Průběh dolarové aukce.

Příprava a pravidla dolarové aukce.

Tato aukce je postavena na průběhu anglické aukce, ale jedná se spíše o aukci typu všichni platí (first price all-pay auction) pro dva hráče. Účastníci nabízejí postupně vyšší a vyšší příhozy za předmět, který se draží, v našem případě je to dolarová bankovka. Vítěz dostane bankovku za cenu, kterou bankovku vydražil, ale i druhý hráč s nejvyšším příhozem musí zaplatit svůj příhoz a bankovku nedostane. Být druhý znamená zaplatit za nic.  Aby měla dolarová aukce smysl, je nutné, aby zde byli aspoň dva hráči, kteří jsou ochotni se aukce za daných pravidel zúčastnit. Pro teoretické popsání jsou dva hráči postačují, ale běžně se dá hra hrát ve větším veřejném počtu lidí. I když se zdá, že účastnit se této akce je výhodné, v jistém momentu hry hráči eskalují závazek, a proto je běžné, že se takto jednodolarová bankovka skoro vždy vydraží za více než jeden dolar.  V pravidlech se dále uvádí, že příhoz může být minimálně jeden cent, nicméně většinou se neudává nějaký horní limit příhozu a hráči tedy mohou přihazovat libovolně, ale vždy aspoň po jednom centu.  Zároveň je zakázána komunikace mezi účastníky, takže v čisté dolarové aukci je vyloučeno, aby se hráči domluvili a rozdělili si výhru.  Pokud není omezen horní limit příhozu, může agresivní zvýšení příhozu vést k „snadnějšímu“ přebytí příhozu, protože např. po prvním příhozu jednoho centu může další hráč přihodit např. devadesát devět centů. Pokud by hráč s druhým příhozem nepřihodil na jeden dolar a hra by skončila, hráč s druhým příhozem by prakticky jen odevzdal svůj příhoz jednoho centu vítězi aukce, jako jeho zisk. Je nutné poznamenat, že při příhozu z jednoho centu na devadesát devět centů bude hráč s druhým největším příhozem tíhnout k příhozu na jeden dolar, protože by na tom byl hráč ekonomicky lépe. Toto rozhodnutí však vede k tomu, že hráč s příhozem devadesát devět centů je na tom výrazně hůře, a proto druhý hráč většinou příhoz na dolar a jeden cent uskuteční, čímž se rozbíhá eskalace závazku postavená na racionálním rozhodnutí.  Pravidla jsou tedy nejčastěji taková:

Průběh dolarové aukce.

Na obr. 1 ilustrujeme průběh dolarové aukce, kde hráči soupeří o objekt s hodnotou v (v > 0). První hráč vstupuje do hry na příhozu jednoho centu (n=1), za kterým vidí zisk devadesáti devíti centů (výplata dána v - n). Druhý hráč však přihodí na dva centy, jelikož stále přihazuje podle racionální teorie, kdy věří, že za svůj příhoz dostane dolarovou bankovku. Takto to pokračuje dále, patrně až k hranici jednoho dolaru, kolem které si přihazující začínají uvědomovat, že nastoupili do eskalačního kolečka.  Hráč, který učinil příhoz na jeden dolar ví, že i když vyhraje, nezíská nic navíc, ale nebude muset zaplatit za své druhé místo. Hráč na druhém místě (typicky s příhozem devadesáti devíti centů) však svůj příhoz musí zaplatit a nedostal by nic, proto je pro něj také vhodné, aby sice přeplatil cenu draženého dolaru s tím, že nebude muset platit dolar za druhé místo, ale jen jeden cent (za předpokladu, že hráč s druhým nejvyšším příhozem to zkrátka vzdá). Právě v dolarové aukci nejsme schopni určit užitek každého agenta, jelikož se jedná o nekonečnou hru.  Jak lze z grafu dobře vidět, pro dražitele bankovky se aukce stává zisková již po překročení padesáti a jednoho centu, za předpokladu, že druhý nejvyšší příhoz je na padesáti centech. V tomto momentu má nabízející zisk jednoho centu, což je stejná cena, jakou musí kolektivně zaplatit dva přihazující (cena jejich společných nákladů).  Předpokládejme stále pro zjednodušení jenom dva hráče jako přihazující. Na začátku aukce navíc se musí oba dva hráči rozhodnout, zda někdo z nich do hry vstoupí. Pokud se student 1 rozhodne vstoupit do hry, student dva bude také zvažovat, zda má do hry vstoupit, nebo pokračovat. Typicky se ve hře vytvoří nekonečná smyčka, kdy oba hráči přihazují více a více, čímž násobí zisk dražitele. Délka smyčky obvykle závisí na tom, jak hráč předpokládá chuť druhého hráče neustále přihazovat.

Strategie v dolarové aukci.

K tomu, aby bylo možné stanovit racionální strategii v dolarové aukci, je potřeba explicitního předpokladu omezeného množství prostředků hráče pro příhoz.  Ti, co se aukcí zúčastnili většinou tvrdí, že je lepší se aukce vůbec neúčastnit, ale to nemůže být rovnováha. Pokud by jeden věděl, že ten druhý nebude přihazovat, nejlepší řešení je přece jenom se hry zúčastnit příhozem jednoho centu. Evidentně se nedá se spolehlivostí tvrdit, že racionální hráč by se aukce nikdy nezúčastnil.  Další možnou strategií je pro hráče se předem domluvit, aby oba dva hráči dělali nízké příhozy, a pak si výhru rozdělili. V teorii dolarové aukce se však tato strategie nepředpokládá, komunikace a tvorba jakýchsi úmluv je zakázána.  V zásadě existují tři profily strategie v této potenciálně nekonečné hře:  Podle Lescanne a Perrinel je druhá a třetí strategie dokonalou rovnováhou v podhře. Uvažujme, že jsem Alice a jsem někde uprostřed hry, tudíž zvažuji, zda mám skončit (protože Bob bude stále pokračovat), anebo budu pokračovat, protože předpokládám, že Bob skončí. Pokud Bob bude jednat podobně, máme zde eskalaci. Takže v každém kroku má agent možnost se vzdát, a být racionální, anebo pokračovat, a být racionální také.

Dolarová aukce v praxi.

Zábavná, naučná a zisková hra.

Dolarová aukce někdy ilustruje bolavé vítězství. I když zvítězíte, prohráli jste. Pokud se zdá, že hra takovou dynamiku nabere, je lepší prostě hru nehrát, nebo nepokračovat. Shubik pokládá tuto hru za jednoduchou, zábavnou a skupinovou hru, kterou lze hrát ve větší skupině lidí a je většinou velmi zisková pro pořadatele aukce.  Podle majority hlášených případů se dolarová bankovka vydraží vždy nejméně za jeden dolar. V citovaném experimentu se čtyři dolarové bankovky vydražily za 8,5$ a 11,1$.  V dalším experimentu, kdy byla dražena dvacetidolarová bankovka, Muringhan popisuje, že byla bankovka prodána za 250$ a dokonce i za 2 000$. Tyto příklady jsou ale extrémní podobou dolarové aukce.

Dolarová aukce jako příklad z reálného světa.

Dolarová aukce se dá častokrát připodobnit k mezinárodním konfliktům, ale vůbec i konfliktům a finančnímu chování v reálném světě, kde jakmile už hráči začnou hrát, nedokáží přestat hrát. Příhozy jdou stále nahoru (sázky se zvětšují), a tím jak každá strana má stále více a více investováno ve hře, je těžké říct "končím". Toto je však nejlepší rozhodnutí.  Tento koncept eskalace závazku je ilustrován např. na válce ve Vietnamu, ve finančnictví jako stále pokračující investice do utopeného aktiva ve víře, že to bude lepší, nebo např. v tzv. penny aukcích, které v poslední době začínají nabírat na popularitě.  Maynard-Smith přirovnává dolarovou aukci i ke konfliktu dvou zvířat u pramene vody, které se nemohou napít, dokud jedno z nich neodejde. Delší čekání znamená nenavrátitelný náklad energie pro obě zvířata, a také představuje ztracenou příležitost, a tím koresponduje s neustálým přihazováním o cent v dolarové aukci.

"Penny aukce".

Koncept dolarové aukce je čitelný v tzv. penny aukcích, které například představuje aukční portál http://www.swoopo.com.  Typicky, například notebook se prodává v maloobchodě za 1 500 dolarů. Přihazování začíná na jednom centu a příhozy rostou nahoru také po jednom centu, nicméně vznesení příhozu stojí šedesát centů. Každá aukce má naplánované datum skončení, ale jakmile se blíží konec aukce a někdo provede příhoz, je čas ukončení aukce prodloužen o dvacet sekund. Dramatický prodej mnoha výrobků tak láká hlavně tím, že skutečně většinou vítěz získá daný předmět levněji než v maloobchodě, přičemž zisk pro dražitele je 2x - 3x tak větší, než udávaná tržní cena.

Dolarová aukce pro zlepšení finanční rozhodování.

Individua vždy nejednají racionálně, na což Shefrin upozorňuje v teorii behaviorálních financí, kde psychologická zkreslení mají dopad na malé, ale i velké operace.  Podle Balyeta, který použil dolarovou aukci jako výukový nástroj pro demonstrování některých zkresleních v behaviorálních financích, studenti, kteří hráli dolarovou aukci, vykázali typické charakteristiky následujícího chování:  Balyet dále rozebírá toto chování a ilustruje je na průběhu dolarové aukce, kterou si studenti mohou vyzkoušet. Ideální je skupina patnácti studentů, nicméně i při polovině se dá docílit podobných výsledků. Cílem cvičení je porozumět tomu, jak psychologické a kognitivní zkreslení ovlivňuje naši racionalitu, a jak se také dá najít sub-optimální chování, když už se ve hře ocitnete. Jak Balyet poznamenal v rozporu s O'Neill a Leininger, pro některé investiční a korporátní aplikace financí tato možnost není možná.

Dolarová aukce je sekvenční hra s nenulovým součtem, kterou navrhl ekonom Martin Shubik k ilustrování paradoxu v teorii racionální volby. Shubik poznamenal, že i když se hráčům zvyšují v průběhu této aukce náklady (protiklad k výplatě), stále pokračují v přihazování. Shubik toto vidí jako paradox, O’Neill a Leininger považují přihazující za iracionální, Gintis hovoří o nelogickém konfliktu eskalace a Colman dolarovou akci připodobňuje k Mackbetově efektu podle Shakespearovy hry. Lescanne a Perrinel naproti tomu vyvracejí, že v dolarové aukci je eskalace iracionální, čímž vyzývají tradiční skoro čtyřicetileté chápání dolarové aukce jako Shubik.

The dollar auction is a non-zero sum sequential game designed by economist Martin Shubik to illustrate a paradox brought about by traditional rational choice theory in which players are compelled to make an ultimately irrational decision based completely on a sequence of apparently rational choices made throughout the game.


Klubová kariéra.

Tento univerzální hráč začal svojí fotbalovou kariéru v rodném Polsku, jako útočník v klubu LKS Goczałkowice Zdrój. V roce 2001 změnil svoje působiště na Gwarek Zabrze, kde vyhrál v roce 2003 polský mládežnický titul. V roce 2004 se stal, společně s Turkem Ali Öztürkem, nejlepším střelcem mistrovství Evropy hráčů do 19 let, po kterém podepsal smlouvu s Herthou Berlin, ze které byl ale okamžitě půjčen Zagłębie Lubin.  Se Zagłębií vyhrál v sezóně 2006/07 polský ligový pohár, což byl teprve druhý mistrovský titul v historii tohoto klubu. V roce 2006 dosáhl Piszczek se Zagłębií finále polského národního poháru. Zahrál si v obou utkáních, ale Zagłębie nestačila na Wisłu Płock a prohrála obě dvě utkání. V Zagłębii hrál především jako levé křídlo ve formaci 4-3-3, byl ale často využíván i jako střední útočník. V sezóně 2006/07 se stal druhým nejlepším střelcem klubu, když vstřelil 15 gólů.

Hertha Berlín.

V sezóně 2007/08 se vrátil Łukasz zpátky do Herthy Berlin. Svůj první gól v Bundeslize vstřelil 26. dubna 2008 a zařídil tak remízu 2:2 s Hannoverem 96. V sezóně 2008/09 byl Łukasz na delší dobu zraněn a proto toho moc nenahrál. Na bundesligové trávníky se naplno vrátil v dubnu 2009. Na konci téže sezóny ho kouč Lucien Favre opakovaně nasazoval jako pravého obránce, namísto zraněného Arne Friedricha. Když se Friedrich uzdravil, Łukasz ztratil své místo v základní sestavě. Své místo si znovu získal v sezóně 2009/10, když se Arne Friedrich posunul na pozici středního obránce. Łukasz se spolu s kapitánem Friedrichem, Jaroslavem Drobným a Brazilci Cicerem a Raffaelem stal stálým členem základní sestavy klubu.  Hertha Berlin měla v sezóně 2010/11 hrát druhou německou ligu, ale Łukasz se této účasti vyhl, neboť přestoupil jako volný hráč do Borussie Dortmund.

Borussia Dortmund.

V Borussii skvěle nahradil zraněného pravého obránce Patricka Owomoyelu a i po jeho uzdravení nastupoval pravidelně jako pravý obránce. V téže sezóně 2010/11 pomohl Dortmundu zaslouženě vyhrát bundesligový titul. Je to jeden z největších podporovatelů útoku v Bundeslize. Bundesligový titul následně se spoluhráči obhájil v sezóně 2011/12. V tomto ročníku navíc vyhrál i DFB Pokal, ve finále Dortmund porazil Bayern Mnichov 5:2.  V prvním zápase Borussie v semifinále Ligy mistrů 2012/13 24. dubna 2013 proti Realu Madrid odehrál stejně jako jeho spoluhráči vydařený zápas, Borussia zvítězila 4:1 a vytvořila si dobrou pozici do odvety. S Dortmundem se představil 25. května 2013 ve Wembley ve finále Ligy mistrů proti rivalovi Bayernu Mnichov, Borussia však nejprestižnější evropský pohár nezískala, podlehla Bayernu 1:2. Łukasz odehrál utkání v základní sestavě.

Reprezentační kariéra.

Łukasz si poprvé zahrál za polskou fotbalovou reprezentaci 3. února 2007 v přátelském zápase ve španělském městě Jerez de la Frontera proti Estonsku, který Poláci vyhráli 4:0. Piszczek šel na hřiště v 61. minutě. Jeho skvělé výkony v sezóně 2010/11 z něj udělaly stabilního hráče polské reprezentace.  22. března 2013 nastoupil v kvalifikačním zápase ve Varšavě proti Ukrajině, který skončil vítězstvím Ukrajiny 3:1. Piszczek vstřelil jediný gól Polska.

EURO 2008.

6. června 2008 byl přidán nizozemským trenérem Leo Beenhakkerem na soupisku Polska na Mistrovství Evropy 2008 jako náhrada za zraněného Jakuba Błaszczykowského. Tam si zahrál 8. června zápas proti Německu (prohra 0:2), kdy přišel na hřiště jako střídající hráč. Na tréninku na další zápas se ale zranil, a tak už se v žádných dalších zápasech na EURU neobjevil. Polsko získalo jediný bod za remízu 1:1 s Rakouskem a obsadilo poslední čtvrté místo základní skupiny B.

EURO 2012.

Zúčastnil se Mistrovství Evropy 2012, kde mělo Polsko jako pořadatelská země (společně s Ukrajinou) jistou účast. V zahajovacím utkání celého šampionátu 8. června se střetlo Polsko s Řeckem a Łukasz odehrál kompletní porci minut. Tři body nezískal nikdo, oba soupeři si připsali po bodu za remízu 1:1. 12. června se opět zrodila remíza 1:1 polského národního mužstva s Ruskem, i tentokrát odehrál Piszczek celý zápas. V přímém souboji o čtvrtfinále s Českou republikou 16. června pohřbil polské naděje na historicky první postup ze základní skupiny jediným gólem utkání český záložník Petr Jiráček. Polsko do čtvrtfinále nepostoupilo, obsadilo se ziskem 2 bodů poslední čtvrté místo základní skupiny A.

EURO 2016.

Trenér Adam Nawałka jej zařadil do závěrečné 23členné nominace na EURO 2016 ve Francii.

Osobní život.

Łukasz vyrostl v městě Goczałkowice-Zdrój. Jeho otec, trenér místního fotbalového klubu, ho přivedl na první fotbalový trénink. Od roku 2009 je Łukasz ženatý, jeho manželka se jmenuje Ewa.

Úspěchy.

Klubové.

Zagłębie Lubin  Borussia Dortmund

Łukasz Piszczek [ˈwukaʂ ˈpjiʂt͡ʂɛk] (* 3. června 1985, Čechovice-Dědice, Polsko) je polský fotbalový záložník či obránce a reprezentant, který hraje za Borussii Dortmund.

Łukasz Piotr Piszczek (; born 3 June 1985) is a Polish professional footballer who plays for Bundesliga club Borussia Dortmund. He is primarily positioned as a right back, but is capable of playing as a central defender.


Historie nugátu.

Názory historiků ohledně původu nugátu nejsou jednotné. Podle některých historie této cukrovinky sahá až do dob starých římských časů. Původně to měl být pokrm z medu, mandlí a vajíček, určený jako oběť bohům. Slovo nugát (nougat) pocház z okcitánského "pan nogat" ( [ˈpa nuˈɣat]) (ořechový chléb/chléb s ořechy). Podle francouzských historiků šlo původně o řecký recept, ve kterém se místo mandlí používaly vlašské ořechy, a který se postupně rozšířil i do Francie. Mandle se do receptu měly dostat až v 17. století zásluhou Oliviera ze Serres, který pěstoval mandloně poblíž Montélimaru v jižní Francii.Teprve touto obměnou receptury se vyvinul nugát. Na konci 18. století byla v Montélimaru otevřena první továrna na výrobu nugátu. Výroba se postupně rozrostla a dnes je Montélimar svou nugátovou produkcí proslulý.  V Itálii je známá velmi podobná sladkost pod názvem "torrone" (ve Španělsku "turrón"), jež má podle všeho arabský původ. První známá zmínka o torrone pochází z roku 1441 z provincie Cremona, kde byla tato sladkost uvedena jako novinka u příležitosti svatby Francesca Sforzy a Blanky Marie z rodu Viscontiů. O španělském turrónu máme konkrétní zprávy až z 16. století – jedná se o recept ze svazku "Manual de Mugeres", který obsahuje zkaramelizovaný med, vaječné bílky a opražené oříšky či mandle. Obě pochoutky mají tvrdou i měkkou variantu, přičemž ona tvrdá se podobá našemu tureckému medu.  Vůbec nejstarší písemná zmínka o této sladkosti pochází údajně z doby mezi roky 1100–1150, kdy Gerard z Cremony přeložil knihu arabského lékaře ze španělské Córdoby nazvanou "De medicinis et cibis simplicibus" (O lécích a prostých pokrmech), v níž se mimo jiné zmiňuje i o arabském pamlsku zvaném "turun".

Druhy nugátu.

Dnes je nugát znám v mnoha podobách. Dvě základní jsou: klasická bílá hmota (obsahuje našlehané vaječné bílky, může připomínat měkkou verzi našeho tureckého medu) a její novější hnědá varianta (obsahuje zkaramelizovaný cukr a je hutnější). Produkován je buď jako měkká hmota anebo křupavý plátek. V Americe se do nugátu často přidává čokoláda, v Austrálii a ve Francii je nugát tvořen 50 % mandlového podílu. „Vídeňský nugát“ a německý – „Schmelz-Schokolade“ má tekutou konzistenci a obsahuje cukr, kakaové máslo, mandle a kakaovou hmotu.  „Nugát“, jaký známe z čokoládových tyčinek typu Snickers, se tradičním receptům ovšem moc nepodobá. Obvykle jde o směs sacharózy a kukuřičného sirupu nebo glukózy s bílkem nebo sójovým proteinem, která může obsahovat i rostlinný tuk a sušené mléko, většinou v kombinaci s ořechy, nebo arašídy, karamelem a/nebo čokoládou.

Nugát česky je cukrářská hmota vytvořená z cukru nebo medu, pražených mandlí nebo oříšků (vlašský ořech, pistácie a lískový ořech jsou nejběžnější) a doplněná dalšími složkami (například kandovaným ovocem). Často se používá jako náplň bonbonů a čokolády.

Nougat (, ; ; ; ) is a family of confections made with sugar or honey, roasted nuts (almonds, walnuts, pistachios, hazelnuts, and macadamia nuts are common), whipped egg whites, and sometimes chopped candied fruit. The consistency of nougat is chewy, and it is used in a variety of candy bars and chocolates. The word "nougat" comes from Occitan (), seemingly from Latin 'nut bread' (the late colloquial Latin adjective means 'nutted' or 'nutty').


Život.

Henri Theodore Fontane se narodil 30. prosince 1819 v Neuruppinu jako syn lékárníka hugenotského původu, Louise Henri Fontana. Pro splacení svých hráčských dluhů byl Theodorův otec nucen v roce 1826 lékárnu prodat a krátce nato, v roce 1827, se rodina odstěhovala do Swinemünde. Po krátkém intermezzu na tamější městské škole začal být Theodor Fontane na přání své matky vyučován otcem a soukromými učiteli jisté spřátelené rodiny, což trvalo až do roku 1832. V letech 1832 až 1833 navštěvoval neuruppinské gymnázium a posléze nastoupil na průmyslovou školu Karla Friedricha von Klödena v Berlíně.  Roku 1834 se odstěhoval k nevlastnímu bratrovi svého otce, strýčku Augustovi. V roce 1835 se poprvé setkal se svojí budoucí ženou Emilií Rouanet-Kummer. Rok nato odešel z průmyslové školy a začal se učit lékárníkem. Roku 1839 zveřejnil svoji první novelu "Geschwisterliebe".  Po vyučení v prosinci 1839 získal Fontane na podzim 1840 místo lékárníka v Burgu (poblíž Magdeburgu). Zde také vznikly jeho první básně.  Roku 1841 onemocněl tyfem, brzy se však uzdravil u svých rodičů v Letschinu. Poté pracoval jako pomocník lékárníka v Lipsku, Drážďanech a nakonec u svého otce v Letschinu. Roku 1843 byl Bernhardem von Lepel uveden do literárního spolku Tunel nad Sprévou, v němž vytrval až do roku 1865. Od 1. dubna 1844 do 31. března 1845 si odbýval u 2. grenadýrského gardového regimentu císaře Františka vojenskou službu, kam nastoupil jako jednoroční dobrovolník a kterou opustil v poddůstojnické hodnosti kaprála. V této době vyhověl pozvání svého přítele Hermanna Scherze a podnikl svoji první, čtrnáctidenní cestu po Anglii.  Po pobytu v lékárně svého otce si našel místo v Berlíně, a to v "Polské lékárně" doktora Julia Eduarda Schachta. 8. prosince 1845 se zasnoubil se svojí milou Emilií Rouanet-Kummer. V březnu 1847 získal nejvyšší aprobaci a stal se tak lékárníkem první třídy. V následujícím, revolučním roce bojoval na berlínských barikádách. Tehdy vznikly radikálně revoluční Fontanovy texty, které vyšly v časopisu Berliner Zeitungshalle. Poté byl zaměstnán v nemocnici Bethanien, kde školil dvě diakonky.  30. září 1849 se rozhodl zcela zanechat svého lékárnického povolání a nadále se živit pouze psaním. Nejprve se věnoval politickým textům v radikálně demokratických novinách Dresdner Zeitung. Téhož roku byla zveřejněna i jeho první kniha Männer und Helden. Acht Preussenlieder. Fontane se oženil se svojí Emilií Rouanet-Kummer a odstěhoval se s ní do Berlína. Jejich manželství bylo zpočátku poznamenáno finančními problémy, protože Fontanovy příjmy byly víc než skromné. Roku 1851 byl konečně zaměstnán Centralstelle für Preßangelegenheiten, pro kteroužto organizaci podnikl dvě cesty do Londýna (1852 a v letech 1855 – 1859).  Roku 1860 se mu narodilo páté dítě. První syn "George" zemřel roku 1887 v Lichterfelde na zánět slepého střeva. Další tři synové zemřeli brzy po narození. Pátým dítětem byla Fontanova jediná dcera "Martha" (Mete). V roce 1864 se pak konečně narodil Fontanův poslední syn "Friedrich". Stejného roku odcestoval Fontane do Kodaně, aby odsud podával zprávy o probíhající prusko-dánské válce. Od roku 1870 pracoval jako divadelní kritik. Během prusko-francouzské války se vydal do Paříže, aby pozoroval válečné operace. Zde byl omylem zatčen jako špion. Zanedlouho byl však propuštěn. Mezi roky 1874 a 1876 podnikl se svojí ženou několik cest po Rakousku, Itálii a Švýcarsku.  Po návratu se rozhodl, že již více nebude pracovat pro noviny a bude se živit jako spisovatel na volné noze. Od té doby napsal mnoho nejrůznějších textů, až v roce 1892 začal pociťovat problémy spojené s těžkou chudokrevností mozku. Lékař mu poradil, aby sepsal své vzpomínky na dětství, což by mu mohlo pomoci vypořádat se s nemocí. A to se také podařilo. Poté psal Fontane ještě jistý čas dále, než 20. září 1898 zesnul v Berlíně. Byl pohřben na hřbitově své náboženské obce Friedhof II der Französischen Gemeinde zu Berlin v obvodě Berlin-Mitte. Theodor Fontane je považován z jedno z největších jmen německé literatury, společně s Goethem, Lessingem, bratry Mannovými a jinými tvoří pomyslnou špici. Roku 1995 se na jeho odkaz navázal Günter Grass se svým románem "Širé pole".

Theodor Fontane (30. prosince 1819 Neuruppin – 20. září 1898 Berlín) byl německý romanopisec a básník, čelný představitel německého poetického realismu.

Theodor Fontane (; 30 December 1819 – 20 September 1898) was a German novelist and poet, regarded by many as the most important 19th-century German-language realist author. He published the first of his novels, for which he is best known today, only at age 58 after a career as a journalist.


Původ.

Po nástupu dynastie Trastámarů na španělský trůn v roce 1369, byli "grandy" nazýváni nejvyšší představitelé nejmocnějších feudálních rodů, pocházejících z královské krve. Původ španělského grandstva, tak jak je známe dnes, se však ustálil až za panování Karla I. Španělského.  V roce 1520, krátce po své korunovaci císařem Svaté říše římské (jako Karel V.), zavedl rozlišování mezi prostou šlechtou (tzn. nositeli šlechtického titulu) a "grandy" (pocta udělovaná panovníkem, jež byla vázána ke šlechtickému titulu), přičemž titul španělských grandů byl spojen s výsadou "cobertury" – právem setrvat s pokrývkou hlavy i v přítomnosti krále (odtud také pochází tradiční formule udělené hodnosti: "¡Cubríos!"). Mezi další výsady patřilo například právo sedět v přítomnosti krále a také nemohl být takový šlechtic uvězněn, pouze s výjimkou přímého příkazu samotného panovníka.  V tomto prvním rozlišení z roku 1520 byli uznáni za "Grandy" představitelé tehdejších pětadvaceti předních a nejstarších šlechtických titulů:  Badatelé se shodují na tom, že mezi těmito prvními "grandy" neexistovalo právo přednosti, a protokolární řazení probíhalo v pořadí, v jakém byl titul udělen. Těchto dvacet pět původních pánů (včetně několik dalších, jimž bylo grandství uděleno za panování Karla I. a jeho syna Filipa II.), jsou označováni jako "Grandi prvního řádu". Jedná se celkem asi o čtyřicet titulovaných rodů ke konci 16. století.  Až na několik výjimek, jako například potomci Kryštofa Kolumba (vévodové z Veraguy, uděleno v roce 1537), tyto význačné osobnosti představovaly nejmocnější skupinu ve středověkém Španělsku s obrovskou územní i ekonomickou mocí.

Pozdější vývoj.

V 16. století se několika titulovaným dostalo vysoké pocty v podobě grandátu, mezi nimi např. hrabě-vévoda z Olivares neboo hrabě z Oñate.  S nástupem Bourbonů na španělský trůn, byli titul španělského granda udělen také některým francouzským pairům, kteří pomáhali Filipovi V. během války o španělské dědictví. Od té doby španělští panovníci v omezené míře pokračují v udělování tohoto vysokého titulu význačným osobnostem španělského veřejného života, jako v případě Adolfa Suáreze, předsedovi vlády v době španělského přechodu k demokracii, jemuž král Jan Karel I. udělil grandství společně s vévodským titulem.  19. století přineslo velké rozdíly mezi grandy prvního řádu a zbytkem nositelů tohoto titulu, a současně značný nárůst počtu grandů, kdy byl tento titul udělen mnoha politickým a vojenským činitelům.

Současný stav.

Hlava 62 demokratické ústavy Španělského království z roku 1978 králi přiznává “právo milosti” (španělsky:"Derecho de Gracia"), kterým se upravuje současná španělská legislativa ohledně šlechtických titulů.  Ačkoli je predikát „grand“ tradičně spojen s vévodským titulem, může rovněž accompagnare tituly markýz, hrabě, vikomt, baron nebo svobodný pán, včetně takových případů, kdy může být udělen výhradně predikát bez jakéhokoli šlechtického titulu. Španělští grandi, jejich zákonné manželky a prvorozené děti požívají nároku na oslovení "Excelentísimos Señores", neprovorozené děti grandů mají titul "Ilustrísimos Señores".

Privilegia.

Španělští grandi v dějinách požívali četných privilegií, kterých postupně ubývalo počínaje 19. století. Posledním takovým privilegiem byl nárok na diplomatický pas při zahraničních cestách. Toto privilegium bylo zrušeno královským dekretem 1023/1984. Španělští grandi měli diplomatický pas, neboť v mnoha případech skutečně tradičně zastupovali či reprezentovali Španělskou korunu.  V dnešní době predikát španělský „grand“ nepřináší žádná právní privilegia, kromě čestných, protokolárních a společenských, spojených s titulem "Excelentísimos Señores".

Grand je příslušník španělského "grandátu" (: "Grandeza de España"), což je nejvyšší šlechtický titul ve Španělském království, v pořadí hned za španělskými infanty, titulem, který náleží pouze potomkům krále a dětem asturského knížete.

Grandee (;, ;, ) is an official aristocratic title conferred on some Spanish nobility and to a lesser extent, Portuguese nobility. Holders of this dignity enjoyed similar privileges to those of the peerage of France during the, though in neither country did they have the significant constitutional political role the House of Lords gave to the Peerage of England and later Peerage of the United Kingdom. In Spanish eyes, "Grandee of Spain" is the highest dignity of nobility in all of Europe, due to its privileges having been greater than those of other similar European dignities, such as the peers of France or the peers of Great Britain.


Boj proti hladu.

Jako vojenský felčar se zúčastnil sedmileté války a upadl do pruského zajetí, kde poznal výživnou hodnotu brambor. Ve Francii se tehdy bramborami opovrhovalo, byly pokládány za příčinu malomocenství a používaly se nanejvýš jako krmivo pro prasata. V roce 1772 vypsala besançonská Akademie věd a umění soutěž o nejlepší nápad, jak čelit hladomorům, k nimž ve Francii 18. století pravidelně docházelo. Parmentier získal první cenu právě za návrh na využívání brambor jako plodiny, která není náročná na pěstování a dává velké výnosy. Vymyslel řadu receptů na úpravu brambor, které uspokojily i nejnáročnější labužníky (hostem jeho bramborových večeří býval i Benjamin Franklin) a přesvědčil krále Ludvíka XVI., aby mu poskytl pozemek nedaleko Paříže na experimentální bramborové pole. Zároveň uplatnil psychologickou fintu: nechal pole hlídat armádou, vojáci však dostali instrukce, aby v případě krádeže předstírali, že si ničeho nevšimli. Sedláci v okolí si řekli, že na přísně střeženém poli bude jistě něco cenného, v noci brambory vyhrabávali a sadili je na své pozemky. Tak se brambory rozšířily do celé Francie. V roce 1785 zachránily brambory tisíce životů po velké neúrodě na severu Francie. Ve Versailles se konala velká slavnost na Parmentierovu počest a sám oslavenec předal královskému páru velkou kytici bramborových květů.

Další aktivity.

Parmentier měl mnoho zájmů: zaváděl očkování proti neštovicím, patřil k významným zastáncům fyziokratismu. Založil školu pečení chleba, věnoval se vinařství, sýrařství a pěstování hub, zkoumal různé metody uchovávání potravin. Napoleon Bonaparte ho roku 1805 jmenoval generálním inspektorem zdravotní péče. V této funkci reagoval Parmentier na kontinentální blokádu výrobou cukru z cukrovky.

Odkaz.

Po A. A. Parmentierovi je pojmenována "Avenue Parmentier" v Paříži a stanice metra, která se nachází na této ulici. Před lékařskou fakultou Descartesovy univerzity stojí jeho socha. Jeho jméno také nese řada bramborových pokrmů, např. "hachis Parmentier", bramborová kaše zapečená s mletým hovězím.

Antoine-Augustin Parmentier (12. srpna 1737, Montdidier, Francie – 13. prosince 1813, Paříž, Francie) byl francouzský lékař a dietolog, propagátor konzumace brambor.

Antoine-Augustin Parmentier (,, ; Montdidier 12 August 1737 – 13 December 1813) was a French pharmacist and agronomist, best remembered as a vocal promoter of the potato as a food source for humans in France and throughout Europe. His many other contributions to nutrition and health included establishing the first mandatory smallpox vaccination campaign (under Napoleon beginning in 1805, when he was Inspector-General of the Health Service) and pioneering the extraction of sugar from sugar beets. Parmentier also founded a school of breadmaking, and studied methods of conserving food, including refrigeration.


Počátky výzkumu.

První pokus o zjišťování intelektových schopností podnikl Francis Galton, bratranec Charlese Darwina. Vycházel z předpokladu, že inteligence je určena přesností smyslů a vnímání. Ačkoli se tato teze výzkumem nepotvrdila, vytvořil pro její účely korelační koeficient, který byl důležitý pro další výzkum (nejen) v oblasti psychologie.

Sociologie inteligence.

Přestože v historii existovala tendence vyčleňovat jednotlivé stupně inteligence ve společnosti do jasně daných skupin, veřejné průzkumy prokazují, že její rozložení více méně odpovídá normálnímu (Gaussovu) rozdělení. Vlivem sociální bubliny se ale ve společnosti mohou přibližně 2 % jedinců s největším potenciálem vyčlenit do jakési menšiny, která by podle Moniky Stehlíkové měla být zastávána, tak jako každá přirozená společenská menšina. Pokud není výchova vhodně přizpůsobena, mohou se proto u některých dětí s vrozeně vyšší inteligencí rozvíjet sociální fóbie.  Lidé se zvýšenou inteligencí se vyznačují především divergentním způsobem myšlení, vyšší mentální flexibilitou, snaží se řešit problémy do co nejširších důsledků, tíhnou k většímu perfekcionismu jak vůči sobě, tak vůči ostatním. Bývají často multipotenciální ("renesanční lidé") a jsou schopni lépe uvažovat o věcech abstraktně, číst lépe nejen struktury, ale i metastruktury, komplexnější spojení mezi fakty. S inteligencí je také spojena schopnost sebeovládání ve vlastní prospěch (plánování úkolů).

Psychologie inteligence.

Inteligence podle terapeutky Mgr. Moniky Stehlíkové, autorky knihy Život s vysokou inteligencí, předznamenává vyšší pravděpodobnost, že jedinec úspěšně dokončí vzdělání, nalezne práci, bude žít zdravěji a vytvoří si silnější mezilidské vztahy, pro jistou menšinu nadprůměrně inteligentních jedinců však naopak znamená riziko společenských problémů. Do značné míry jsou tyto ztížené podmínky způsobeny předsudky společnosti, která potenciální psychologické problémy nemusí vnímat jako vážné riziko a věří, že se s nimi inteligentní člověk vypořádá sám. Zejména ženy kolem padesátky (nebo v pubertě) mají tendenci známky své inteligence potlačovat jako společensky omezující a předpoklad úspěšného života ostatních lidí v nich mohou vyvolat pocit, že žijí život, do kterého byly dotlačeny, a snaží se přizpůsobovat se většinové společnosti navzdory své přirozené pozici.  Zároveň inteligentnější lidé dokáží lépe vnímat své i cizí emoce. Na jednu stranu to znamená, že dokáží dobře odhadnout, co po nich druzí chtějí, na druhou stranu si své neúspěchy pamatují déle a obecně jim věnují větší mentální prostor. Pomoci může například metoda "mindfulness": Člověk si vyčlení určitý čas pro reflexi vlastních dlouhodobých i momentálních emocí. Metoda údajně pomáhá lidem s vyšším intelektem své problémy nehromadit, ale naučit se s nimi spojenými emocemi pracovat. Aby nepodléhali tendenci přizpůsobit se, může pomoci studium psychologie inteligence, protože si totiž nemusí uvědomovat, že jejich odlišnost není poruchou.  Ve společnosti obecně panuje dojem, že lidé s vyšší obecnou inteligencí mají slabší výkon emoční inteligence. Jde ale o klam vytvářený střídmějším užíváním silných emocí. Na rozdíl od emoční inteligence se dnes ale obecný intelekt považuje za převážně dědičný. Nelze zatím vyvozovat žádné jasné závěry, ale tento fakt je částečně zodpovědný za nejasné interpretace Flynnova efektu.  Kromě lepší schopnosti číst emoce druhých a výraznějšího sebeuvědomění se ale lidé s vyšším intelektem vyznačují v rámci emoční inteligence větší schopností sebeovládání, což bylo potvrzeno např. při experimentu, ve kterém byly děti zavřeny samy v pokoji s marshmellow, jehož pokušení nepřekonaly zejména děti s nižším intelektem a nižšími perspektivami do budoucna. Emoční inteligence je spojena s úspěchem právě a hlavně proto, že lidé s vyšší inteligencí jsou schopni se lépe ovládat i v emoční oblasti, tj. (jinými slovy) takoví lidé lépe ovládajíc svoje emoce.

Teorie inteligence.

Psychometrické teorie.

Jedná se o nejstarší přístup, jehož cílem je měření a testování inteligence. První test intelektových schopností vytvořil francouzský psycholog Alfred Binet. Ten byl současníkem Francise Galtona, avšak tvrdil, že inteligence se více než v oblasti smyslového vnímání projevuje schopností vyřešit nějaký problém. Byl pověřen francouzskou vládou, aby z důvodu zavádění povinné školní docházky vytvořil test, který by byl schopen vydělit děti, pro které by povinná školní docházka v běžné škole vzhledem k jejich mentálnímu vývoji nebyla již přínosem. Dětem zadal řadu položek, které následně koreloval s jednotlivými věkovými skupinami. Binet předpokládal, že nadprůměrně inteligentní dítě splní úkol jako starší průměrné dítě a podprůměrně inteligentní dítě splní úkol jako mladší průměrně inteligentní dítě. Na základě toho bylo možné stanovit mentální věk testovaného.  Binetův výzkum sledoval německý psycholog William Stern, který stanovil inteligenční kvocient (IQ) coby podíl mentálního a chronologického věku násobený stem. Lewis Terman ze Stanfordovy univerzity přizpůsobil Binetovy položky a převzal Sternův pojem IQ. Test se nazývá Stanfordova-Binetova škála a zahrnuje následující položky: verbální myšlení, kvantitativní myšlení, abstraktně-vizuální myšlení, krátkodobá paměť.

Faktorová analýza v psychometrických teoriích inteligence.

Do roku 1939 měřily všechny testy inteligence pouze jeden faktor. Následně začaly psychometrické teorie inteligence využívat k odhalování jednotlivých složek inteligence metody tzv. faktorové analýzy, s jejíž pomocí jsou vyhledávány souvislosti v různých oblastech intelektových výkonů. Dává odpověď na to, pomocí kolika faktorů lze vysvětlit výkon v jednotlivých disciplínách.  Metodu faktorové analýzy vytvořil Thurstone, který místo pohlížení na inteligenci jako na jednotnou schopnost na jejím základě stanovil sedm nezávislých intelektových schopností. Jedná se o "verbální porozumění" (schopnost chápat význam různých slov), "induktivní usuzování" (schopnost nalézt obecné pravidlo na základě jednotlivých případů), "rychlost vnímání" (schopnost rychle vnímat detaily a všímat si podobností a rozdílů), "numerické schopnosti" (schopnost provádět výpočty, řešit jednoduché matematické úlohy), "verbální fluence" (schopnost rychle uvažovat o slovech), "asociační paměť" (projevuje se především kvalitou vybavování dříve prezentovaných verbálních nebo zrakových podnětů) a "prostorová vizualizace" (schopnost vytvářet zrakové představy). Vytvořil také Test primárních duševních schopností.  Vědci využívající metody faktorové analýzy se dále dělí podle toho, zda existuje, nebo neexistuje společný nadřazený faktor inteligence na „lampers“ (scelovači) a „splitters“. Podle scelovačů existuje jedna společná schopnost, která se projevuje v různých oblastech. Splitters připisují intelektový výkon sadě několika nezávislých kognitivních schopností, nezávislých na g.  Charles Spearman byl jedním z prvních psychologů, kteří se zabývali zejména analytickou složkou inteligence a jejího testování. Tato teorie ovlivnila mnoho dalších smýšlení o inteligenci; vyděluje jeden obecný "faktor g (general)", který považoval za „hlavní mentální energii“, a jeden nebo více "specifických faktorů s", které zodpovídají za výkon jednotlivců v testech inteligence. Faktor "g" se pak projevuje v různých úlohách, zatímco faktor "s" měří specifické testy a subtesty. Faktor "g" je zahrnut v deduktivním usuzování a uvažování a je úzce spjat se schopností, rychlostí mentálních (duševních) dovedností představujících aspekt tvůrčí schopnosti spíše než aspekt reprodukční schopnosti. Kognitivní schopnosti spojené s obecnými mentálními schopnostmi by mohly zahrnovat dovednost popsání toho, jak dva koncepty spolu souvisí, nebo dovednost nalezení druhé myšlenky, která je spojena ke konceptu, který již byl navržen. Testy s vysokou "g" zátěží jsou komplexní a zahrnují úkoly, které obsahují logické myšlení a testování hypotéz. Testy s nižší "g" zátěží jsou méně komplexní a zahrnují úkoly týkající se především rozpoznávání, připomínání a rychlostí.  "Cattelův a Hornův gf-gc model" vyčleňuje dva intelektové faktory. Jedná se o fluidní (gf) a krystalickou (gc) inteligenci. Fluidní inteligence je vrozená a dosahuje vrcholu okolo 20 let, s věkem se zhoršuje. Zahrnuje rychlost myšlení, krátkodobou paměť či usuzování na neznámém tématu. Krystalická inteligence je naučená a představuje aplikaci znalostí a dovedností na známém materiálu. Ta se během dětství zlepšuje a stagnuje nebo se mírně zhoršuje v dospělosti. Úbytek fluidní inteligence může být kompenzován expertními schopnostmi. Ty se zlepšují praxí a dosahují vrcholu až po 40. roce věku.

Sociální teorie.

Sociální teorie kladou důraz na užitečnost inteligence v daném sociálním prostředí. Podle Roberta Sternberga existují tři základní mentální procesy, které zdůrazňují veškeré inteligentní chování. Avšak co je vnímáno v jedné kultuře jako inteligentní, nemusí zdaleka znamenat inteligentní v kultuře jiné. Základní mentální procesy se v různých kulturách neliší. Třemi základními mentálními procesy jsou: Podle Sternberga inteligence nemůže být měřena testy, ale měla by být měřena a definována v rámci toho, jak se chováme v každodenním životě. Tímto Sternberg odkazuje k tomu, co nazývá "úspěšnou inteligencí". Lidé, kteří jsou úspěšně inteligentní, jsou schopni definovat a dosáhnout vlastních idejí úspěchu ve své vlastní kultuře. Ti, kteří jsou úspěšně inteligentní, jsou schopni se adaptovat a přizpůsobit se svému prostředí tak, aby to co nejlépe uspokojovalo jejich potřeby. Protože jejich inteligence je vysoce závislá na kultuře, ve které se nacházejí. To znamená, že inteligentní jednotlivec v jedné kultuře nemusí být považován za inteligentního v kultuře jiné.  Jsou zde tři základní komponenty úspěšné inteligence, což je hlavní součástí Triarchické nebo také někdy zvané Triangulární či Trojúhelníkové teorie: Podle "Sternbergovy triarchické teorie" představuje inteligence získávání a konsolidaci sady schopností potřebných pro mistrovství v jedné nebo více doménách. Zahrnuje tři subteorie: komponentovou, kontextuální a zkušenostní.  Stephen Ceci zdůrazňuje roli kontextu při intelektovém výkonu. Podle něj existují mnohočetné kognitivní potenciály, které mají biologickou podstatu, ale jejich uplatnění je závislé na ekologickém prostoru jedince. Vysoká inteligence se pak odvíjí od vědomostní základny v určité oblasti. (Testy Spectrum assessment system a Bristing assessment for teaching).  V roce 1983 Howard Gardner navrhl teorii, jejímž cílem bylo rozšíření tradiční definice inteligence. Věděl, že koncept inteligence,tak jak byla definována předtím, nezachytil pravdivě a úplně veškeré způsoby, odvětví a obory, ve kterých může člověk vynikat. Gardner argumentoval proti názoru, že lidská inteligence je jednotná, s tím, že je naopak mnohočetná, složená z mnoha různých druhů inteligencí, které jsou součástí nezávislého systému v mozku. Gardner kladl menší důraz na vysvětlování výsledků testů inteligence než na rozsah lidských schopností, které existují v drtivé většině různých kultur. Gardner došel k závěrům díky mnoha různým zdrojům a důkazům, které mu pomohly v upřesnění počtu inteligencí v této teorii. Jedním z příkladů je studie, kterou udělal na osoby s poškozením mozku, které ztratily jednu schopnost, jako například prostorové myšlení, ale dokázaly si zachovat dovednosti jiné, jako například jazykové nebo motorické funkce. Věřil, že když dvě rozdílné dovednosti dokáží operovat bez vzájemné závislosti, tak to potvrzuje jeho tezi o mnohačetné inteligenci.  Typy inteligence podle Howarda Gardnera:

Další teorie.

David Perkins udělal mnoho výzkumných studií jak na měření IQ, tak na různé studijní programy navržených za účelem zvýšení IQ. Prezentuje tři základní komponenty, resp. dimenze IQ:  Kognitivní vědy či informatika definují inteligentní systém obecně, bez nutného vztahu k živým organismům. Podle nich musí inteligentní systém být schopen reagovat na měnící se podmínky prostředí, tj.:

Měření inteligence.

Měření inteligence je stejně problematické jako definice inteligence samotná. Nejjednodušší model navrhl Charles Spearman (1927), podle kterého existuje obecná rozumová schopnost, jediná veličina, jejíž hodnota určuje schopnost řešit veškeré typy problémů. Při sestavování IQ testu se nejčastěji používají tzv. "Ravenovy matice". Z výzkumů nejspíše (oproti konkurenčním modelům) vyplývá to, co od IQ testu očekáváme, výsledná hodnota zahrnuje jak jazykové, tak matematické a kognitivní schopnosti.  Pravým opakem této teorie je model inteligence J. P. Guilforda (1967), který ji rozčleňuje do tří kategorií podle sféry činnosti mozku: Vnímání obsahu, zpracování informací a vyvozování závislostí.  Vzájemnou kombinací všech hodnocených faktorů dostaneme celkem 120 samostatných složek inteligence. Podle kritiků to svědčí o neúspěchu testu určit obecné vlastnosti inteligence.  S podobným, ale jednodušším modelem přišel H. J. Eysenck, který již vycházel z konkrétních dat z proběhlých testů inteligence:  Některé modely přistupují k problému i z hlediska obecné funkce centrálního nervového systému. Podle Gardnera by měla například obecná inteligence zahrnovat inteligenci jazykově-verbální, hudební, logicko-matematickou, tělesně-pohybovou, vizuálně-prostorovou, intrapersonální, interpersonální a přírodní inteligenci. Gardnerova teorie však nemá reálné vědecké základy, není založena na faktech a nepopisuje dobře skutečné fungování lidského mozku a mysli.  Psychologové se dnes shodnou na tom, že jako kompletně jiné vlastnosti musíme minimálně oddělovat inteligenci "abstraktní, sociální a emoční". Současné testy inteligence se snaží měřit hodnotu inteligence "abstraktní," obecně kognitivních schopností.

Kalkulace IQ.

Metoda výpočtu.

Inteligenční kvocient v dnešním pojetí popisuje roku 1912 William Stern [štern] jako procentuální poměr oproti vrstevníkům:  Pokud by tedy desetileté dítě vyřešilo nanejvýš úlohy, které dokáže vyřešit i většina desetiletých, pak je poměr věků roven 1 a po vynásobení 100 zjistíme, že jeho IQ je rovno 100. Kdyby desetileté dítě zvládalo úlohy, které odpovídají mentálnímu věku dětí mezi 12. a 13. rokem, pak jeho IQ bude mít hodnotu 125.  Později bylo průměrné IQ stanoveno na hodnotu 100. Po matematické stránce byla provedena normalizace rozložení N (100,15).  Sternův výpočet však nelze používat u dospělých, protože ačkoli chronologický věk roste lineárně s časem, mentální věk nikoli a do hry vstupují další faktory, např. životní zkušenost. V současnosti se preferuje odvozený kvocient označovaný jako "deviační" nebo "odchylkové IQ". Úroveň rozumových schopností jedince se posuzuje vzhledem k průměrnému IQ v populaci. Asi 68 % populace má hodnotu IQ mezi 85-115 (tj. průměr +/- směrodatná odchylka). Vysoce nadprůměrné IQ (vyšší než 130) má naopak jen 2,5 % populace, totéž platí i u podprůměrného IQ nižšího než 70.  V současnosti (2011) se při testování inteligence používají různé metody. Vedle Ravenových progresivních matic, které „měří“ zejména analytickou složku inteligence, jsou to zejména Wechslerovy testy inteligence (nyní hlavně WISC-III, WAISR nebo stále používaný PDW), Stanford-Binet Intelligence Scale (v současnosti Stanford-Binet 5) nebo v Česku příliš nerozšířené Schwartzovy barevné čtverce. Tyto testy vykazují výrazně vyšší validitu nežli testy volně dostupné na internetu - ty jsou často neprofesionální a neposkytují interpretovatelné výsledky.

Inteligence (z lat. "inter-legere", rozlišovat, poznávat, chápat) je dispozice pro myšlení, učení a adaptaci a projevuje se intelektovým výkonem. Spolu s osobností tvoří zásadní zdroj individuálních rozdílů. Přestože největším faktorem v inteligenci zvířat a člověka je počet synapsí v mozku, některé známky, které s inteligentními bytostmi běžně spojujeme jako učení či sebereflexe, mohou vykazovat i dnes existující počítače nebo organismy vůbec postrádající centrální nervovou soustavu. Nakolik inteligence skutečně souvisí s učením, vědomím, symbolickým myšlením, sebeuvědomováním nebo algoritmickým systémem specifickým pro lidský mozek, je v rámci filozofie umělé inteligence ovšem stále diskutovaná otázka.

Intelligence has been defined in many ways: the capacity for logic, understanding, self-awareness, learning, emotional knowledge, reasoning, planning, creativity, critical thinking, and problem-solving. More generally, it can be described as the ability to perceive or infer information, and to retain it as knowledge to be applied towards adaptive behaviors within an environment or context.


Portální hypertenze.

Portální hypertenze (PH) je ve zkratce následkem ztíženého odtoku krve z portálního řečiště. Příčiny lze dělit dle lokalizace na prehepatální, hepatální a posthepatální, z nichž nejčastější je hepatální typ při cirhotické přestavbě jater. Ta je v našich poměrech nejčastěji způsobena virovými hepatitidami, alkoholovým abusem, nejrůznějšími metabolickými chorobami, cholestázou apod. Závažnost cirhózy lze hodnotit dle Child-Plughovy klasifikace (hladina bilirubinu, albuminu, INR, ascités, encefalopatie). Cirhóza na sebe váže další komplikace, jako je jaterní encefalopatie, hemoragická diatéza, snížené hladiny bílkovin, ascités, které někdy ztěžují nebo znemožňují provedení TIPS. Diagnostika PH se opírá o průkaz zvýšeného tlaku v portální žíle, a to volně nebo v zaklínění. Hodnota rozdílu mezi tlakem v portálním a systémovém řečišti 13 mmHg již signalizuje vysokou pravděpodobnost krvácení z jícnových varixů. Dále lze pro diagnózu PH použít UZ v reálném čase, kterým můžeme hodnotit i náplň v.portae, v. lienalis či přítomnost dilatovaných portokaválních anastomóz, nebo jiné metody prokazující dilatované jícnové varixy (endoskopie, kontrastní rtg jícnu).

Indikace.

Pacienti indikovaní k TIPS by měli disponovat určitou funkční rezervou jaterního parenchymu.

Krvácení z jícnových varixů.

V případě, že se akutní situaci nepodařilo zvládnout jinými běžnými postupy, tj. po oběhové stabilizaci co nejrychlejší endoskopie se sklerotizací nebo ligací popř. koilizací varixů, balónková tamponáda (max.24h), podávání terlipressinu (1mg/4h i.v.), event. opakování endoskopie.

Ascites.

který neodpovídá na běžnou léčbu spironolaktonem či punkcemi. Ascités lze symptomaticky léčit i chirurgickými metodami jako ručně ovládaná peritoneourinární drenáž nebo peritoneovenózní shunty, před kterými TIPS vyniká svou neinvazivitou.

Další.

Budd-Chiariho syndrom, hepatorenální syndrom, dekomprese v. portae před transplantací jater.

Příprava pacienta.

U akutního krvácení se musí dosáhnout oběhové stability. Dále před provedením TIPS je nutné zjistit jaterní, popř. ledvinné selhání, provést krevní testy, popř. je upravit do normy (INR pod 1,8 a trombocyty nad 50 000 v mikrolitru) např. pomocí mražené plazmy, testovat latentní jaterní encefalopatii, podat profylakticky ATB, nakřížit krev a připravit si případné krevní transfúze. Pacient je na lačno 4–6 hodin. Během výkonu se monitoruje EKG, krevní tlak a saturace kyslíkem.

Zobrazení.

Dynamické CT (počítačová tomografie)nebo lépe MR (magnetická rezonance) jater nám dobře ozřejmí anatomické vztahy jaterních cév. Těsně před výkonem se pak zaměřuje pravá či levá v. jugularis interna. Nutná je portografie provedená vstříknutím oxidu uhličitého do jaterní žíly pomocí zaklíněného dvouluminiscenčního katetru již během výkonu. Portografii lze též provést nastříknutím kontrastní látky do a. mesenterica superior nebo a. lienalis. Celý výkon je veden pod skiaskopií.

Výkon.

Lékař zavede vodič z v. jugularis interna do dolní duté žíly. Po něm zavede katetr, kterým nasonduje pravou jaterní žílu. Sem zavede vodič, katetr i 10F sheat. Dalším katetrem 5F provede měření tlaku v zaklínění (tím se zjistí tíže portální hypertenze) a injekcí CO zobrazí portální řečiště. Pole sleduje z přední a boční projekce skiaskopií. Samotná punkce se vede směrem k pravé větvi porty, ventrokaudálně podél páteře asi 2–3cm. Tuto část výkonu, nejnáročnější na zkušenosti, lze monitorovat UZ (ultrasonografie) nebo vstříknutím jodové KL do nebo kolem větví porty podle toho, kde se jehla nachází. Když má operatér pocit, že proniknl do větve porty, aspiruje stříkačkou s KL a při objevení krve injektuje KL. Zobrazí-li se větev porty, 5F katetrem zavede tuhý vodič opatrně až do v. portae. Zobrazí ještě přímo portální řečiště, aby se přesvědčil, že nedošlo k perforaci stěny, a změří tlak ve v. portae a porovná s tlakem jaterní žíly. Přitom lze zobrazit i varixy v jícnu nebo žaludku, které je možné intervenčně embolizovat. Poté dilatuje kanál katetrem nebo balonkem (v závislosti na tuhosti jaterní tkáně) na 8–10mm (dle předchozích epizod jaterní encefalopatie, věku atd.). Pomocí kalibračního katetru si změří délku kanálu a vybere příslušný stent (kovová spirála držící tvar, vytvoří se tak stálý kanál) nebo stentgraft (je stent potažený zevnitř nebo zvenku biologickým nebo umělým materiálem, který tak vytvoří stěnu kanálu, spojky). Ten se zavede a samoexpanzí upevní.

Komplikace.

Mezi četné komplikace patří

Výsledky.

Statistiky hovoří až o 98% technické úspěšnosti (tj. dosažení portosystémového gradientu pod 12 mmHg). Znatelná redukce ascitu během 1 měsíce probíhá v 50–90 % případů. Obecně nemocní léčení pomocí TIPS mají delší a kvalitnější přežívání než ti, kteří podstoupili jiný způsob léčby. Úmrtnost během 1. měsíce po nekomplikovaném výkonu je minimální nebo žádná. Při perioperačním krvácení je úmrtnost 3–30% během prvního měsíce. S horším zařazením pacienta s cirhózou do Child-Plughovy klasifikace klesá jeho roční přežití od 75 % (A) ke 45 % (C). Provádění TIPS po transplantaci jater přináší benefit jen okrajově.

Transjugulární intrahepatální portosystémová spojka (TIPS) je metodou intervenční radiologie sloužící ke snížení portální hypertenze zejména u pacientů s dlouhodobě nekontrolovatelným krvácením z jícnových varixů nebo s refrakterním ascitem. Spočívá ve vytvoření spojky, kanálu, zkratu mezi portálním řečištěm (povodí cév před játry) a systémovým řečištěm (dolní dutou žilou). Provádí se miniinvazivně, tzn. jen pomocí nástrojů zavedených do žil. (transjugulárně). Tato symptomatická léčba není metodou první volby zejména pro riziko výskytu či zhoršení jaterní encefalopatie, jiné mnohé komplikace a v neposlední řadě vysokou cenu. Zakladatelem TIPS je Josef Raš, český lékař, který v exilu poprvé vyslovil myšlenku tohoto teraputického postupu. Prvního klinického užití se tato metoda dočkala v roce 1988 (G.Richter et.al., Freiburg) a její indikace se díky narůstajícím zkušenostem rozšiřuje.

Transjugular intrahepatic portosystemic shunt (TIPS or TIPSS) is an artificial channel within the liver that establishes communication between the inflow portal vein and the outflow hepatic vein. It is used to treat portal hypertension (which is often due to liver cirrhosis) which frequently leads to intestinal bleeding, life-threatening esophageal bleeding (esophageal varices) and the buildup of fluid within the abdomen (ascites).


Pozadí.

Po bitvě u Hedgeley Moor se dokázali roku 1463 Yorkové domluvit se Skotskem na mírové dohodě. Lancasterové zjistili, že sever země, kde měli hlavní útočiště je ohrožen. Rozhodli se pro vojenské tažení, které by mělo shromáždit Lancasterské spojence předtím, než do Leicesteru dorazí obrovská Eduardova armáda, jejímž cílem bylo potlačení jejich vzpoury.  Lancasterské vojsko vedené vévodou ze Somersetu se přesouvalo na konci dubna 1464 Northumberlandem, shromažďovalo posily z Lancasterských hradů a na počátku května se utábořilo nedaleko Hexhamu. Yorské vojsko vedené Johnem Nevillem směřovalo na sever jako předvoj hlavní Eduardovy armády a obě strany se střetly 14. května 1464.

Bitva.

Lancasterský tábor se nacházel poblíž Linnels Bridge přes řeku Devils Water na jižním okraji města. Yorkové se přesunuli na jižní břeh řeky Tyne v noci z 12. na 13. květen a ráno 14. byli připraveni zaútočit na Hexham. Výhodou Yorků byla rychlost, protože Lancasterové, i když byli svými zvědy varováni, měli málo času na přípravu k bitvě.  Předpokládá se, že Somerset přesunul své vojsko k Linnels Bridge a rozdělil je na tři oddíly na louce poblíž Devils Water a předpokládal, že zadrží Yorky, když se budou přesouvat k městu. Lancasterové zaujali své pozice až v době, kdy se Yorkové začali přesouvat ze svého místa na kopci. Pod vlivem pohybu Yorského vojska se pravé křídlo Lancasterů, vedené lordem Roosem, dalo na útěk přes řeku Devils Water a dále na Hexham, aniž by byl vystřelen jediný šíp. Zbytek Somersetova vojska se tak ocitl v beznadějné situaci. Yorkové zaútočili ze směru, který se jim ústupem části vojska nepřátel naskytl.  Morálka Lancasterů se zhroutila a po drobném náznaku odporu byly zbytky Somersetových jednotek zatlačeny do Dewils Water. Následoval chaotický ústup, při kterém se mnoho mužů utopilo v řece, nebo byli umačkáni, když se snažili vyšplhat na prudký břeh řeky směrem k Hexhamu. Mnoho jich bylo dostiženo ve West Dipon Wood na severním břehu řeky a byli přinuceni kapitulovat.

Důsledky.

John Neville nebyl schopen smířlivého postoje jako Eduard a nechal večer po bitvě třicet Lancasterských velitelů popravit. Mezi nimi byli i hrabě ze Somersetu a lord Roos. Sir Vilém Talboy byl dostižen s královskou pokladnou s 2000 librami a popraven krátce nato. Po ztrátě svých velitelů se odpor Lancasterů na severu země zhroutil. Jindřich VI. byl zajat u Clitheroe a vzpoura Lancasterů byla potlačena. Následovalo období relativního klidu, až do doby kdy hrabě z Warwicku přešel roku 1469 na stranu Lancasterů a válka vypukla znovu.

Bitva u Hexhamu, z 15. května 1464, znamenala konec Lancasterského odporu na severu Anglie v počáteční fázi vlády Eduarda IV. Bitva se odehrála nedaleko města Hexham v Northumberlandu. John Neville se svým vojskem čítajícím asi 3000 – 4000 mužů, porazil Lancastery. Mnoho z Lancasterských velitelů bylo zajato a popraveno, včetně Jindřicha Beauforta, vévody ze Somersetu. Jindřich VI., který byl v době bitvy mimo bojiště, unikl na sever.

The Battle of Hexham (15 May 1464) marked the end of significant Lancastrian resistance in the north of England during the early part of the reign of Edward IV.


Zrada hraběte Warwicka.

Richard, hrabě z Warwicku, byl muž, který velmi usilovně bojoval o to, aby Eduard IV. nastoupil na anglický trůn, ale roku 1469 vstoupil do otevřené vzpoury proti němu. Po osmi letech od velkého vítězství v bitvě u Towtonu se situace změnila. I když byl Warwick nespokojen s Eduardovou vládou, nikdo nepovažoval za možné, že by tento spor dorostl do takových rozměrů.  Několik let po Towtonu ležela správa země především v jeho rukách. Roku 1464 se Warwick zúčastnil jednání s Francií, která byla stoupencem Lancasterů, a poznal, že královský sňatek by tento rozpor vyřešil. Navrhl Ludvíku XI., že by se Eduard mohl oženit s jednou z francouzských princezen, ale brzy poté se dověděl, že se Eduard již tajně oženil s Alžbětou z Woodvile. Později její bratři a sestry uzavřeli manželství s potomky významných šlechticů a rodina Woodvillů se tak stala u dvora velmi vlivnou.  Warwick byl rozzloben i Eduardovým odmítáním povolit sňatek Jiřího Plantageneta, vévody z Clarence s jeho nejstarší dcerou. Eduard trval na tom, že Jiřího sňatek bude podléhat politickým zájmům země. Warwick také ztrácel vliv na politiku krále a tak začal pomýšlet na vzpouru. Získal i vlivného spojence Jiřího Plantageneta, který byl dědicem anglického trůnu.

Předehra.

Malé vzpoury, které vypukly na severu země, přinutily Eduarda, aby se tam pomalu vydal s vojskem. Warwickovi agenti zatím rozšiřovali pověsti o tom, že Eduard je nelegitimní potomek a pravým dědicem trůnu je Jiří, vévoda z Clarence. Poté jeden z Warwickových velitelů na severu vyvolal novou vzpouru. Když se o ní dověděl Eduard, počítal s tím, že může být potlačena malým vojenským oddílem. Brzy zjistil, že vzbouřenci disponují početným vojskem a tak se vydal směrem na Nottingham. Cestou chtěl doplnit své vojsko, ale protože jeho popularita poklesla, nedokázal doplnit armádu na potřebný počet vojáků. Rozhodl se počkat v Nottinghamu, až dorazí Vilém, hrabě z Pembroke a Humprey, hrabě z Devonu se svými vojsky z jihu. 12. července Warwick a Clarence vyhlásil vzbouřencům svou podporu a 18. července vyrazil Warwick s velkým vojskem z Londýna.

Bitva.

Vzbouřenci spěchali na jih, aby se spojili s Warwickem, ale brzy se museli utkat s Pembrokem a Devonem u Edgecote Moor. Obě strany se o sobě dověděly 25. července následující ráno byly připraveny k bitvě. Počátek bitvy byl poznamenán tím, že Devon se svými lučištníky nocoval v blízké vesnici a na počátku střetu byl několik kilometrů mimo bojiště. Vzbouřenci zaútočili na Pembrokeho vojsko přes řeku a přinutili ho ustoupit vzad.  Poté na Pembrokeho zaútočili v nové pozici znovu, ale setkali se se srdnatým odporem vojska, které očekávalo příchod Devonova vojska. Okolo jedné hodiny obdržel Pembroke zprávu, že Devon se svým vojskem rychle postupuje na bojiště. Nicméně v tu samou dobu na bojiště dorazil Warwick se svými silami. Morálka rebelů dostala velkou vzpruhu. Poté co zahlédli Warwickův emblém mezi nepřáteli, uvědomili si Pembrokovi muži jak zkušení vojáci stojí proti nim. Královské vojsko se rozpadlo a ještě před příchodem Devonových posil se rozprchlo.

Důsledky.

Po bitvě u Edgecote Moor Warwick Eduarda uvěznili na hradu Middleham v Yorkshire. Warwick nechal popravit otce královny Richarda z Woodville. Donutil Eduarda, aby svolal jednání parlamentu do Yorku, kde plánoval prohlásit Eduarda nelegitimním králem a jeho nástupcem se měl stát Jiří. Eduard byl ale schopen spojit se se svým bratrem Richardem a s podporou mnoha jiných šlechticů Richard shromáždil silné vojsko, které Eduarda osvobodilo.

Bitva u Edgecote Moor se odehrála 26. července 1469 asi osm kilometrů na severovýchod od Banbury jako součást války růží. Konkrétně byla vybojována u Danes Moor v Northamptonshire u poblíž přítoku řeky Cherwell. Soupeřící strany vedli Richard Neville, hrabě z Warwicku a Eduard IV.

The Battle of Edgecote Moor took place on 26 July 1469, during the Wars of the Roses. It was fought between a Royal army, commanded by the earls of Pembroke and Devon, and a rebel force led by supporters of the Earl of Warwick.


Výroba.

Změna skupenství vody může probíhat zvolna (např. na slunci) nebo zahříváním až k bodu varu. Během destilace je voda separována prakticky od všeho, co se v ní nachází a stává se čistou (HO). Je to čirá, bezbarvá, v silné vrstvě namodralá kapalina bez chuti a zápachu. Je téměř nevodivá. Za normálního tlaku 101 kPa má teplotu tání 0 °C a teplotu varu 100 °C. Největší hustotu 1,000 g.cm má voda při 3,98 °C. pH destilované vody je neutrální (pH=7). Vodivost destilované vody je nižší než 11 μS.cm a celkové množství rozpuštěných pevných látek musí být pod 10 mg.dm.

Využití.

Destilovaná voda se používá především v chemickém průmyslu, při výrobě léčiv, v laboratořích, při chemickém zpracování fotografií, ale i například do chladičů automobilů, k doplňování elektrolytu akumulátorů nebo do napařovacích žehliček. Všude tam, kde je třeba chemicky neutrální vody bez příměsí a rozpuštěných látek. V poslední době se destilovaná voda získaná přes reverzní osmózu používá také v akváriích. Na rozdíl od minerální vody nezbude po odpaření destilované vody žádný nerostný materiál (vodní kámen, kotelní kámen).

Proč nepít destilovanou vodu.

Destilovaná (či demineralizovaná) voda se v žádném případě nehodí k dlouhodobé přímé konzumaci, neboť zcela jistě dokáže narušit metabolismus lidského těla. Dalšími riziky jsou: ""prakticky nulový příjem vápníku a hořčíku vodou, snížený příjem některých jiných esenciálních prvků a mikroprvků, vysoké ztráty vápníku, hořčíku a jiných esenciálních prvků z potravin vařených v demineralizované vodě, zvýšené riziko toxického působení těžkých kovů přijímaných stravou, zvýšené riziko druhotné kontaminace demineralizované vody.""

Srážková voda.

Za destilovanou vodu nelze považovat vodu srážkovou (déšť a sníh), která vzniká odpařováním z vodních zdrojů a následnou kondenzací v atmosféře. Při návratu na zem déšť zachycuje ze vzduchu bakterie, chemikálie a prachové částice, proto se nedoporučuje k přímé konzumaci, ani přípravě pokrmů.

Destilovaná voda je voda, která byla jednou nebo vícekrát destilována, tedy byla díky změně skupenství na vodní páru zbavena rozpuštěných minerálních látek a následně ochlazením znovu zkapalněna. Někdy tak bývá nepřesně nazývaná výrobně méně nákladná demineralizovaná voda využívaná k podobným účelům.

Distilled water is water that has been boiled into vapor and condensed back into liquid in a separate container. Impurities in the original water that do not boil below or near the boiling point of water remain in the original container. Thus, distilled water is one type of purified water.


Historie.

Nejstarší bezpečně doložený pražský židovský hřbitov byl nazýván "Zahrada židovská" a nacházel se v blízkosti Vyšehradské cesty na Novém Městě pražském až do roku 1478, kdy ho nechal na četné žádosti měšťanů zrušit český král Vladislav II. Přesné datum založení Starého židovského hřbitova, který zrušený nahradil, neznáme. Dnes převládá názor, že tento hřbitov neexistoval ještě ani v roce velkého pogromu v pražském ghettu (1389), a tudíž nevíme, kde se odehrály hrůzné události, které líčí Avigdor Kara ve své elegii za tuto tragédii "Všechna ta neštěstí", totiž že během útoku na ghetto rabující lůza pustošila hřbitov, rozbíjela náhrobky a vyhrabávala mrtvé z hrobů (tuto událost popsal také Alois Jirásek ve druhém díle Syn Ohnivcův trilogie Mezi proudy). Nejstarší náhrobní kámen na Starém židovském hřbitově patří právě pražskému rabínovi a básníkovi Avigdoru Karovi, a pochází z roku 1439. Někteří renomovaní vědci, například Gelasius Dobner nebo Jaroslav Schaller (zakladatel pražského vědeckého místopisu), však v minulosti nesprávně posouvali založení Starého židovského hřbitova až o tisíc let nazpět. Kritika názorů zastávajících se vysokého stáří hřbitova započala až s nástupem pozitivismu v polovině 19. století. Hlavním kritikem se stal vrchní rabín pražský Šlomo Jehuda Rappaport (1790–1867). Ačkoli patřil k rodu kohenů, kteří se nesmí pohybovat po hřbitově (pouze po jeho okraji), znovu přečetl nápisy na řadě náhrobků. Sklonkem první poloviny 15. století počíná kontinuální časová linie vytyčená náhrobky a trvá až do roku 1787, kdy byl vyhlouben poslední hrob pro Mojžíše Lipmana Becka. Tehdy již uplynuly tři roky od rozhodnutí osvícenského panovníka Josefa II., kterým z hygienických důvodů zapověděl pohřbívání na starých hřbitovech uvnitř městských center. Hřbitov byl situován na nejvyšším pahrbku židovského města (kóta 192). Zřejmě již poměrně záhy přestal prvotní prostor hřbitova dostačovat, neboť roku 1440 byl přikoupen pozemek od pivovarníka Hanuše (záznam transakce je první písemnou zmínkou o hřbitově). Nejvíce nákupů pozemků k pohřbívání se uskutečnilo v 16. století, také zásluhou Mordechaje Maisela. Od první poloviny 16. století existovala v prostoru ghetta dvě oddělená pohřebiště, která spolu splynula až koncem století sedmnáctého. Poslední prostor, kde se skutečně pohřbívalo, získala obec v roce 1630, poslední rozšíření hřbitovních pozemků se nicméně datuje k 10. listopadu 1768. Podle halachy nesmějí židé jednotlivé hroby rušit a především se musí zachovat náhrobek zesnulého. Nedostatek prostoru na Starém židovském hřbitově způsobil, že se na staré hroby navážely vrstvy hlíny, do nichž se opět pohřbívalo. Tímto procesem vzniklo v některých místech až dvanáct vrstev hrobů nad sebou. Staré náhrobky byly někdy vyjmuty a zasazeny na nově zvýšený povrch hřbitova, což vysvětluje jejich nahromadění těsně vedle sebe. V období vlády Františka I. existovaly návrhy na částečné zrušení hřbitova, které ale nebyly realizovány zejména pro kategorický odpor pražského arcibiskupa Václava Leopolda Chlumčanského. Přesto nakonec k redukci hřbitovních ploch došlo v průběhu asanace Starého Města a Josefova po roce 1903. Rozsah průlomů stávajícími ulicemi ukazuje plán vítězného projektu asanace FINIS GHETTO. Severní a jihozápadní cípy hřbitova byly navzdory židovským protestům zahrnuty do asanačního pásma pro rozšíření stávajících ulic a průlomy ulic nově plánovaných. Část pozemku hřbitova zabralo Uměleckoprůmyslové muzeum. V rámci asanace pak byla v roce 1903 vyhlášena soutěž na ohradní zeď židovského hřbitova v jeho novém rozměru. Pomníky ze zrušených částí hřbitova byly zakopány na prázdných místech hřbitova eventuálně zazděny do boční zdi hřbitova, kde jsou dodnes k vidění, a příslušné kosterní ostatky pohřbeny na vyvýšenině zvané „Nefele“ u Klausové synagogy. Starý židovský hřbitov se stal svou historií a osudem inspirací mnohým českým umělcům. Můžeme jmenovat Antonína Mánesa s jeho krajinářskou školu, Jaroslava Čermáka, Jindřicha Štýrského nebo básníky Jaroslava Vrchlického a Vítězslava Nezvala.

Náhrobní kameny.

U nejstarších náhrobků vidíme jednoduchost provedení, jedná se o pískovcové desky zakončené půlkruhem, štítem či rovinou, do nichž jsou okrasným písmem vytesány příslušné údaje o zemřelém. Od 15. století přibývá na náhrobcích ozdobných prvků, přičemž vrcholu tato tendence dosáhla zřejmě v 17. století. Ve století šestnáctém se počínají na pomnících objevovat rozmanité symboly vyjadřující příslušnost k židovství (nejstarší objevující se symbol Davidovy hvězdy, žehnající ruce u rodů někdejších chrámových kněží "kohenů", konvice a misky určené k omývání těchto rukou na hrobech kohenských pomocníků "levitů"), hodnocení života zesnulého (koruna dobrého jména, vinný hrozen značící plodnost a bohatý život), jeho jméno (nejčastěji zvířata: Lev za Jehudu či Judu – viz Gn 49,9 – Arjeho, případně Lejba, jelínek jako Naftali – Gn 49, 21 – Cvi, nebo Hirsch, medvěd pro jména Jissachar, Dov, či Beer, vlk za Benjamina – Gn 49,27 – Zeeva nebo Wolfa, pokud jde o ženská jména, např. pták za Taubele, Feiglu či Ciporu, růže pro Rosu atd.) případně dědičné přízvisko (opět zvířata, například myš za Maisel, husa pro Gans), dále povolání (krejčovské nůžky, lékařská lanceta, apod). Od roku 1600 lze vystopovat prvky baroka, kdy se začínají prosazovat čtyřstěnné tumby (hebrejsky „ohel“, tj. stánek), místo do té doby používané plošné stély (tj. sloupek či stojící deska zapuštěná v zemi s funkcí náhrobku). Rakev s ostatky nicméně není umístěna uvnitř tumby, ale v zemi. Nejstarší tumbou je hrob Mordechaje Maisela, tumba je také náhrobkem Maharala. Od poloviny18. století nastupují rokokové doplňky (např. na hrobě rabína Majera, syna Efrajíma Fischla z Boleslavě, z roku 1769). V závěrečné etapě pohřbívání na Starém židovském hřbitově jsou zdobné prvky na pomnících plošší a jejich tvar se opět zjednodušuje.

Nápisy.

Na pomnících je použito běžné hebrejské písmo. Do roku 1500 vidíme rytí do kamene, přibližně od této doby začíná převažovat "plastické písmo". Obsahem je jméno zemřelého, jméno otce (u ženy jméno jejího manžela), povolání a čestný titul získaný v obci. Nesmí zde chybět datum úmrtí či pohřbu zapsaného formou normálního letopočtu, anebo tzv. "chronogramem", ve kterém se letopočet udává součtem zvlášť podtržených písmen nebo slov. U jména zemřelého bývají eulogie (např. „blažené paměti“) vyjadřované zkratkami. Další částí textu je chvalořeč na zbožný život a oddanost Bohu odešlého, dobročinnost, učenost, charakter a další vlastnosti. Zde je zjevná renesanční stručnost, která je vystřídána barokní a rokokovou mnohomluvností. Od 16. století je pro židy typické, že ke svému prvnímu jménu přidávají název obce (země) ze které pocházejí, nebo kde žili. Tak jenom na Starém židovském hřbitově zaznamenáváme přes 250 „příjmení“ Lieben (= z Libně), 150 Roudniců, 100 Sobotků, 80 Kolínů, 60 Příbramů, 48 Náchodů a Jičínů, 42 Libochoviců, 32 Pardubiců, 22 Knínů, 15 Žebráků, 13 Rožďaloviců, 12 Choceradů, 10 Jeníkovců, 9 Měcholupů, 6 Mělníků, 5 Poděbradů, Přesticů a Městců, 3 Zbraslavi, Litomyšle, Protivíny a Hořice, atd.

Topografie hřbitova.

U vchodu.

Naproti vchodu vedle Klausovy synagogy (používaném v 19. století) nalezneme:

Po levé straně.

Po levé straně jsou ve zdi zazděny zbytky nejstarších gotických náhrobků, které byly objeveny roku 1866 při stavbě Měšťanské besedy, v dnešní Vladislavově ulici. Naproti vyvýšenině "nefele" je ukrytý:

Na pahorku Nefele.

Na pahorku „nefele“ (nefel = potrat), kde stála dříve židovská nemocnice (shořela roku 1689), se od počátku 18. století pohřbívaly děti, které zemřely před dosažením jednoho měsíce věku. Tady jsou také uloženy ostatky, které musely být odstraněny z částí hřbitova, která podlehla asanaci v roce 1903.

Památky u novostavby na místě staré nemocnice.

Cestou kolem novostavby na místě staré nemocnice najdeme:

Památky u Pinkasovy synagogy.

U Pinkasovy synagogy se začalo pohřbívat někdy kolem poloviny 16. století, kde jsou:

Konspirační teorie.

Starý židovský hřbitov je podle zmínky v knize "Biarritz" od Hermanna Goedscheho (Sir John Retcliffe) místem tajných setkání židovských mudrců, kteří zde osnují své plány na ovládnutí světa. Tato tematika úzce souvisí s tzv. Protokoly sionských mudrců (dokumenty padělanými ruskou tajnou službou, které měly roznítit antisemitismus v Rusku). Touto tematikou se důkladně zabývá román Umberta Eca z roku 2010 Pražský hřbitov ("Il cimitero di Praga").

Starý židovský hřbitov v Praze 1-Josefově, fungoval pravděpodobně od roku 1439 do roku 1786. Jeho předchůdcem byl hřbitov z Nového Města nazývaný Židovská zahrada. Na hřbitově je pohřbena řada významných osobností židovské komunity, jako: Jehuda Liva ben Becalel zvaný Rabi Löw (1609), Mordechaj Maisel (1601), David Gans (1613) a David Oppenheimer (1736). Po uzavření tohoto hřbitova začala židovská komunita využívat původně morový hřbitov v Praze na Žižkově. Ten fungoval od roku 1680 až do 1890 a část jeho zbytků dnes leží pod žižkovskou televizní věží. Od roku 1890 je používán nový hřbitov, který je součástí areálu Olšanských hřbitovů. Starý židovský hřbitov je v současnosti spravován Židovským muzeem v Praze.

The Old Jewish Cemetery is a Jewish cemetery in Prague, Czech Republic, which is one of the largest of its kind in Europe and one of the most important Jewish historical monuments in Prague. It served its purpose from the first half of 15th century till 1786. Renowned personalities of the local Jewish community were buried here; among them rabbi Jehuda Liva ben Becalel – Maharal (ca. 1526–1609), businessman Mordecai Meisel (1528–1601), historian David Gans (ca. 1541–1613) and rabbi David Oppenheim (1664–1736). Today the cemetery is administered by the Jewish Museum in Prague.


První generace Mk1 (1993–1996) a 1. generace po faceliftu Mk2 (1996–2000).

Mk1.

Vývoj první generace Mondea začal již v roce 1986, ještě před faceliftem předchůdce Fordu Sierra. Na vývoj Ford utratil 6 miliard dolarů, což je jedna z nejvyšších částek utracených na vývoj automobilu. Vůz byl vyvíjen evropským a americkým Fordem společně, ale konečný design Mondea byl v USA a v Evropě rozdílný. Kódové označení při vývoji bylo CDW27, což reflektovalo skutečnost, že vůz stojí mezi třídami C a D (nižší a střední) a byl světovým autem ("World Car"). Vývoj byl drahý, jelikož s předchůdcem vůz nesdílel téměř nic - oproti Sieře mělo Mondeo poháněnou přední nápravu běžného typu a zároveň bylo k dostání ve verzi 4x4 (ovšem jenom v generaci Mk1). Zavěšení a převodovky byly taktéž zcela nové. Nové zavěšení poskytovalo Mondeu skvělé ovládání a komfort, zatímco automatická převodovka se na svou dobu netradičně spoléhala na elektroniku, což vozu poskytovalo režimy jízdy jako "sport" a "economy".  Ford vývoj Mondea oznámil v roce 1989 - potvrdil, že přijde do 4 let a že bude mít pohon předních kol. Tehdy se ještě počítalo s pokračováním s názvem Sierra, případně návrat k názvu Cortina, který zmizel v roce 1982. V roce 1989 byl vůz již kompletně hotový, v roce 1990 byl však ještě mírně přepracován, jelikož Nissan představil svou Primeru, kterou Ford vnímal jako etalon třídy.  Vůz v Evropě debutoval za špatných podmínek. Evropský Ford prodělával, jelikož nový Escort a Orion neměly úspěch a byly vcelku tvrdě kritizovány za své jízdní vlastnosti a viditelnou snahu ušetřit (to spravil až facelift v roce 1993). Sieře se vcelku dařilo, na úspěch předchůdce Cortiny však nenavázala a na pro Ford klasicky silném britském trhu se lépe prodával konkurent Vauxhall Cavalier (Opel Vectra). Zároveň se tradiční zákazníci Fordu více začali obracet na japonské značky.  Vůz byl oficiálně představen 23. listopadu 1992. Ještě tou dobou ale stále nebylo potvrzeno jméno nového vozu, takže jej média označovala za novou Sierru. Na trh bylo Mondeo uvedeno 8. ledna 1993 a jeho prodej začal 22. března téhož roku. K dostání bylo ve čtyřdveřovém provedení sedan, pětidveřovém hatchback a pětidveřovém kombi. Všechny modely byly vyráběny v závodě Ford v belgickém městě Genk, kde se předtím vyráběla Sierra.  Nové Mondeo dbalo na bezpečnostní výbavu - bylo prvním vozem, který se od začátku výroby prodával s airbagem pasažéra ve všech výbavách. Standardně mělo také předpínače bezpečnostních pásů, boční ochrannou konstrukci a ve vyšších výbavách ABS. Dále výbava Mondea obsahovala například adaptivní systém tlumení, vyhřívané přední sklo, samonivelační odpružení (nejvyšší výbava) a kontrolu trakce (verze V6 a 4x4). Interiér byl velurový a obsahoval přehrávač CD a kazet, centrální zamykání (později i dálkové), elektricky stahovatelná okna, ovládání sklopných zrcátek či zadní sedadla sklopitelná do roviny. Vyšší výbavy měly kožená sedadla, elektricky ovládané střešní okno nebo palubní počítač.  Mondeo Mk1 bylo v roce 1994 vyhlášeno Evropským autem roku.  Mondeo bylo koncipováno jako "světové auto", nahradilo Ford Sierru v Evropě, Ford Telstar ve velké části Asie a na dalších trzích, zatímco modely Ford Contour (označení Mondea v USA) a Mercury Mystique nahradily Ford Tempo a Mercury Topaz v Severní Americe.

Mk2.

V roce 1996 bylo uvedeno faceliftované Mondeo, které si vytyčilo za cíl adresovat tři největší problémy Mondea Mk1ː nevýrazný design, slabá přední světla která navíc rychle žloutla a málo prostoru pro nohy na zadních sedadlech.  Vnější design prošel na poměry faceliftů radikální změnou - nepozměněné zůstaly pouze dveře, střecha a u verze kombi zadní partie. Nejvýraznější změnou prošla přední maska chladiče a přední světla. Na rozdíl od dříve faceliftovaných modelů Fordu Fiesty a Scorpia byl vnější facelift Mondea přijat veřejností pozitivně. Interiér se dočkal pouze jemné modernizace, základní tvary zůstaly zachovány. Airbag ve volantu byl zvětšen na standardní velikost, do té doby mělo Mondeo pouze menší "eurobag". V roce 1997 získalo Mondeo v nárazových testech Euro-NCAP 2 hvězdičky, což odpovídalo průměru třídy.  Nabídka obsahovala zážehové motory 1,6/66 kW, 1,8/85 kW, 2,0/100 kW, V6 2,5/125kW a diesel 1,8/65 kW. Dalšími variantami byla verze 4×4 s motorem 2,0/97 kW a sportovní verze ST 200 s motorem V6 2,5/151 kW. Motory Zetec byly modernizovány v roce 1998.

Motory (Mk2).

Pozn.: * 5stupňová manuální převodovka, ** 6stupňová automatická převodovka, FFV = spaluje benzín i bioetanol, /s funkci overboost.

Čtvrtá generace (Mk5)(2014–).

Čtvrtá generace Mondea byla představena na Autosalonu v Detroitu v roce 2012 a dopodrobna na Pařížském autosalonu 2012. Původně se mělo začít prodávat již v létě v roce 2013, produkce však byla kvůli zavření továrny v Genku posunuta až na podzim 2014. Poprvé od první generace je Mondeo opět globální auto a v USA a na vybraných trzích se prodává v úplně stejné podobě, avšak pod názvem Ford Fusion.  Vzhled vozu byl navržen v americké pobočce Fordu v Detroitu tak, aby byl unitární po celém světě. Design byl inspirován předchozí, třetí, generací Mondea a předchozí generací amerického Fusionu.  Na evropském trhu vůz debutoval s 4 čtyřválcovými benzínovými motory Ecoboost o objemech 1,5 litrů a 2,0 litrů a 5 vznětovými motory Duratorq o objemech 1,5 litrů, 1,6 litrů a 2,0 litrů. V roce 2015 přibyl tříválcový 1,0 litrový motor Econetic s 92 kW.  V roce 2014 byla představena hybridní verze s dvoulitrovým motorem s Li-ion baterií využívající Atkinsonův cyklus.  Mondeo je první vůz ve střední třídě, který využívá airbagů integrovaných do zadních bezpečnostních pásů.

Ford Mondeo je osobní automobil střední třídy vyráběný nadnárodní korporací Ford Motor Company od roku 1993 a prodávaný na většině světových trhů. Vůz byl vyvíjen jako nástupce hned několika modelů značky Ford - evropského Fordu Sierra, asijského Fordu Telstar a amerického Fordu Tempo. Označení „Mondeo“ pochází z latinského slova "mundus", což znamená „svět“. První generace Mondea byla vyvíjena jako „světové auto“ spolu s modely Ford Contour a Mercury Mystique určenými pro Severní Ameriku. Od roku 2013 se v Severní Americe prodává pod označením Ford Fusion.

The Ford Mondeo is a large family car manufactured by Ford since 1993. The first Ford declared a "world car", the Mondeo was intended to consolidate several Ford model lines worldwide (the European Ford Sierra, the Ford Telstar in Asia and Australia, and the Ford Tempo/Mercury Topaz of North America). The Mondeo nameplate is derived from Latin "mundus", meaning "world".


Historie.

V roce 1897 vyvinul Emil Ziehl první vnější motor. 2. ledna nebo v cervnu 1910 založil společně se švédským investorem Eduardem Abeggem společnost "Ziehl-Abegg Elektrizitäts-Gesellschaft m.b.H." se sídlem v Berlín-Weißensee, An der Industriebahn 12-18. Obec Weißensee se v roce 1920 stala součástí berlínského obvodu Weißensee. Ziehl vkládal velké naděje do Abegga, který měl pro podnik vyvinout větrné elektrárny. Poté, co již bylo dáno do oběhu firemní logo, vyšlo najevo, že Abegg není schopen poskytnout slíbené financní prostredky a dodaný patent větrných motorů byl nepoužitelný. Abegg proto ještě ve stejném roce podnik opět opustil.  Po kapitulaci Německa v roce 1945 byl výrobní závod na příkaz Sovětské vojenské správy v Německu (SMAD) demontován a přemístěn do Sovětského svazu. V Západním Německu byl závod v Künzelsauer Schlossmühle od roku 1947 obnoven bratry Güntherem a Heinzem Ziehlovými. V roce 1960 se spustila výroba vnějšího motoru jako pohonu ventilátoru. V roce 1973 začala internacionalizace a v roce 2001 následovala přeměna na akciovou společnost v rodinném vlastnictví.  Prodejní pobočky existují v Polsku, Číně, Rusku, USA, České republice, Švédsku, Velké Británii, Finsku, Francii, Itálii, Austrálii, Singapuru, Švýcarsku, Rakousku, Ukrajině, Španělsku, Beneluxu, Jihoafrické republice, Japonsku, Turecku, Indii a Brazílii.  Zakladatelé několika konkurenčních podniků (Gebhardt, ebm-papst, Rosenberg Ventilatoren) byli před založením vlastní firmy zaměstnanci společnosti Ziehl-Abegg. Před založením vlastního podniku v roce 1981 byl Wilhelm Gebhardt dříve zaměstnán ve vývoji společnosti Ziehl-Abegg a Karl Rosenberg v odbytovém oddělení u Ziehl-Abegg.

Produkty.

Ve vzduchotechnice jsou vyráběny axiální a radiální ventilátory o průměru 190 až 1400 mm a také motory společně se sladěnou regulační technikou. Oblasti použití jsou např. tepelná technika, chladicí technika a technika čistých prostorů.  Ziehl-Abegg jako první podnik na světě na konci 80. let zavedl do vzduchotechniky EC-motory (viz také bezkartáčový stejnosměrný motor). V 90. letech byly zkoseny listy rotoru a v roce 2006 získaly pro minimalizaci vytváření hluku bionický profil. Jako první podnik na světě vyvinula společnost Ziehl-Abegg (2013) bioventilátor, který je vyroben z biopolymeru (ricinový olej).  V oblasti techniky pohonu jsou vyvíjeny elektrické motory pro výtahy, lékařské použití (počítačové tomografy) a pro autobusy.

Ziehl-Abegg Automotive.

Na veletrhu IAA užitkových vozidel 2012 prezentovala dceřiná firma "Ziehl-Abegg Automotive" pod označením "ZAwheel" pohon náboje v kole bez převodovky pro autobusy a jiná užitková vozidla se synchronním motorem s vnějším rotorem. Linkové autobusy vybavené pohonem "ZAwheel" se v linkovém provozu používají již od roku 2008, například v Apeldoornu ("„The Whisperer“") a Rotterdamu ("„eBusz“"). Pět linkových autobusů vybavených pohonem ZAwheel bylo v Německu poprvé uvedeno do provozu v dubnu 2015 v Münsteru. Model ZAwheel SM530 o výkonu 125 kW má maximální točivý moment 6000 Nm. Účinnost je 90 %. Taktéž je možné dovybavení běžných autobusů se vznětovými motory.

Pobočky.

Ziehl-Abegg SE.

Mateřský závod sídlí v ulici Heinz-Ziehl-Straße a pobočný závod v ulici Würzburger Straße, oba v Künzelsau. Zde podnik od roku 2008 provozuje světově největší kombinovanou měřicí ústřednu a zkušebnu ventilátorů. Další stanoviště: Schöntal-Bieringen a dva závody v obci Kupferzell na ulici Günther-Ziehl-Straße v průmyslovém parku Hohenlohe.

Ziehl-Abegg France SARL.

Výroba elektrických motoru a kompletních ventilátorových systémů pro chladicí a větrací průmysl se nachází ve Villieu u Lyonu ve Francii. Zde pracuje 118 zaměstnanců na ploše 10.000 m2.

Ziehl-Abegg KFT.

V prosinci 1994 byla společností ZIEHL-ABEGG GmbH. & Co. založena společnost ZIEHL-ABEGG Motor-és Ventillátorgyártó Kft. v Marcali (Maďarsko) s kmenovým kapitálem 84.570.000 forintů. Vyrábí vzduchotechnická zařízení, speciální elektromotory, axiální a radiální ventilátory a příslušenství pro zemědělství, strojírenský průmysl, klimatizace a chladírenský průmysl. Díly jsou vyráběny ve třech závodech, celková plocha provozu je 62.000 m2.

Vzdělávání a studium.

Vzdělávací kvóta dosahuje u společnosti Ziehl-Abegg skoro 10 procent. V roce 2014 udělila obchodní a průmyslová komora (IHK) společnosti Ziehl-Abegg jako pilotnímu podniku pečeť „Dualis“ za znamenité vzdělávání. Společností „Human Resource Excellence Awards“ byl Ziehl-Abegg v prosinci 2012 oceněn za svou znamenitou „kulturu vítání“ zahraničních odborníků. Tento úspěšný model duálního vzdělávání společnost Ziehl-Abegg vyváží také do jiných zemí: v roce 2013 začalo v závodě v Maďarsku duální vzdělávání, v roce 2016 pak poprvé také duální studium.

Ziehl-Abegg SE (do roku 2013 "Ziehl-Abegg AG") je německý výrobce ventilátorů pro vzduchovou a klimatizační techniku a hnacích motoru pro výtahy. Hlavní sídlo podniku se nachází v německém městě Künzelsau v regionu Hohenlohe.

Ziehl-Abegg SE (own notation ZIEHL-ABEGG SE, until 2013 "Ziehl-Abegg AG") is a German manufacturer of fans for ventilation and air conditioning applications, as well as drive technology for elevators and motors with matching control technology. The company's headquarters are in Kuenzelsau, in Hohenlohekreis, Germany.


Pamětihodnosti.

V okolí se nachází např. Černé jezero a Čertovo jezero a hora Špičák. U hřbitova na jižním okraji města je chráněné stromořadí Alej u hřbitova.  Barokní kostel Panny Marie Pomocné z Hvězdy (s dvojitou kopulí), kaplička sv. Barbory, Křížová cesta s kaplí Svaté Anny atd. Místní muzeum sídlí v bývalém rodinném domě významné rodiny sklářů Abelů a disponuje celoroční výstavou vztahující se k historii města, která byla úzce spjata se sklářstvím.  Špičácký tunel byl do roku 2007 nejdelším železničním tunelem (1747 m) v Česku. Skrze vlakové nádraží v Alžbětíně prochází státní hranice.  Přímo v centru města se nachází bývalý lovecký zámeček postavený v roce 1690, původně jako letní sídlo hrabat Nothaftů. V této budově s číslem popisným 1 se v roce 1892 narodil významný český vědec, pedagog a spisovatel prof. dr. Julius Miloš Komárek. V současné době se jedná o nejstarší zachovalou budovu v Železné Rudě a nachází se zde muzeum historických motocyklů s celou řadou unikátních motocyklů a expozice loutek.

Ekonomika.

Železná Ruda je největším lyžařským střediskem Šumavy a Plzeňského kraje a také důležitým centrem zimní i letní turistiky. Na ekonomice města se významně podílí hotelové, restaurační a rekreační služby.  V nadmořské výšce 865 až 1202 m n. m. na jihovýchodním svahu Špičáku se nachází lyžařský areál s 9 sjezdařskými tratěmi různé obtížnosti. Další sjezdovky se nacházejí na sousedním Pancíři (1214 m), kam vede sedačková lanová dráha Špičák – Pancíř.  Železnorudsko rovněž nabízí desítky kilometrů rolbou upravovaných běžkařských tratí.

Železná Ruda (německy "Markt Eisenstein") je město v Plzeňském kraji na česko-německé hranici. Žije zde obyvatel. Město se nachází na hranici Národního parku Šumava a je to jedno z šumavských sportovních a turistických středisek cestovního ruchu.

Železná Ruda (literally "iron ore",, ) is a town in the Pilsen Region of the Czech Republic. It is located in the Šumava Mountains, close to the border with Bavaria and the German town Bayerisch Eisenstein. It is one of the important sports and tourism centres of the Šumava Mountains. The German name of the town comes from The Middle Ages, when it was a market town. Its German population was expelled after 1945.


Život a dílo Andrey del Castagna.

Dětství.

Andrea del Castagno se narodil v roce 1423 v Corelle. Do města Castagno se jeho otec Bartolo di Simone přestěhoval s rodinou až v roce 1436. Podle tohoto města si Andrea také říkal, když se pak přistěhoval do Florencie. Vasari uvádí, že del Castagnovi zemřel jeho otec v útlém věku, jiné zdroje uvádí, že jej otec přežil. Také zmiňuje, že kvůli smrti otce se del Castagno usadil u svého strýce. Ten jej nechával pást dobytek, protože Andrea byl hbitý, čilý a nebojácný. Vasari uvádí, že se v této době dostal k malování – potkal jednoho z venkovských malířů, který maloval pro nějakého venkovana jakýsi svatostánek. Andreu to velmi zaujalo, přihlížel s nesmírnou pozorností a chtěl začít také malovat. Po této události proto začal kreslit uhlem nebo rýt špičkou nože po zdích a kamenech figury a zvířata. Byl v tom velmi dobrý a informace o jeho umění začaly šířit, až se dostaly k florentskému pánovi Bernadettu de Medici. Ten se s ním setkal, byl nadšený z jeho umu a pohotovosti. Proto mu nabídl odjet na studium do Florencie, kde by se zdokonalil v umění kresby a malby u jednoho z mistrů, který se tehdy považoval za nejlepší. Andrea si oblíbil zejména kresbu, malbě a barevnosti nedával takový význam, což nakonec výsledným pracím ubíralo na kvalitě a půvabu. Jeho silnou stránkou bylo znázorňování pohybu postav. Zvláště v mužských i ženských hlavách, jež se vyznačují vážným výrazem a výstižnou kresbou.

Rané dílo.

Andrea zahájil samostatnou uměleckou dráhu velmi brzy, jeho prvními doloženými pracemi jsou podobizny florentských rebelů poražených v červnu 1440 v bitvě u Anghiari. Hlavní rebelové byli namalování oběšení na Palazzo del Podesta Signoria ve Florencii téhož roku. Díky tomuto dílu si Andrea vysloužil přezdívku Andrea degl ́Impiccati – tedy Andrea oběšenců. V rámci realizace výzdoby Palazzo de Podesta vytvořil výjevy triumfu Medicejských nad rody Peruzzi a Albizzi. Později spolupracoval del Castagno v Benátkách s nepříliš známým malířem jménem Francesco da Faenza. Mezi jeho nejranější práce patří freska s výjevem sv. Miniatua a sv. Crescia odcházejícího od svých rodičů v křížové chodbě kostela San Miniato, která se nedochovala. Také maloval v křížové chodbě a v kostele San Benedetto za branou Pitti, ale byly strženy při obléhání Florencie. Poté pracoval v křížové chodbě kláštera Santa Maria degli Angeli na scéně Ukřižování s Pannou Marií, sv. Janem, sv. Benediktem a sv. Romualdem, která byla přenesena do hlavního špitálu Santa Maria Nuova a dnes je umístěna v Museo del Castagno. V kostele Santa Trinita namaloval sv. Ondřeje, dílo se však nezachovalo. V jeho obrazech lze vidět vliv Masacciova téměř vědeckého realismu a Donatellovy sochařské linie.

Benátky.

K obdobím, v nichž jsou s jistotou dokumentovány práce Andrey del Castagno patří i rok 1442, neboť v tomto roce je doložena umělcova přítomnost v Benátkách. Zde del Castagno vytvořil fresky v kostele San Zaccaria. Pracovní plochou se Andreovi stala klenba kaple sv. Tarasia, na ni vytvořil postavy proroků. Jeho malířský styl byl v těchto pracích velice ovlivněn Donatellovým sochařstvím a Masacciovým malířským uměním. Toto dílo neznamenalo pouze příchod raně renesančních florentských proudů do Benátek, také se jaednalo o jedno z prvních děl, které del Castagno datoval a signoval. Andrea ztvárnil sv. Jana Křtitele stojícího, zahaleného do bílého pláště. Postava se vyznačuje kvalitami, které jsou typické pro sochu, jako je objem či expresivita gest. Donatellova dynamická linie se spojuje s velikostí a robustností postavy, což je důsledkem velkého obdivu, který del Castagno choval k Masacciově tvorbě. V benátském s. Marco je podle jeho kartónu mozaika.

Florencie.

Kolem roku 1447 vytvořil del Castagno cyklus fresky na téma utrpení Krista ve florentském kostele SantʼApollonia. Výjev Zmrtvýchvstání Krista patří mezi nejlépe zachované fresky nacházejících se v kostele SantʼApollonia. Freska je umístěna do horní části refektáře kláštera, společně s Ukřižováním a Snímáním z kříže. Na fresce je zobrazen Kristus, jak opouští hrobku, u jeho nohou se nacházejí dva hluboce spící vojáci, vzadu se však právě jeden voják vzbudil a s napětím přihlíží zjevení. Kristus, jehož postava je dokonale vykreslena, se tyčí nad ostatními figurami tak, že vypadá jako socha. V pozadí načrtnul del Castagno přírodu, která neodvádí pozornost od hlavního výjevu. O několik let později namaloval Piero della Francesca Kristovo zmrtvýchvstání velmi podobným způsobem v Borgo San Sepolcro. Uplatnil přitom také del Castagnův důraz na perspektivu, která zde vytváří dokonalou syntézu velikosti, prostoru a světla. Jedno z Andreových nejslavnějších děl je freska s výjevem Poslední večeře Páně. Tento výjev zobrazuje Ježíšovu poslední večeři s učedníky. Freska byla před nedávnem restaurována, byly odkryty živé barvy, jež malíř při vytváření tohoto díla použil. Výjev se odehrává v geometricky strukturovaném interiéru, který je směrem k divákovi otevřen. Uprostřed dlouhé tabule vidíme Krista, po jeho pravici i levici sedí jeho učedníci. Naproti Ježíšovi je znázorněn Jidáš Iškariotský – malíř tak vyjádřil protiklad mezi oběma postavami. Jidáš má černé vlasy, jež jsou symbolem jeho zlých úmyslů. Kompozice dokazuje, jak del Castagno dokázal předejít své současníky. Místo toho, aby použil několik plánů, jimiž by vytvořil dojem hloubky, použil zde jeden zadní plán, jenž je společně s tabulí a téměř abstraktním bílým ubrusem jediným prvkem, jehož prostřednictvím umístil malíř Krista a apoštoly do prostoru. Postavy jsou znázorněny zcela realisticky, stejně jako Donatellovy sochy. Nejedná se o idealizované postavy večeřící v tricliniu, nýbrž o sedláky sedící u stolu. Andrea se stal členem malířského cechu dne 30. května 1445 ve Florencii. V letech 1445 až 1448 Andrea pracoval na deskovém obraze pro hlavní oltář kostela Santa Lucia de ́Bardi, jehož námětem je Madona se sv. Janem Křtitelem, sv. Zenobiem, sv. Františkem a sv. Lucií. Dnes se práce nachází ve florentské Uffizi. Kolem roku 1450 pacoval v Legnaji na výzdobě vily Carducciů a od roku 1475 Pandolfini (pro Pandolfa Pandolfiniho) a vyzdobil zde síň řadou slavných osobností. V tomto cyklu fresek spojil humanistického ducha tehdejší doby se svým zájmem o lidskou postavu. Zobrazené osoby, muži i ženy, vystupují díky svému ztvárnění a realistickému vzhledu v téměř životní velikosti z malířského plánu. Jedná se o devět slavných mužů a žen – z toho šest význačných Floreňtanů, státníků a básníků – Filippa Spagna degli Scolari, Farinatu degli Uberti, Niccola Acciaiuoliho, Danta, Petrarcu a Boccaccia a tři ženy – Ester, Sibylu Kumskou a královnu Thomyris. Pracoval zčásti podle své fantazie a podle skutečnosti. Všechny postavy jsou zasazeny do namalované niky a vzájemně jsou odděleny pilastry, takže vypadají jako sochy. Skupina byla doplněna zobrazeními Adama a Evy, Madony s dítětem a několika putti, kteří drží věnce a girlandy. Andrea chtěl zachytit především humanistický ideál tehdejší doby – v každé postavě se spojuje fyzická síla, morální kvality a inteligence, které dohromady vytvářejí dokonalou lidskou bytost. Dnes se nacházejí v galerii Uffizi ve Florencii.

Pozdní dílo.

Andrea maloval také olejovými barvami. Mezi slavné dílo, namalované touto technikou je Nanebevzetí Panny Marie se sv. Miniasem a sv. Juliem z roku 1450. Panna Marie je umístěna uprostřed, je oblečena do širokého roucha, ruce má sepjaté k modlitbě. Její postava je obklopena zářivou, téměř ohnivou mandorlou, jež drží několik andělů. Jejich nahé paže jsou dokladem toho, že del Castagno dokázal mimořádným způsobem zachytit anatomii lidského těla, což se vyvíjelo z jeho kreslířské zručnosti. Na obou stranách se nacházejí dva světci, kteří jsou oblečeni jako dvořané a jsou přímými svědky nanebevzetí Panny Marie na nebesa.  V kostele florentských servitů pracoval na freskách ve třech plochých výklencích v různých kaplích. V kapli zasvěcené sv. Julianovi provedl výjevy ze světcova života s mnoho postavami a se psem v perspektivní zkratce. V kapli zasvěcené sv. Jeronýmovi namaloval nad světcem Nejsvětější Trojici s Kristem na kříži. Andrea del Castagno ovládal perspektivu velmi dobře, zkratky prováděl lepším a modernějším způsobem než ostatní malíři před ním. Třetí kapli dal postavit Orladno de Medici a Andrea zde zpodobnil Lazara, Martu a Magdalénu. Pro jeptišky z kláštera San Giuliano namaloval fresku Ukřižování s Pannou Marií, sv. Dominikem, sv. Juliánem a sv. Janem. Působil také v kapli Cavalcantiů v kostele Santa Croce, kde namaloval sv. Jana Křtitele a sv. Františka. V tomto kostele také namaloval fresku představující Krista bičovaného u sloupu a perspektivně podanou lodžii se zmenšujícími se sloupy, křížovými klenbami a kosočtercovými stěnami. Výjev je zajímavý hlavně díky výrazným postojům mužů bičujících Krista, kteří se tváří nenávistně a vztekle a díky Kristovi, který je naopak trpělivý, pokorný a ušlechtilý.  Tato freska byla poničena již za Vasariho života a zničena koncem 17. století. Poté pracoval na hřbitově u Santa Maria Nuova na výjevu sv. Ondřeje, která se nedochovala. Díky této zakázce ale v roce 1457 pracoval v refektáři kostela, kde zpodobnil Večeři Páně. Ta byla zničena pravděpodobně v 18. století. Andrea kvůli této práci získal přízeň rodiny Portinariů a správce tamějšího špitálu, získal zakázku na výzdobu jedné části chóru kostela Sant ́Egidio. Vasari uvádí, že spolupracoval společně s Alessiem Baldovinettim a s Domenicem Veneziano. Vasari píše o tom, že del Castagno špatně nesl spolupráci s Domenicem Veneziano, který byl velmi slavný, Domenicovi záviděl obdiv a pozornost, kterou sám neměl. Jedná se ovšem o fikci, Domenico Veneziano v tomto kostele působil v letech 1434–1441 (například spolupracoval zde s Pierem della Francesca) a Andrea zde působil až od ledna 1451 do září 1453.  Mezi jeho poslední dochované díla patří Jezdecký portrét florentského vojevůdce Niccola da Tolentino z roku 1456 v Santa Maria del Fiore ve Florencii. Vytvoření této fresky si u malíře objednala florentská katedrála, která tak chtěla uctít památku tohoto kondotiéra, jež pomáhal chránit Florencii. Andrea si vzal za vzor dílo Paola Uccella, které se rovněž nachází ve florentské katedrále. Obě díla se ale dosti liší – tam, kde Andrea dokázal postavě propůjčit mimořádnou dynamiku, vypadal Uccellův jezdec a kůň jako by stáli zcela ohromeni. Del Castagno vytvořil toto dílo velmi naturalisticky a zejména postavu koně a jeho svaly namaloval velmi přesně a detailně. V chóru špitálu Santa Maria Nuova namaloval Andrea fresku Zvěstování, kde zpodobnil letícího anděla, což bylo do té doby neobvyklé. Také zde namaloval Smrt Panny Marie. Na tomto obraze Panna Marie leží na márech, kolem kterých jsou rozestoupeni apoštolové, v jejichž tvářích vidíme radost z toho, že Pannu Marii vzal Kristus na nebesa a zároveň hořkost, že musejí zůstat na zemi bez ní. Mezi apoštoly se objevuje také několik andělů se svícny v rukou. V této sérii obrazů zpodobnil podle skutečnosti Rinalda degli Albizzi, Puccia Pucciho, Falganaccia a klečícího správce kostela – Bernarda di Domenico della Volta. Namaloval zde i sám sebe – v rondu jako Jidáše Iškariotského.  Ve florentském kostele San Miniato fra le Torri namaloval obraz Nanebevzetí Panny Marie se dvěma postavami, které se nedochovalo. Také pracoval v Scarperii u Mugella, kde namaloval Milosrdenství, které bylo ovšem ještě za Vasariho života zničeno.  Andrea del Castagno zemřel 19. srpna 1457 na mor ve věku asi čtyřiceti let. Byl pohřben v kostele Santissima Annunziata.

Andrea del Castagno (1421 /1423 – 19. srpna 1457, Itálie) byl florentský malíř. Jeho hlavním životopiscem byl Giorgio Vasari, který o něm psal ve své slavné knize "Životy nejvýznačnějších malířů, sochařů a architektů". Informace, které o něm Vasari uvádí o jeho životě, jsou ale z části smyšlené, například to, že Andrea zavraždil svého kolegu malíře Domenica Veneziana. O jeho původu, vzdělání a životě se mnoho pravdivých informací neví. V jeho díle se odráží vliv sochařského a malířského umění jeho současníků. Vytvořil velký počet fresek, které obzvlášť dobře odrážejí jeho sochařský přístup k malbě, mnoho jeho prací se však nedochovalo.

Andrea del Castagno () or Andrea di Bartolo di Bargilla (; – 19 August 1457) was an Italian painter from Florence, influenced chiefly by Masaccio and Giotto di Bondone. His works include frescoes in Sant'Apollonia in Florence and the painted equestrian monument of Niccolò da Tolentino (1456) in the Cathedral in Florence. He in turn influenced the Ferrarese school of Cosmè Tura, Francesco del Cossa and Ercole de' Roberti.