea", "Decagonocarpus", "Decatropis", "Decazyx", "Dendrosma", "Desmotes", "Dictamnus", "Dictyoloma", "Dinosperma", "Diosma", "Diplolaena", "Drummondita", "Dutailliopsis", "Dutaillyea", "Empleurum", "Eriostemon", "Ertela", "Erythrochiton", "Esenbeckia", "Euchaetis", "Euodia", "Euxylophora", "Evodia", "Evodiella", "Fagaropsis", "Flindersia", "Galipea", "Geijera", "Geleznowia", "Glycosmis", "Haplophyllum", "Harrisonia", "Helietta", "Hesperethusa", "Hortia", "Ivodea", "Kodalyodendron", "Leionema", "Leptothyrsa", "Limnocitrus", "Limonia", "Lubaria", "Luvunga", "Maclurodendron", "Macrostylis", "Medicosma", "Megastigma", "Melicope", "Merope", "Merrillia", "Metrodorea", "Micromelum", "Monanthocitrus", "Muiriantha", "Murraya", "Naudinia", "Nematolepis", "Neoraputia", "Nycticalanthus", "Oricia", "Orixa", "Pamburus", "Paramignya", "Pelea", "Peltostigma", "Pentaceras", "Phebalium", "Phellodendron", "Philotheca", "Phyllosma", "Picrella", "Pilocarpus", "Pitavia", "Platydesma", "Pleiospermium", "Plethadenia", "Pseudiosma", "Psilopeganum", "Ptaeroxylon", "Ptelea", "Raputia", "Raputiarana", "Rauia", "Raulinoa", "Ravenia", "Raveniopsis", "Reputia", "Rhadinothamnus", "Ruta", "Rutaneblina", "Sarcomelicope", "Severinia", "Sheilanthera", "Sigmatanthus", "Skimmia", "Sohnreyia", "Spathelia", "Spiranthera", "Stauranthus", "Swinglea", "Taravalia", "Teclea", "Tetradium", "Thamnosma", "Ticorea", "Toddalia", "Toddaliopsis", "Toxosiphon", "Triphasia", "Vepris", "Zanthoxylum", "Zieria", "Zieridium"

Routovité ("Rutaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řád mýdelníkotvaré ("Sapindales"), která obsahuje asi 150 rodů a přibližně okolo 900 druhů rozšířených hlavně v tropech, subtropech a temperátní oblasti (mírný pás severní polokoule). Část těchto rostlin je významná svými jedlými plody, další poskytují cenné dřevo a některé jsou pro svůj vzhled považovány za okrasné. Jediným zástupcem této čeledi v České republice je třemdava bílá ("Dictamnus albus").

The Rutaceae are a family, commonly known as the rue or citrus family, of flowering plants, usually placed in the order Sapindales.