Život.

Narodil se v kurdské rodině, ve vesnici Hemite na jihovýchodě dnešního Turecka (tehdy Osmanské říše). Jeho rodný kraj, rovina Çukurova, se stal dějištěm většiny jeho knih, příběh o zbojníkovi Ince Memedovi nevyjímaje. Kemal sám roli rodného kraje a inspirace načerpané z něj vždy velmi zdůrazňoval. „Nikdo se nemůže stát velkým romanopiscem, pokud nemá svoji vlastní Çukurovu,“ řekl například.  Když mu bylo pět let, sirotek, jehož jeho rodina adoptovala, zavraždil jeho otce. Stalo se to v mešitě při modlitbě a Kemal byl události přímým svědkem (Zážitek vraždy otce později zpracoval i literárně, v románu z roku 1980). Způsobilo mu to obrovský šok a také řečovou vadu. Té se zbavil až ve dvanácti letech. Řečová vada se neprojevovala, když zpíval, a proto se začal zpívání, i jako druhu terapie, intenzivně věnovat. To mu otevřelo cestu k tureckému folklóru. Někteří literární odborníci soudí, že turecký folklór je klíčem k celé poetice jeho děl.  Písně mu ovlivnily život i tím způsobem, že začal toužit si je zapisovat. K tomu potřeboval umět číst a psát, a tak přemluvil matku, aby ho poslala do školy, která byla vzdálená 10 kilometrů. Naučil se číst a psát jako jediný ze své rodné vsi. To mu později otevřelo cestu k novinařině a literatuře.  Jeho dětství ho poznamenalo ještě jinak, přišel též o pravé oko, když nešťastně manipuloval s nožem.  Přestože se jeho matka znovu vdala (za svého švagra), rodina byla ve složité ekonomické situaci, mimo jiné proto, že všichni tři Kemalovy sourozenci zemřeli na malárii. Kemal kvůli tomu ani nedokončil středoškolské vzdělání a šel pracovat na bavlníkové a rýžové plantáže a do továrny. Živil se ale také jako vesnický učitel, nosič vody, švec, řidič traktoru, písař a mnohými jinými profesemi. Do svých třiceti let vystřídal dle svých slov 40 zaměstnání.  V té době se též stal aktivistou marxistické Turecké strany pracujících. Za své politické aktivity byl pronásledován. Poprvé se dostal do vězení v roce 1950, a to za „socialistickou propagandu“.  Po propuštění z vězení se v něm projevila touha psát. Pořídil si psací stroj a jako řada jiných autorů z chudších poměrů se uchytil v novinařině. Získal redaktorské místo v istanbulských levicově orientovaných novinách "Cumhuriyet" ("Republika"). Proslul zde zejména reportážemi z Anatolie, kterou procestoval jako námezdní dělník křížem krážem. Jeho reportáže mu zajistily velký respekt a získal za ně i Cenu asociace novinářů.  V roce 1967 se osamostatnil a založil marxisticky orientovaný týdenník "Ant". Tím si vysloužil znovu trest vězení, opět za zakázanou propagandu marxismu.  Později se začal více věnovat psaní románů, do novin přispíval jen výjimečně. Psal též filmové scénáře.  V roce 1973 spoluzakládal Syndikát spisovatelů a byl zvolen jeho prvním prezidentem.  Jeho literární sláva, i mezinárodní, mu zajistila jistou ochranu před úřady, nicméně za podporu Kurdů stanul před soudem ještě roku 1995, když byl obviněn, že podporuje kurdský separatismus (šlo o článek otištěný v německém časopise "Der Spiegel"). Byl odsouzen na 20 měsíců vězení, ale jako celosvětově proslulý autor do vězení ani nenastoupil, rozsudek byl oficiálně „pozastaven“. Často se též věnoval problému řecké menšiny v Turecku.  Získal za svůj život řadu cen, mj. "Prix Mondial Cino del Duca" (1982), či Mírovou cenu německých knihkupců (1997). Je též členem francouzského Řádu čestné legie.

Dílo.

Jeho styl má blízko k jihoamerickému magickému realismu. Prostý realismus podle Kemala totiž nemůže zahrnout celou lidskou zkušenost, včetně té nevědomé. To také byl zpočátku problém pro tureckou kritiku, která od vesnického románu realismus vyžadovala. Nakonec ji však Kemalův styl okouzlil a byl vyčleněn z kategorie vesnického románu jako tzv. „anatolský román“. Byl dokonce označen za zcela originální směr, ba první turecký literární proud, který není jen nápodobou západních proudů. Autor literární teoretiky též provokuje svou oscilací mezi návratem k mýtu a modernistickými postupy (to zejména v trilogii "Dağın Öte Yüzü").  Do češtiny byly přeloženy dvě knihy, roku 1966 Státní nakladatelství krásné literatury a umění vydalo román "Zbojník Ince Memed", jejž přeložila Helena Turková, roku 1979 Odeon knihu "Jeřábi se zlatými péry", již přeložil Luděk Hřebíček.

Yaşar Kemal, vlastním jménem Kemal Sadık Gökçeli (6. říjen 1923, Hemite – 28. únor 2015, Istanbul) byl turecký spisovatel kurdského původu. K jeho nejznámějším dílům patří román "Zbojník Ince Memed" z roku 1955, v němž se statečný zbojník postaví na ochranu své milé i utlačovaného lidu, pomstí smrt své matky a zbaví vesnici útlaku mocipánů. Jeho prózy byly značně lyrické a zakořeněné v mýtu. Je řazen k takzvanému tureckému vesnickému románu, protože popisoval především život na venkově. Jeho knihy byly přeloženy do 40 jazyků.

Yaşar Kemal (born Kemal Sadık Gökçeli; 6 October 1923 – 28 February 2015) was a Kurdish writer and human rights activist, and one of Turkey's leading writers. He received 38 awards during his lifetime and had been a candidate for the Nobel Prize in Literature on the strength of "Memed, My Hawk".


Průběh toku.

Jménem "Tarim" je řeka pojmenovaná pod soutokem řek Jarkend, Chotan a Aksu, přičemž za pramenný tok je považovaná první jmenovaná s horním tokem Raskemdarjou, jež pramení v pohoří Karákóram. Nejvodnější zdrojnicí je však Aksu (70-80%), když druhé dvě zdrojnice v některých letech vysychají. Pod soutokem zdrojnic teče převážně po severním okraji Kašgarské roviny a obtéká ze severu poušť Taklamakan. Na středním a dolním toku se řeka rozděluje na mnohá ramena a průtoky, čímž vytváří neuspořádaný labyrint mělkých koryt a jezer široký až 80 km. V tomto úseku se má charakter mělké, nesplavné pouštní řeky s proměnlivým průběhem hlavního koryta. Na dolním toku se tok "Tarimu" přibližuje k řece Končedarja a obě řeky jsou propojeny průtoky s občasným tokem. V letech, kdy převážné množství vody směřuje do řeky Končedarja, naplňuje se jezero Lobnor. Naopak v letech, kdy převážné množství vody směřuje do řeky "Tarim", naplňuje se jezero Karakošun a Lobnor se naopak značně zmenšuje nebo vysychá. Jiné z ramen uhýbá k jihu a mizí někde za přehradou Daxihaizi Shuiku. V některých letech řeka končí ve slanisku východně od jezera Karakošun. Většinu povodí ve skutečnosti vyplňují písečné duny pouště Taklamakan. Těsně u řeky se drží odolná keřovitá vegetace a řídký les topolů s podrostem vrb, rakytníku řešetlákového, toještě konopného a lékořice uralské.

Přítoky.

V minulosti do Tarimu ústily řeky Kašgar, Tiznaf a Kerija, jejichž vody se od poloviny 20. století v plném rozsahu využívají na zavlažování popř. se ztrácejí v poušti.

Vodní režim.

Zdrojem vody jsou sněhové a dešťové srážky a na horním toku zdrojnic také ledovce. Nejméně vody má od října do dubna, nejvíce pak od května do září, kdy taje sníh v Ťan-šanu a Kchun-lunu. Od prosince do března bývá řeka zamrzlá. Maximální průtok vody na středním toku u Aralu dosahuje přibližně 2500 m3/s. Objem celkového odtoku činí pod horami přibližně 29 km3 a na dolním toku 4 až 8 km3. Srážky v Tarimské pánvi dosahují pouhých 50 až 100 mm ročně.

Využití.

Řeka je bohatá na ryby (marinka, osman, siven) a její údolí je častou zastávkou stěhovavých ptáků a na dolním toku v rákosových porostech se nacházejí i jejich hnízdiště. Údolí je řídce osídlené, obyvatelé se živí zemědělstvím v oázách (především Jarkandská, Kašgarská, Aksujská), kde využívají na zavlažování vodu z řeky a jejich přítoků.

Tarim (, transliterováno "Tarim däryasi", ) je řeka na západě ČLR v Sin-ťiangu, jedna z nejdůležitějších řek v této autonomní oblasti a nejdelší vnitrozemská řeka ve Střední Asii. Je 2030 km dlouhá od pramenů delší zdrojnice Jarkend. Povodí, které zahrnuje i povodí jezer Lobnor a Karakošun, má rozlohu 951 500 km2.

The Tarim River (; ), known in Sanskrit as the Śītā, is an endorheic river in Xinjiang, China. It is the principal river of the Tarim Basin, a desert region of Central Asia between the Tian Shan and Kunlun Mountains. The river historically terminated at Lop Nur, but today reaches no further than Taitema Lake before drying out.


Historie.

Název soutěsky je odvozen z novoperského názvu průsmyk dar-i Alan (česky: Alanova brána). V gruzínském dějepisu se uvádí jako "Ralani, Dargani", či "Darialani". Strabón ji označoval jako "Porta Caucasica" nebo "Porta Cumana". Římský filosof Plinius soutěsku nazýval "Portae Caucasiae" či "Portae Hiberiae". Ptolemaios ji pojmenoval "Sarmatikai Pulai" (řecky: Σαρματικαι Πυλαι). Tataři ji nazvali "Darioli".  Kontrola tohoto "ucha jehly", po staletí jediného průchodu přes Kavkaz, hrála důležitou úlohu v dějinách Gruzie, Římské říše, Persie, arabských Kalifátů, Byzance a později Ruska. Až do 13. století šlo hlavně o to, zadržet pravidelně útočící bojovné nomádské kmeny ze severního Kavkazu, zejména Alany, před expanzí na jih. Od 18. století se soutěska stala životně důležitou pro spojení mezi Ruskem a Gruzií. V roce 1799 byla do svahu soutěsky vytesána vozovka Gruzínské vojenské cesty. Po dobytí Kavkazské Ibérie Pompeiem roku 66 př. n. l. zřídili Římané v soutěsce pevnost "Kumania" se zdí ze stromových klád zesílených železnými vazníky. Tuto pevnost provozovali iberští králové pod názvem "Kumli". V průběhu času byla víckrát modernizována. Její zřícenina je ještě dnes patrná na kopci na levém břehu Těreku. Skládala se z několika věží a tajného východu k řece. Persie zřídila v 5. století kastel (malý římský tábor pro malé útvary) "Biriparach", ve kterém sídlila posádka kolem 1000 vojáků. Rusko postavilo po roce 1801 na severním vstupu do soutěsky pevnost "Darialskoje" (rusky: Дарьяльское), jejíž zbytky jsou dnes vidět na gruzínském území hned vedle Rusko-Gruzínské hranice. Sovětský svaz toto přírodní "ucho jehly" využíval také, když kontroloval průjezd za pomocí vojenské hlídky a silniční závory.  V letech 2006 až 2010 byl ze strany Ruska hraniční přechod Věrchnyj Lars, a tím i přístup do soutěsky pro veškerou dopravu i pěší uzavřen.  V roce 2011 byla nad soutěskou na gruzínské straně zahájena výstavba Darialské vodní elektrárny.

Darialská soutěska, též zvaná Darialský průsmyk (, nebo, ) je 11 km dlouhá soutěska v severní Gruzii na hranici s Ruskem. Leží na východním úpatí hory Kazbek ve Velkém Kavkazu. Protéká jím řeka Těrek. Téměř 600 m vysoké skalní stěny na obou stranách soutěsky se sbíhají až na odstup pouhých 8 m. Toto "ucho jehly" na cestě přes Kavkaz mělo vždy velký strategický význam.

The Darial Gorge (, "Darialis Kheoba"; ;, "Arvykom";, "Dära Äle") is a river gorge on the border between Russia and Georgia. It is at the east base of Mount Kazbek, south of present-day Vladikavkaz. The gorge was carved by the river Terek, and is approximately long. The steep granite walls of the gorge can be as much as tall in some places.


Život.

Duroc byl synem důstojníka a pocházel ze staré šlechtické rodiny. Byl vychováván ve armádních zařízeních svého rodného města a poté navštěvoval dělostřeleckou školu v Chalons. Po výbuchu revoluce emigroval do Německa, ale brzy se vrátil zpět do Francie. Byl v roce 1793 jmenován poručíkem 4. pluku a rychle postupoval. Roku 1796 se stal jako kapitán. Pobočníkem Napoleona Bonaparte u italské armády a během italského tažení se vyznamenal v letech 1796 a 1797 na Soči, u Brenty a Gradišky. Při přechodu Soči v březnu roku 1797, byl těžce raněn a poté byl povýšen na velitele praporu. Vynikl během egyptského tažení, zejména u Salehieh a při útoku na Jaffu následně byl opět těžce raněn v pozemní bitvě u Abukiru. Po návratu do Francie byl povýšen na brigádního generála a stal je jedním z hlavních opor Napoleona Bonaparte při státním převratu 18. brumaire. Po Marengu cestoval s diplomatickým posláním do Vídně, Petrohradu, Stockholmu a Kodaně a nezištně hájil zájmy prvního konsula. Ten jej roku 1803 povýšil na divizního generála.

První Francouzské císařství.

Po korunovaci Napoleona byl jmenován vrchním maršálkem paláce. Jako "Gouveurneur du Palais imperial, Officer de la Maison de l'Empereur, Grand Marechal du Palais" byl zodpovědný za osobní bezpečnost Napoleonovu, jak ve Francii, tak na polních taženích a staral se o veškerý běh císařské domácnosti. Roku 1805 u Slavkova během Oudinotovy rekonvalescence velel granátnické divizi. Po bitvě u Jeny a Auerstedtu roku 1806 uzavřel mír se Saskem a roku 1807 po bitvě u Frýdlantu příměří, které předcházelo Tylžskému míru, po kterém byl jmenován vévodou Friaulským (1808). Duroc se podílel na dohodách ve Fontainebleau a v Bayonne (1807–1808), které byly předehrou k francouzské vojenské intervenci ve Španělsku. V bitvě u Aspern velel dělostřelectvu na ostrově Lobau, domluvil před bitvou u Znojma příměří, doprovázel roku 1812 císaře, při jeho odjezdu od armády v Rusku do Francie a vedl zde reorganizaci gardy. Roku 1813 byl jmenován senátorem. V závěru vítězné bitvy u Budyšína utrpěl v Napoleonově doprovodu zranění, které tehdejšími medicínskými prostředky nebylo zvládnutelné (dělová koule mu roztrhala podbřišek) a on zemřel na blízkém statku 23. května 1813 v Napoleonově náručí. Napoleon koupil usedlost a zřídil tam Durocův památník. Také zařídil převoz jeho ostatků do pařížské Invalidovny, což se však uskutečnilo až roku 1847. Duroc byl nejbližším důvěrníkem Napoleonovým a téměř stále jeho pravou rukou. Jeho čistý charakter, vstřícnost, ochota a věrnost byly známy a též samotným císařem oceňovány a opláceny naprostou důvěrou. Jako jeden z mála měl i vliv na Napoleonova rozhodnutí. Smrtí Duroca byl Napoleon hluboce zarmoucen. Jak mnoho si cenil svého věrného generála se ukázalo mnoho let později, když na Svaté Heleně odkázal jeho dceři 100 000 franků. Durocovým nástupcem ve funkci vrchního maršálka paláce se stal generál Henri-Gratien Bertrand. Napoleon napsal o Durocovi na Svaté Heleně následující řádky: „"Službu vykonával přesně a pravidelně. Jeho den začínal, až tehdy, když můj se zcela uzavřel, skončil a já odpočíval. Duroc byl ryzí a mravný, zcela bez nároků něco dostávat, ale zato extrémně velkorysý v dávání"„.

Géraud Christophe Michel Duroc, vévoda de Frioul (původně Géraud Christophe de Michel, chevalier du Roc; 25. října 1772 v Pont-à-Mousson – 23. května 1813, padl v Markersdorfu u Zhořelce – Německo) byl francouzský generál a diplomat, od r. 1804 "Grand Maréchal du Palais" (tedy vrchní dvorní maršálek – neplést si tento úřad s vojenskou hodností maršála). Dále působil jako Napoleonův pobočník a byl známý jako jeden z jeho nejbližších a nejvěrnějších přátel.

Géraud Christophe Michel Duroc, 1st Duc de Frioul (October 25, 1772 – May 23, 1813) was a French general noted for his association with Napoleon.


Vzhled.

Borovice pinie je jehličnatý neopadavý strom, který je v době své dospělosti asi 25–30 m vysoký. Typický je svou korunou, která je deštníkovitého tvaru (v obryse je široce eliptická, někdy až polokulovitá). Kmen bývá mnohdy pokřivený, často se rozděluje těsně nad zemí v mohutné větve.  Mladé stromy mají borku šedou nebo světle šedou. Starší exempláře ji mají silně brázditou, rozdělující se do plošek, resp. plošky připomínají šupiny ryb. Mladé větévky jsou šedozelené, na koncích s pupeny, které mají na koncích světlehnědé šupiny s nepravidelně rozštěpenými okraji.  Jehlice jsou tmavohnědé až šedozelené s velice tenkými podélnými proužky, špičaté a mnohdy hodně volné, zhruba 10–20 cm dlouhé a přibližně 2 mm široké. V brachyblastech jsou po dvou, někdy i po třech jehlicích.  Válcovité samčí šištice jsou dlouhé kolem 1 cm. Rostou ve velkých počtech.  V době své zralosti jsou samičí šištice leskle světle hnědé až hnědočervené, asi 8-14×10 cm velké, vejcovité až oválné. Semínka jsou jedlá, ale dozrávají až za tři roky po opylení (na podzim až v zimě).

Výskyt.

Kolem Středozemního moře je typickým jehličnanem a vytváří zde porosty. Ty původně byly pouze nedaleko Mediteránu, u jeho západního pobřeží. V současnosti se ale tato borovice hojně vysazuje v téměř celé oblasti Středozemního moře.

Nároky.

Pinie potřebují k růstu prohřáté, suché a kypré půdy. Ve střední Evropě nejsou schopny přežít ani mírnou zimu, protože nesnesou mráz.

Využití.

Háje a stromořadí pinie ve Středozemí jsou velmi krásné a malebné, dotvářejí krajinu. Pinie však mají kromě estetického i svůj praktický význam, protože jsou velmi odolné vůči silnému větru a ve volné krajině působí jako větrolamy.  Semena borovice pinie jsou jedlá a prodávají se pod označením „piniové oříšky“ (případně „pinocchi“, piňolky). Před konzumací je nutné je zbavit tvrdého osemení, dají se pražit a solit. Jsou považovány za delikatesu, využívají se k přípravě různých pokrmů převážně italské kuchyně. Některé směsi s příměsí nejedlých semínek pocházejících z jiných druhů borovic (zejména borovice Armandovy) mohou na několik dnů i týdnů ovlivnit vnímání chuti – veškeré chutě jsou vnímané jako nepříjemně hořké.  Dřevo pinie je hojně využíváno především jako stavební materiál (okna, dveře, schody, kuchyňský nábytek), protože je velmi pevné, tvrdé a přitom obsahuje oproti jiným druhům borovic, minimum pryskyřice.

Borovice pinie ("Pinus pinea"), zvaná též pouze pinie, je jehličnatý strom typický svým deštníkovitým habitem a tvarem šišek s masivními apofýzami. Může dorůst výšky až 30 metrů. Je charakteristickým stromem Středomoří. Vyžaduje prohřáté, suché a kypré půdy.

The stone pine, botanical name Pinus pinea, also known as the Italian stone pine, umbrella pine and parasol pine, is a tree from the pine family ("Pinaceae"). The tree is native to the Mediterranean region, occurring in Southern Europe, Israel, Lebanon and Syria. It is also naturalized in North Africa, the Canary Islands, South Africa and New South Wales. The species was introduced into North Africa millennia ago, such a long time that it is essentially indistinguishable from being native.


Účel a původ metody.

V rodinných osudech se některé příběhy (respektive vzorce chování) opakují. Pokud jsou podobnosti v příbězích nápadné, mohou se jejich aktéři ptát po příčině. Rodinné konstelace odpovídají na tuto potřebu a nabízejí jeden z pohledů na nevědomou rodinnou dynamiku.  Rodinné konstelace zavedl Bert Hellinger (*1925), který tuto metodu vyvinul v osmdesátých a devadesátých letech. Hellingerův fenomenologický přístup se částečně opírá o psychodrama, vyvinuté rakouským lékařem Jakobem Levy Moreno, rodinné rekonstrukce a sochání Virginie Satirové a hypnoterapii Miltona Ericksona.

Technika konstelací.

Rodinné konstelace formou semináře.

Technika konstelací spočívá v sestavení jakéhosi „modelu“ rodiny, vztahu nebo jiného systému ze „zástupců“ vybraných z ostatních účastníků semináře.  Klient terapeutovi popíše podstatu problému, který ho na konstelace přivedl. Terapeut klientovi navrhne, kteří lidé z jeho příběhu by měli v konstelaci vystupovat, a klient si mezi účastníky semináře vybere takové zástupce skutečných osob, kteří mu dotyčné pocitově nejvíc připomínají.  Ukazuje se, že v osobních příbězích jsou důležití nejen rodiče, sourozenci, prarodiče, ale mnohdy i vzdálenější příbuzní nebo lidé s rodinou nějak spjatí. V příbězích mívají zvlášť velký význam rodinní příslušníci, kteří jsou z vědomí rodiny vytěsněni nebo se na ně zapomnělo. Mohou to být potracené nebo brzy zemřelé děti, nežádoucí členové systému či příbuzní s tragickým osudem.  Klient si rovněž zvolí zástupce, který bude v situaci zastupovat jeho samého. Takto vybrané zástupce klient rozestaví tak, jak si myslí, že by se rozestavili sami, kdyby byli přítomni. Výchozí rozestavení tedy odpovídá jeho vnitřnímu obrazu dotyčného systému. Proto to musí dělat soustředěně a bez ohledu na formální očekávání.  Od chvíle, kdy zástupci zaujmou své pozice, se u nich začínají projevovat charakteristické pocitové reakce. Jejich pocity v konstelaci jsou překvapivě autentické a silné. Konstelace umožňují spatřit situaci v její podstatě a často vynesou na světlo skrytou dynamiku systému. Tento jev je základem metody.  Pozorováním reakcí a dotazováním zástupců dostáváme řadu informací o systému a procesech, které pod povrchem systému probíhají. Zároveň vychází najevo, zda v rozestavené konstelaci nechybí někdo, kdo ve skutečnosti v systému byl důležitý, či zda v systému nepřevzal někdo roli jiného člena rodiny. Přeskupováním systému, hledáním „správného“ místa pro jednotlivé členy a doplněním systému o další vyloučené anebo zapomenuté členy rodiny začíná proces, jehož hojivý účinek pociťuje nejen klient, nýbrž později celý jeho rodinný systém. Pro ostatní účastníky semináře je jejich „práce“ v rolích zástupců, ale i sama účast na semináři neobyčejně intenzívní a přináší vždy hluboké prožitky a překvapivé náhledy do jejich vlastního života.

Konstelace v individuálním poradenství.

Konstelace lze dělat také jako individuální poradenství. Zde se pracuje se značkami místo osobních zástupců pro jednotlivé členy systému. Klient značky rozestaví na podlahu jako by tam stáli členové systému, případně si může stoupnout na jejich místo, aby se vcítil do příslušných rolí.

Formální dělení konstelací.

Obecné principy formulované Bertem Hellingerem a používané při konstelacích lze aplikovat na rodinné systémy, pracovní či školní kolektivy a další organizační systémy. Největšího rozšíření dosáhla původní aplikace metody na rodinné systémy.

Rodinné konstelace.

Z hlediska zacílení lze Rodinné konstelace dále formálně dělit podle toho, kterou část rodinného systému řeší.

Konstelace původního rodinného systému.

V případě rodinných konstelací původního rodinného systému jde o pochopení vztahů členů původní rodiny. Patří sem sourozenci, rodiče a jejich sourozenci, prarodiče a jejich sourozenci a někdy i starší generace. Podle Hellingera je naše životní cesta silně ovlivňována událostmi a vzorci z rodinné historie, které se nevědomě přenášejí z generace na generaci.

Konstelace partnerského systému.

Dalším vztahovým systémem, jemuž lze lépe porozumět s pomocí techniky Rodinných konstelací, je systém partnerského vztahu. Do něj patří nejen partner nebo partnerka a děti, ale někdy i dřívější „důležití“ partneři a případně osoby z původní rodiny.

Systemické konstelace.

Označení Systemické konstelace se užívá pro obecnější aplikace konstelačních postupů na jakýkoliv systém tvořený vzájemně se ovlivňujícími členy.

Pracovní a organizační konstelace.

Konstelace lze s úspěchem použít i na odkrytí vnitřní dynamiky pracovních kolektivů, organizačních systémů (podnikové konstelace), ale i různých dalších systémů.

Typologie konstelací.

Konstelace v různých formách pronikají i do dalších oblastí života. Pro utřídění můžeme systemické konstelace dělit na:

Kritika.

Provádění rodinných či systemických konstelací je sice licencováno některými psychoterapeutickými společnostmi, jde ale o metodu spornou, která má četné kritiky. Je to metoda fenomenologická, nekauzální, subjektivistická, jejíž účinnost nelze standardními metodami ověřovat. Podle hodnocení Českého klubu skeptiků zde má, podobně jako u všech pseudovědeckých metod, léčbu zprostředkovávat jakási "„energie“." Často tuto metodu provozují nekvalifikované osoby. Ale nabízejí ji i odborní lékaři a psychoterapeuti.

Rodinné konstelace jsou metodou rozvoje osobnosti, sebepoznávání a psychoterapie. Umožňují názorně ukázat a pocítit souvislosti a vztahy mezi členy rodiny, případně členy širších systémů. Jejich tvůrcem je Bert Hellinger. Metoda je používána v terapii a poradenství.

Family Constellations, also known as Systemic Constellations and Systemic Family Constellations, is a non proved, non scientific, alternative therapeutic method which draws on elements of family systems therapy, existential phenomenology and isiZulu beliefs and attitudes to family. In a single session, a Family Constellation attempts to reveal a supposedly unrecognized dynamic that spans multiple generations in a given family and to resolve the deleterious effects of that dynamic by encouraging the subject, through representatives, to encounter and accept the factual reality of the past.


Život.

Původ.

Izabela, jako dcera francouzského a navarrského krále Jindřicha IV. a jeho manželky Marie Medicejské, byla příslušnicí vládnoucího domu Bourbonů. Vyrůstala společně s pěti sourozenci: Ludvíkem (1601–1643), Kristinou Marií (1606–1663), Nikolasem (1607–1611), Gastonem (1608–1660) a Henriettou Marií (1609–1669).

Dohodnutý sňatek.

V důsledku prošpanělské politiky vedené královnou regentkou Marií Medicejskou byl dohodnut dvojitý královský sňatek stvrzující spojenectví Francie a Španělska. Samotnému sňatku předcházelo dne 9. listopadu 1615 slavnostní předání princezen na neutrálním území: na západním úpatí Pyrenejí protéká řeka Bidassoa, která tvoří přirozenou hranici mezi Španělskem a Francií; v jejím řečišti se nachází Bažantí ostrov (Ile des Faisans), kde se na okamžik setkala španělská infantka Anna a francouzská princezna.  Zde byla Izabela Bourbonská, kterou se její matka, na rozdíl od bratra Ludvíka, neobtěžovala doprovodit, předána Filipu III. a ve Španělsku se provdala za prince Asturského, budoucího krále Filipa IV. Tehdy Izabela viděla svého bratra Ludvíka XIII. naposledy.  Oba sňatky se uskutečnily "per procurationem (v zastoupení)" současně téhož dne 25. listopadu – Izabely a Filipa v Burgose, Anny a Ludvíka v Bordeaux.

Královna.

Ve Španělsku si francouzská princezna Alžběta změnila jméno na jeho španělskou podobu "Isabela". Po smrti svého tchána Filipa III. 31. března 1621 se stala královnou Španělska a Portugalska. Vynikala fyzickou krásou, vysokým intelektem a ušlechtilou povahou, které jí získaly lásku španělského lidu. Z počátku se do politických záležitostí nevměšovala a věnovala se svým zálibám. Měla ráda básně a umění vůbec. Velký zájem projevovala o divadlo.  Ke konci svého života, v období politické krize byl jejím přičiněním osvobozen králův oblíbenec hrabě Olivares.

Manželství.

Její manželství nepatřilo k vydařeným. Filip ji často podváděl a měl řadu potomků z levého boku, na veřejnosti se k ní vždy choval zdvořile. Isabela mu do své smrti roku 1644 porodila osm dětí – šest dcer a dva syny; z nich však pouze druhý syn a nejmladší dcera přežily dětská léta. I následník trůnu, asturský princ Baltazar Karel, který byl díky svojí vysoké inteligencí a vůli vládnout považován za velkou naději španělské monarchie, však zemřel předčasně ve svých šestnácti letech. Jediným přeživším potomkem tak zůstala nejmladší dcera Marie Tereza, jež se stala manželkou svého bratrance francouzského ""Krále Slunce"" Ludvíka XIV.  Po smrti manželky i syna a následníka Baltazara Karla se Filip roku 1649 znovu oženil se svou neteří Marií Annou Habsburskou.

Izabela Bourbonská či Alžběta Bourbonská (: "Élisabeth de France", "Élisabeth de Bourbon", španělsky "Isabel de Borbón"), (22. listopadu 1602, Fontainebleau – 6. října 1644, Madrid), francouzská princezna a provdaná královna španělská, portugalská, neapolská a sicilská.

Elisabeth of France or Isabel of Bourbon (22 November 1602 – 6 October 1644) was Queen Consort of Spain (1621 to 1644) and Portugal (1621 to 1640) as the first spouse of King Philip IV of Spain. She served as regent of Spain during the Catalan Revolt in 1640-42 and 1643-44. She was the eldest daughter of King Henry IV of France and his second spouse Marie de' Medici.


Vznik.

Bezoár vzniká u přežvýkavců a vzácněji i u jiných živočichů, včetně opic a lidí, postupným hromaděním a stlačováním nestrávených zbytků potravin nebo materiálů spolykaných společně s potravou.  Je to v podstatě konkrement, patologicky vytvořený pevný útvar v dutých orgánech. Největší se nacházejí ve vnitřnostech kozy bezoárové, gazely nebo velblouda. (Koza bezoárová je pojmenována podle bezoáru.) Po objevení Ameriky se získával i z lamy alpaky.  Původně jsou to neuspořádané vláknité smotky, které se časem pohybem žaludečních stěn zakulatí nebo získají mírně podlouhlý tvar. Na nich se usazují další organické i anorganické látky, např. vápník, jež na povrchu bezoáru vytvářejí hladkou vrstvu.

Historie.

Pojmenování bezoár pochází z perštiny a znamená „ochrana před jedem“. Bezoár, nebo také bezoárový kámen, se již v prvém tisíciletí používal v Orientu, kde se mu přisuzovala magická moc. Věřilo se, že roztlučený na prášek nebo ponořený do kapaliny účinkuje jako lék při otravách všeho druhu, proti nevolnosti, bolestem, poruchám trávení, epilepsii, a dokonce proti zlým duchům.  Bezoárový kámen se ve středověku stával předmětem zájmu nejbohatších osob, byl zasazován do zlatých, umně zdobených šperků nebo i předmětů denní spotřeby, které jsou vystaveny v některých muzeích. Říšský císař a český král Rudolf II. si nechal zhotovit z bezoárového kamene pohár a věřil, že pití z něj ho ochrání před otravou jedem i před morovou nákazou, každý jed se měl stykem s kamenem neutralizovat. Do zlata zasazený bezoár je také na soupisu korunovačních klenotů Alžběty II. z roku 1962.  V tradiční čínské medicíně se dodnes používají pod názvem „Calculus macacae mulattae“ bezoáry ze žaludku opice makaka rhesus. Užívají se také dosud k léčbě rozličných neduhů v Africe.  Ve střední Evropě byly nejdostupnější bezoáry ze žaludku nebo střev kamzíka a proto se jim začalo říkat kamzičí koule, mívají velikost čočky až holubího vejce.

Bezoáry u lidí.

Ve většině případů vznikají bezoárové kameny u lidí s predisponujícími faktory: porucha motility žaludku, tj. snížená pohyblivost realizována hladkým svalstvem zapříčiněná např. diabetickou neuropatii při diabetes mellitus, snížené množství žaludeční šťávy, nedokonalé rozmělňování potravy nebo chirurgické odstranění části žaludku. Bezoár obvykle bývá nalezen v žaludku, ale obecně to může být kdekoliv mezi jícnem a konečníkem.  Bezoár se většinou zjistí endoskopii, ultrazvukovým vyšetřením nebo tomografii po klinických příznacích jako pocit plnosti, nevolnost, zvracení, bolest břicha nebo zvracení krve. Je riziko, že se může posunout do tenkého střeva a zcela ho zneprůchodnit.  Výskyt bezoáru je v dnešní době v civilizovaném světě pouze občasnou medicínskou kuriozitou. Jeho indikace je raritou, vyvolá vždy pozornost. Je totiž často spojen s psychiatrickým nebo psychologickým problémem postižené osoby.

Rozdělení.

Podle materiálu ze kterých vznikly je současná lékařská věda rozděluje do několika typů:

Odstranění.

Nejjednodušší léčebnou metodou, mnohdy úspěšnou u fytobezoárů a diospyrobezoárů, jsou žaludeční výplachy a podpora pohybu žaludečních stěn prokinetickými léky, nebo rozrušení endoskopickým rozbitím při současném podávání léku usnadňující vyprázdnění střev. Nejsou-li tyto způsoby dostačující, nastupuje chirurgické odstranění.

Bezoár je těleso vytvořené v zažívacím traktu ze spolykaného nestravitelného materiálu. Slovo bezoár pochází z perského "pád zahr" což znamená "protijed". V Indii a Tibetu, kde je dosud využíván v tradiční medicíně, se označují jako "góröčana", což znamená "býčí kámen".

A bezoar is a mass found trapped in the gastrointestinal system, though it can occur in other locations. A pseudobezoar is an indigestible object introduced intentionally into the digestive system.


Dětství.

Frederika Šarlota se narodila v Charlottenburgu jako nejstarší dítě budoucího pruského krále Fridricha Viléma II., a jako jediné dítě jeho druhé manželky a sestřenice Alžběty Kristýny Ulriky Brunšvicko-Wolfenbüttelské.  V době jejího narození seděl na pruském trůnu její bezdětný prastrýc Fridrich II. Veliký. Její otec byl královým synovcem a předpokládaným dědicem, její matka byla také jeho neteří. Jejich svazek byl mimořádně nešťastný kvůli jejich vzájemným nevěrám. Po několika poměrech s hudebníky a úředníky Frederičina matka v roce 1769 otěhotněla. Alžběta Kristýna plánovala se svým milencem opustit Prusko, byla však vyzrazena a zadržena, což vyvolalo veřejný skandál. Po rychlém rozvodu byla Alžběta Kristýna umístěna v domácím vězení na zámku ve Štětíně, kde zůstala dalších sedmdesát jedna let do své smrti v roce 1840.  Frederice Šarlotě byly v době matčina vypovězení dva roky a nikdy svou matku znovu nespatřila. Fridrich Veliký údajně pociťoval soucit s její matkou a svěřil Frederiku Šarlotu do péče své manželky Alžběty Kristýny Brunšvicko-Bevernské se slovyː "Zůstalo po ní jen toto ubohé dítě, které nemůže najít azyl jinde, než u Vás; nechte té malé apartmány, které v poslední době obývala má neteř z Holandska". Frederika Šarlota prožila u bezdětné královny Alžběty Kristýny údajně šťastné dětství. Královna se ve své praneteři a pěstounské dceři viděla a po celý život s ní udržovala čilou korespondenci.

Manželství.

Čtyřiadvacetiletá Frederika se 29. září 1791 na zámku Charlottenburg provdala za prince Frederika, vévodu z Yorku a Albany, druhorozeného syna britského krále Jiřího III. Druhý svatební obřad se uskutečnil 23. listopadu v Buckingham House. Nová vévodkyně z Yorku byla v Londýně přivítána s nadšením.  Sňatek mezi Frederikou a princem Frederikem byl uzavřen proto, aby pár poskytl britskému trůnu dědice, princ z Walesu byl v té době tajně ženatý a jeho manželský status byl komplikovaný. Princ z Walesu, který byl v té době nelegálně ženatý s Marií Fitzherbertovou údajně považoval za zbytečné vstoupit do dynastického manželství, když se jeho bratr oženil s princeznou a může tak dát trůnu dědice místo něj. Frederika byla vybrána na přání Fridricha Velikého, který nechal Jiřímu III. přečíst dopis od Frederiky, zobrazující její jemnou a láskyplnou povahu, a úspěšně očekával, že se tím dotkne Jiřího III. a přiměje ho, aby ho požádal o její ruku pro svého syna.  Po svatbě její tchyně královna Šarlota napsala královně Alžbětě Kristýněː "Pokud by k mé spokojenosti s výběrem mého syna mohlo něco přispět, byl by to živý zájem, který má Vaše Veličenstvo o osud této princezny, Vaší žačky, a ujišťuji vás, že princezna, která vyrostla pod Vaším dohledem, ve mně najde nejen matku, ale také přítelkyni; a doufám, že získáním princeznina přátelství získám také část Vašeho, což by pro mě mělo velkou hodnotu". Královna dodržela svá slova, Frederika psala do Pruska své pěstounské matce, jak s ní tchyně dobře zachází a jak se cítí v Anglii vítána. Frederika se zajímala o politické projevy a jednou zůstala ve sněmovně několik hodin, které jí připadaly jen jako minuty.  Manželství však šťastné nebylo a po třech letech již bylo zřejmé, že vévodský pár z Yorku a Albany nebude mít děti. Spolu s tímto faktem a slibem parlamentu, že zaplatí jeho dluhy, souhlasil princ z Walesu s dynastickým sňatkem. Frederika a Frederik žili odděleně, Frederika odešla do Oatlands Park ve Weybridge, kde žila až do své smrti. Vztah manželů byl po odloučení zřejmě přátelský, k usmíření a návratu k sobě však nikdy nedošlo.  Frederika je popisována jakoː "chytrá a dobře informovaná; má ráda společnost a nemá ráda žádné formy a obřady, i v tom nejdůvěrnějším vztahu si však vždy zachovává určitou důstojnost". V roce 1827 (po její smrti) se o ní tvrdilo, že byla "neškodná, ale excentrická malá žena s mimořádnou oblibou pro kočky a psy, s náznaky německé přísnosti rodinné etikety, v níž vyrůstala v Postupimi". V Oatlands se věnovala hazardním hrám. Frederika chovala mnoho psů a měla oblíbenou opici. Její tchán jednou poznamenalː "Vždy musíte k něčemu chovat náklonnost, a když chybí děti, jsou předmětem náklonnosti zvířata". Po její smrti její manžel upřímně truchlil a byl znepokojený, že by se měla splnit její přání vyjádřená v její poslední vůli.  Frederika Šarlota Pruská zemřela 6. srpna 1820 v Oatlands Park ve Weybridge v anglickém hrabství Surrey a připomíná ji památník vztyčený lidmi z Weybridge na Monument Green ve Weybridge.

Frederika Pruská ("Frederika Šarlota Ulrika Kateřina;" 7. května 1767, Charlottenburg – 6. srpna 1820, Surrey) se narodila jako pruská princezna, nejstarší dcera pruského krále Fridricha Viléma II. Sňatkem s princem Frederikem, vévodou z Yorku a Albany, druhým synem krále Jiřího III. se stala také britskou princeznou.

Princess Frederica Charlotte of Prussia (Friederike Charlotte Ulrike Katharina; 7 May 1767 – 6 August 1820) was a Prussian and British princess. She was the eldest daughter of King Frederick William II of Prussia and the wife of Prince Frederick, Duke of York and Albany, second son of King George III of the United Kingdom.


Definice.

Základem návrhového vzoru abstraktní továrna je poskytnutí interface pro vytváření rodin souvisejících objektů, aniž by bylo třeba specifikovat jejich konkrétní třídu.

Použití.

Jednotlivé továrny určují přímo typy objektů, které vytvářejí. Ve většině jazyků se tak obvykle děje použitím klíčového slova new. Nicméně továrna vrací abstraktní ukazatel na vytvořený konkrétní objekt.  Díky tomu není klientský kód zatěžován vytvářením objektů, ale o vytvoření požádá objekt továrny, která vrací objekt požadovaného abstraktního typu pomocí ukazatele na tento objekt.  Protože továrna vrací pouze abstraktní ukazatel, klientský kód nezná aktuální konkrétní typ objektu, který byl právě vytvořen. Nicméně abstraktní továrna musí znát konkrétní typ objektů, které mají být vytvářeny. To se může dozvědět například z konfiguračního souboru. Důsledkem toho je:

Diagram tříd.

Metoda codice_17 v interfacu codice_18 vrací objekty typu codice_19. Jaká implementace codice_19u bude vrácena, záleží na tom jaké implementace codice_18 obslouží volání metody.  Pro jednoduchost diagramu je jsou zobrazeny pouze třídy pro vytváření jednoho typu objektů (tlačítek). Jednoduše lze však doplnit abstraktního předka například pro kurzor a jeho konkrétní implementace WinCursor a OSXCursor.

Příklady.

Výstupem příkladů by mělo být buďto "I'm a WinButton" nebo "I'm an OSXButton" podle toho, jaký druh továrny byl použit. Povšimněte si, že aplikace nemá tušení, jaký druh GUIFactory dostane, ani jaký druh tlačítka tato továrna vytvoří.

Java.

/* GUIFactory example -- */  interface GUIFactory {  class WinFactory implements GUIFactory { class OSXFactory implements GUIFactory {  interface Button {  class WinButton implements Button { class OSXButton implements Button {  class Application {  public class ApplicationRunner {

C#.

/* GUIFactory example -- */  using System; using System.Configuration;  namespace AbstractFactory

C++.

/* GUIFactory example -- */  using namespace std;  class Button { public: };  class WinButton: public Button { public: };  class OSXButton: public Button { public: };  class GUIFactory { public: };  class WinFactory: public GUIFactory { public:  };  class OSXFactory: public GUIFactory { public: };  class Application { public: };  GUIFactory * createOsSpecificFactory() {  int main(int argc, char **argv) {

Objective-C.

/* GUIFactory example -- */  @protocol Button - (void)paint; @end  @interface WinButton : NSObject <Button> @end  @interface OSXButton : NSObject <Button> @end  @protocol GUIFactory - (id)createButton; @end  @interface WinFactory : NSObject <GUIFactory> @end  @interface OSXFactory : NSObject <GUIFactory> @end  @interface Application : NSObject - (id)initWithGUIFactory:(id)factory; + (id)createOsSpecificFactory:(int)type; @end  @implementation WinButton - (void)paint { @end  @implementation OSXButton - (void)paint { @end  @implementation WinFactory - (id)createButton { @end  @implementation OSXFactory - (id)createButton { @end  @implementation Application - (id)initWithGUIFactory:(id)factory { + (id)createOsSpecificFactory:(int)type { @end  int main(int argc, char* argv[]) {  [[Kategorie:Návrhové vzory]]

Abstraktní továrna () je softwarový návrhový vzor, který poskytuje možnost "obalit" skupinu individuálních konkrétních továren, které mají společné téma. Obvyklé použití vzoru spočívá ve vytvoření konkrétní implementace abstraktní továrny, za jejíhož použití vyrábí potřebné objekty. Klient se nestará o to, které konkrétní objekty vyrábí která konkrétní továrna, protože používá jednotné rozhraní abstraktní továrny. Vzor odděluje detaily implementace skupiny objektů od jejich obecného používání.

The abstract factory pattern provides a way to encapsulate a group of individual factories that have a common theme without specifying their concrete classes. In normal usage, the client software creates a concrete implementation of the abstract factory and then uses the generic interface of the factory to create the concrete objects that are part of the theme. The client does not know (or care) which concrete objects it gets from each of these internal factories, since it uses only the generic interfaces of their products. This pattern separates the details of implementation of a set of objects from their general usage and relies on object composition, as object creation is implemented in methods exposed in the factory interface.


Původ.

Podle dějepisce Ibn Chaldúna, Tárik ibn Zijád pocházel z berberského kmene Nefzaúa, zvláštní větve Úlhasasů, kteří žijí dodnes na březích řeky Oued Tafna, nacházející se dnes v Alžírsku. Poté, co berberská společenství po dlouhých bojích na přelomu 7. a 8. století přijala islám, stali se jejich bojovníci údernou silou zdejších vojsk, podléhajících Umajjovskému chalífátu. Jedním z nich byl i Tárik ibn Zijád.

Život.

Tárik se pravděpodobně vyznamenal v bojích, které v Maghribu vedl Músa ibn Nusajr v letech 708–711. Músa ho učinil správcem v přímořském Tangeru, odkud následně vycházely kořistnické výpravy směřující přes Gibraltarskou úžinu na Pyrenejský poloostrov. Zde se v té době nacházelo upadající království Vizigótů.  Podle jedné z verzí vedl roku 710 Músa ibn Nusajr útok na Ceutu. Místodržící, jakýsi hrabě Julián (pravděpodobně velitel podléhající Vizigótům nebo Byzanci), město ubránil a s muslimy uzavřel spojenectví. Ti následně provedli útokem průzkum protějšího pobřeží v oblasti Algericasu. Na následující rok byla poté naplánována další výprava.  V dubnu 711 byl Tárik ibn Zijád vyslán přes Gibraltarskou úžinu v čele 7 000 mužů. Vylodil se v místě, které se pak nazývalo Džebel el Tárik – „Tárikova skála“ (dnešní Gibraltar). Jeho vojsko poté směřovalo severozápadním směrem, postupovalo pomalu a prozkoumávalo krajinu. Mezi řekami Barbate a Guadalete narazil Tárik na vizigótské vojsko, které vedl král Roderich. Pravděpodobně někde u ústí řeky Guadalete došlo ke střetu. Bitva u Guadalete, známá také jako bitva u Jerez de la Frontera, se odehrála v červenci 711. Tárikovo vojsko mělo po příchodu posil kolem 12 000 bojovníků a utkalo se údajně s vizigótskou armádou o síle 90 000 mužů. Vizigótské spory a kronikáři zmiňovaná zrada části vojska v průběhu boje, vedly k jejich zdrcující porážce. Roderich na útěku utonul. Muslimové získali velký počet zajatců, mezi nimi i členy královské rodiny a urozené šlechtice. Tárik poté pronásledoval zbytky Vizigótů a zničil je v bitvě u Ecije. Poté pronikl ke Cordobě, kterou mu pomohli obsadit zdejší Židé. Zde ho zastihla zpráva od Músy ibn Nusajra, který mu rozkázal, aby zastavil postup. Berberský velitel však pokračoval v separátním postupu, dobyl Jaén a směřoval na sever, kde 11. listopadu vstoupil do Toleda, hlavního města říše Vizigótů. Roku 712 pak jeho vojska pronikla dále na sever, protáhla Leónem a pronikla až do Asturie k Astorze.  V červnu 712 dorazil do Algericasu sám Músa ibn Nusajr s armádou 18 000 vojáků. Zamířil na sever přes Medinu-Sidonii a Sevillu. Poté se setkal s Tárikem. Nechal ho uvěznit, přičemž nešetřil políčky (závist z úspěchu podřízeného), protože neuposlechl rozkazu a nezastavil výboje v Cordóbě. Věznil ho však jen krátce, vynikající velitel byl na zásah jiných důstojníků propuštěn a opět postaven v čela muslimských vojsk. Oba velitelé pak v následujících letech obsadili více než dvě třetiny Pyrenejského poloostrova.  Roku 714 byli Músa ibn Nusajr a Tárik ibn Zijád povoláni do Damašku k chalífovi al-Valídovi. Músa údajně vezl velkou část kořisti, kterou se v království Vizigótů podařilo získat (poklady, zajatce etc.). V Damašku ale byli nařčeni ze zpronevěry, což znamenalo jejich politický pád a následnou smrt v zapomnění. Jejich stopy zde mizí.

Význam.

Tažením Tárika ibn Zijád padlo Vizigótské království, které na Pyrenejském poloostrově existovalo od 6. století. Roku 714, kdy Músa a Tárik opouštěli poloostrov, se následníci vizigótského královského rodu vzdali svého následnictví ve prospěch umajjovského chalífy, čímž éra Vizigótů definitivně skončila.  Zároveň však muslimská expanze zcela změnila uspořádání poloostrova, které po nebývalém úpadku nastoupilo jednak cestu rozkvětu, jednak éru dalších bojů, které se nazývá reconquista.

Tárik ibn Zijád (? – 720?) (arabsky طارق بن زياد), známý ve španělské historii a legendách jako "Taric el Tuerto" (Tárik jednooký), byl propuštěncem a vojenským velitelem, který vstoupil do služeb Músy ibn Nusajra, dobyvatele severozápadní Afriky (dnes nazývané jako Maghreb) v letech 708–711.

Ṭāriq ibn Ziyād () also known simply as Tarik in English, was a Berber Umayyad commander who initiated the Muslim conquest of Visigothic Hispania (Present day Spain and Portugal) in 711–718 A.D. He led a large army and crossed the Strait of Gibraltar from the North African coast, consolidating his troops at what is today known as the Rock of Gibraltar. The name "Gibraltar" is the Spanish derivation of the Arabic name "Jabal Ṭāriq" (جبل طارق), meaning "mountain of Ṭāriq", which is named after him.


Život jako chalífa – vláda Al-Mansura.

V roce 976 po smrti jeho otce a umajjovského chalífy, kterým byl Al-Hakam II., byl desetiletý Hišám (který se stal córdobským chalífou) ohrožen vlivnými dvořany, kteří si nepřáli jeho následnictví. Vzhledem k nízkému věku nebyl schopen samostatné vlády a proto jeho matka Subh požádala prvního ministra Jafara al-Musáfího, aby společně s Al-Mansur ibn Abi Aamirem, v křesťanském světě známým jako Almanzor, vládl jako regent za jejího syna do doby jeho plnoletosti. V roce 978 Almanzor dosáhl pozice hijába, úředníka s postavením srovnatelným s postavením vezíra. Příliš mladý k vládnutí, Hišám II. předal v roce 981 vládu Al-Mansurovi. Ten se tak stal skutečným vládcem córdobského chalífátu a byl jím až do své smrti v roce 1002. Al-Mansur ibn Abi Amir si tedy zachoval své postavení všemocného vládce, Hišáma II. držel v paláci Medina Azahara v podstatě jako vězně. Držel jej tam ve vyhnanství po většinu Hišámovy vlády, kdy měl vládnout jako 3. chalífa Córdoby. Almanzor vedl úspěšné boje proti křesťanským mocnostem na španělském severu. Pokořil Barcelonu v roce 985, León v roce 988, zvítězil v Galícii v bitvě u Santiaga de Compostela v roce 988. Almanzor přivedl córdobský chalífát na vrchol islámské moci v Iberii.  Almanzor si vydobyl značný vliv na státní správu a s pomocí svých věrných odstranil Hišámova strýce, který byl vzhledem k bezdětnému Hišámovi jeho případným nástupcem. Almanzor byl oficiálně sice poradcem, ovšem "de facto" se stal vládcem, vedl vojenská tažení proti křesťanským sousedům, potlačil povstání v Maroku a získal tamní území a také córdobský trůn pro svého syna na úkor Hišáma. Toto období bylo pro Córdobu obdobím vrcholným.

Vláda Abd al-Malika.

V roce 1002, po smrti svého otce Almanzora, se jeho syn Abd al-Malik (1002–1008) stal de facto vládcem chalifátu a vedl úspěšný boj proti království Navarra a proti Barceloně. V roce 1008 Abd ur-Rahman Sangul (1008–1009), druhý syn Almanzora, údajně otrávil svého bratra Abd al-Malik al-Muzaffara, který v říjnu roku 1008 zemřel. V roce 1009 Abd al-Rahman Sanchuelo (983 – 3. března 1009), zvaný též Abd al-Rahman Sangul, syn Almanzora, jenž byl sice oficiálně jen prvním ministrem chalífy Hišáma II., měl ve skutečnosti veškerou moc, stejně tak, jako předtím jeho otec. Abd al-Malik al-Muzaffar tedy jednal stejným způsobem.

Vláda Mohameda II. al-Mahdiho.

Mezitím co Abd al-Rahman Sanchuelo vedl válku proti Alfonsu V. Leónskému v Leónu, Muhammad II. al-Mahdi násilím převzal vládu v Córdobě. Hišáma II. držel jako rukojmí v Córdobě. V listopadu téhož roku, jen několik měsíců poté, co převzal vládu v chalífátu, byl Mohamed II al-Mahdi svržen berberskou armádou (kterou si sám do země přivedl a která ho opustila). Berbery vedl Sulayman ibn al-Hakam, který zvítězil v bitvě u Alcoley. Po bitvě byl Abd al-Malik al-Muzaffar vyhoštěn do Toleda. Sulayman poté obléhal Córdobu a osvobodil Hišáma II. Sulajman ibn al-Hakam byl svou berberskou armádou jmenován chalífem a tuto pozici si udržel až do května 1010, kdy Mohamed II. al-Mahdi znovu dobyl území chalífátu. Chalífát Hišámovi II. vrátili až křesťanští vojáci vedení al-Wahdidem. Hišám II. vládl jako chalíf v letech (1010 až 1013).

Osobní život.

Hišám II. byl bezdětný a měl otevřeně harém s muži.

Hišám II. (966 – 19. dubna 1013) celým jménem Abu'l-Walid Hišám II al-Mu'ayyad bi-llah (arabsky: أبو الوليد هشام المؤيد بالله ) byl synem Al-Hakama II. a Subh z Cordoby. Byl 16. umajjovský chalífa a třetí panovník Córdobského chalífátu. Území na Pyrenejském poloostrově, v té době nazývanému Al-Andalus, vládl v letech 976–1009 a 1010–13. Po většinu doby jeho chalífátu za něho ve skutečnosti de facto vládl Al-Mansur.

Abu'l-Walid Hisham II al-Mu'ayyad bi-llah (, Abū'l-Walīd Hishām al-Muʾayyad bi-ʾllāh) (son of Al-Hakam II and Subh of Cordoba) was the third Umayyad Caliph of Spain, in Al-Andalus from 976–1009, and 1010–13.


Životopis.

Angela byla dcerou Jana Mericiho a Kateřiny dei Bianchi ze Salò, měla měděné vlasy, sama se údajně naučila číst a mimo jiné prý byla obdařena schopností urovnávat spory a naslouchat lidem, utišit jejich duševní bolest. Spolu se starší sestrou a bratrem vyrůstala na statku v Grezze. Po krátké době jí ovšem zemřela matka, otec i starší sestra, kterou měla nejraději. Po její smrti měla první vidění, ve kterém se jí zjevila u místa zvaného "Machetto" duše její zemřelé sestry, jak stoupá k nebi obklopena anděli. Spolu s bratrem se roku 1492 odstěhovala ke strýci do Salò, mezitím vstoupila do františkánského třetího řádu (terciáři) a měla své druhé vidění, ve kterém měla být pokoušena satanem v podobě krásného anděla, kterému se ale vzepřela, načež zmizel. Po návratu na usedlost v Grezze již byla oslovována "sur Anzola" – sestra Anděla. Třetí zjevení mělo proběhnout blízko Maguzzana na místě zvaném "Brudazzo", kde se jí zjevil žebřík, spojnice mezi nebem a zemí, po němž stoupali andělé a panny i s její zemřelou sestrou.  V roce 1516 se odstěhovala zpátky do rodné provincie Brescia, aby na návrh františkánů pečovala o vdovu Kateřinu Patengolovou. V té době byla již Angela duchovní matkou a rádkyní vévody Františka II. Sforzy, setkává se s Gabrielem Cozzanem a Isabettou Pratovou. Mezi lety 1520-1530 podnikla Angela poutě na svatá místa, v roce 1529 se přestěhovala do Cremony a v roce 1532 byla zproštěna na vlastní žádost povinnosti být pohřbena ve františkánském kostele.

Hodnocení a význam.

Její osobnost lze vykládat ve dvojím smyslu, které si ovšem ve výsledku neprotiřečí. Angelu Merici, i když není možné potvrdit ani vyvrátit, zda skutečně v Boha věřila nebo ne, si lze stejně dobře představovat bez všech katolických přídavků o neuvěřitelných zázračných viděních, nebo o jejím oslepnutí a znovuobnovení zraku, které o ní vznikly, aby mohla být kanonizována, jako obyčejnou ženu, která prostě jen usilovala na svou dobu přijatelnými prostředky o zajištění lepšího života sobě a stejně smýšlejícím ženám, které toužily po svobodném životě bez nutnosti finanční závislosti na muži. Lidského práva, které bylo tehdy a ještě na dlouhou dobu poté dosažitelné pro obyčejné ženy jen pod klauzurou v klášteře, nebo u žen s dostatečnými finančními prostředky „urozeného“ původu, které si takový rovnoprávný život mohly dovolit i bez klauzury, ovšem s manželem po svém boku (například Isabela Kastilská).  Angelin počin byl tedy na svou dobu velice odvážný a v jistém ohledu šokující. Mohla si to ovšem dovolit jako sestra františkánského řádu, zasvěcená bohu - proti tomu nemohl nic namítat ani papež. A tak v roce 1535, pět let před svou smrtí, ustanovila spolu s 28 pannami Společnost svaté Voršily (pro srovnání - ve Španělsku založil roku 1539 Ignác z Loyoly Tovaryšstvo Ježíšovo) a roku 1536 byla schválena její řehole, kterou nadiktovala Gabrielovi Cozzanovi, svému kancléři, a která vznikla právě kvůli nedotknutelnosti Společnosti svaté Voršily, a církevnímu, právnímu a politickému uznání. Angela Merici nadiktovala Gabrielu Cozzanovi celkem 3 spisy: "Řeholi", "Rady pro kolonely" a "Závěť neboli Odkazy pro správce z řad šlechtičen". Ve své Závěti zmiňuje Angela mimo jiné jistou Isabettu Pratovou, bohatou vdovu, která již v roce 1533 věnovala vznikající společnosti prostory na Dómském náměstí v Brescii.  Panny voršilky nebyly mnišky, nenosily stejný hábit, nebyly vázány na mužský řád, neskládaly veřejné sliby, nežily v klauzuře, neměly společný život. Společnost dostala svoje jméno po legendární ženě jménem Voršila, žijící na rozmezí 3. a 4. století v Británii, narozené do královské rodiny, která poté, co byla požádána o ruku pohanským synem jednoho krále, souhlasila se sňatkem pod podmínkou, že bude smět ještě tři roky s jedenácti tisíci pannami na jedenácti lodích křižovat světem a žít v panenství. Jednoho dne údajně bouře zahnala lodě na řeku Rýn, plavba pokračovala k Basileji, odtud do Říma a nakonec do Kolína, kde byly napadeny kmenem Hunů a umučeny. Katolická církev celou legendu vykládá ve smyslu boje křesťanství s pohanství, jako obranu panenství, odvahu čelit neznámému pro uskutečnění vůle boží.  Díky Angele Merici tak byl v době reformace umožněn „život zasvěcený bohu“, nevázaný na řeholní jurisdikci a legitimizující nový životní styl žen, který měl přestat být považován za něco společensky nevhodného a méněcenného, ovšem nezůstalo tomu tak na dlouho dobu, neboť již v sedmnáctém století musely sestry voršilky klauzuru přijmout.

Zobrazování.

Angela Merici bývá zobrazována v řádovém oděvu, někdy se žebříkem (který jinde nahrazuje hůl - větev s osekanými větvemi), křížem, nebo růžencem, knihou, lilií (symbol panenství) a dětmi, které vyučuje. Roku 1768 ji blahořečil papež Klement XIII. a roku 1807 svatořečil papež Pius VII.

Svatá Angela Merici, (21. března 1474, Desenzano del Garda – 27. ledna 1540, Brescie), byla italská zakladatelka řádu svaté Voršily. Žila v období renesance, čase největšího rozkvětu italského umění a velkých objevů, a taktéž zažila i dobu rozčarování po vyplenění Říma roku 1527. Byla současnicí takových osobností, jako byli například Michelangelo, Kryštof Kolumbus, Mikuláš Koperník a světců Terezie z Ávily nebo Ignáce z Loyoly a Františka Xaverského.

Angela Merici or Angela de Merici (, ; 21 March 1474 – 27 January 1540) was an Italian religious educator, who is honored as a saint by the Catholic Church. She founded the Company of St. Ursula in 1535 in Brescia, in which women dedicated their lives to the service of the Church through the education of girls. From this organisation later sprang the monastic Order of Ursulines, whose nuns established places of prayer and learning throughout Europe and, later, worldwide, most notably in North America.


Popis.

Kigélie je strom s rozložitou korunou, dorůstající výšky až 18 metrů a šířky koruny až 20 metrů. Listy jsou lichozpeřené, až 50 cm dlouhé, řapíkaté, vstřícné nebo v přeslenech po 3, nahloučené u konců větví, složené ze 3 až 6 párů lístků. Jednotlivé lístky jsou eliptické, podlouhlé až kopinaté, až 20 cm dlouhé a 6 cm široké, poněkud kožovité, na vrcholu zaokrouhlené, celokrajné nebo při vrcholu drobně zubaté, přisedlé nebo krátce řapíčkaté. Žilnatina je zpeřená, tvořená 7 až 12 páry postranních žilek. Květenství jsou latovitá, převislá, až 90 cm dlouhá. Květy jsou kaštanově červené, miskovité, 6 až 13 cm dlouhé. Kalich je zvonkovitý, zakončený 2 laloky. Koruna je zvonkovitá, dvoupyská, s krátkou korunní trubkou. Horní pysk je dvoulaločný, spodní trojlaločný. Tyčinky jsou 4 + 1 staminodium. Plody jsou válcovité, až 100 cm dlouhé a 18 cm široké. Mohou vážit až 12 kg a připomínají šišku salámu. Plod je nepukavý a obsahuje vláknitou dužninu a velká bezkřídlá semena.

Rozšíření.

Kigélie africká je rozšířená v celé tropické subsaharské Africe a zasahuje až do Jižní Afriky. Nejčastěji roste jako součást řídké stromové vegetace na vlhčích savanách, v galériových poříčních lesích a ve vlhkých lesích podél řek. Je rozšířena od nížin do nadmořských výšek okolo 1800 metrů.

Ekologické interakce.

Květy kigélie se otevírají na noc, visí na dlouhých stopkách, nepříjemně páchnou a jsou opylovány zejména netopýry. Spodní pysk květu má vrásčitý povrch, aby se na něm mohl netopýr dobře zachytit. Květy navštěvuje i různý hmyz, zejména včely a lišaji.<ref name="mam-8/2"></ref>

Taxonomie.

Druh "Kigelia africana" je silně variabilní a v minulosti bylo rozlišováno až 18 jednotlivých druhů, které byly později shrnuty do jediného variabilního druhu. Mnohé formy se ukázaly být ekologickými adaptacemi, podmíněnými prostředím.

Význam.

Nápadné plody kigélie jsou nejedlé a pro člověka jedovaté. Pražená semena slouží v Africe v dobách hladu jako nouzová potravina. Smažené či fermentované plody se používají k ovonění místního piva. Kigélie je v Africe, Austrálii, jihovýchodní Asii i jiných částech světa vysazována jako zajímavý okrasný strom, poskytující kvalitní stín. Kvůli masivním plodům nebývá vysazována na ulicích měst a ve veřejných parcích. Dřevo je tuhé a místně je využíváno např. k výrobě dlabaných kánoí.  Kigélie je složkou různých komerčních přípravků na kožní choroby. V místní africké medicíně jsou využívány všechny části rostliny. Slouží zejména při léčení zranění, vředů, syfilis, revmatismu a při ledvinových a žlučníkových chorobách. Odvar z kůry a listů slouží jako protijed při hadím kousnutí. Kigélie je využívána i v indické medicíně.  V mnohých afrických komunitách jsou tyto stromy uctívány a ochraňovány před pokácením.

Kigélie africká ("Kigelia africana") je tropický strom z čeledi trubačovité. Je to jediný druh rodu kigélie. Je to rozložitý strom se zpeřenými listy a nápadnými kaštanově červenými miskovitými květy, které opylují netopýři. Masivní, válcovité, nejedlé plody daly stromu jméno salámový strom. Kigélie je rozšířena v tropické Africe a pěstuje se v tropech všech kontinentů. Má význam zejména v medicíně a jako tropická okrasná dřevina.

Kigelia is a genus of flowering plants in the family Bignoniaceae. The genus consists of only one species, Kigelia africana, which occurs throughout tropical Africa. The so-called sausage tree grows a fruit that is up to long, weighs about, and resembles a sausage in a casing.


Život.

Mládí a počátky kariéry.

Pocházel z rodiny španělského osadníka a španělsko-portugalské matky. Rodina se usadila v Provincii Entre Ríos, kde se začala věnovat zemědělství a místní politice. Poté, co v roce 1810 v Buenos Aires proběhla tzv. Květnová revoluce, odešla celá rodina na území Banda Oriental (současná Uruguay), kde se připojila k stoupencům španělské monarchie. Už o dva roky se však vrátili a Justa Josého poslali studovat do Buenos Aires. V roce 1819 se vrátil do Entre Ríos a v obci u města Concepción del Uruguay se začal věnovat zemědělství a obchodu, přičemž se postupně stal v těchto oblastech velmi úspěšný. V té době se jeho bratr Cipriano de Urquiza začal angažovat v provinční politice. V dalším období se do politiky zapojil i Justo José, v roce 1826 byl zvolen do provinčního kongresu jako poslanec za Concepción del Uruguay. Stál v čele opozice, která v roce 1826 odmítla za Provincii Entre Ríos navrhovanou ústavu. O dva roky později se stal vojenským a civilním velitelem v Concepción del Uruguay. V dalších letech se zúčastnil několika vojenských tažení.  V roce 1835 se stal guvernér Provincie Buenos Aires Juan Manuel de Rosas faktickým diktátorem celé Argentiny. Rosas prosazoval zájmy Buenos Aires na úkor ostatních částí Argentiny, což vyvolávalo mimo Buenos Aires velkou nespokojenost. V té době už Urquiza velel velkému území v Entre Ríos a současně získal velký majetek. Jeho provincie se stala brzy centrem bojů, kdy byla ohrožována hlavně občanskou válkou v sousedním Banda Oriental. Proti Rosasovi se v roce 1839 vzbouřila Provincie Corrientes, ale v bitvě v březnu 1839 byla Rosasem poražena, přičemž Entre Ríos a Urquiza Rosase podpořili. Vítězná strana po bitvě povraždila stovky zajatců, z tohoto masakru byl obviňován právě Urquiza. Následně bojoval Urquiza i na území Banda Oriental, kde také zaznamenal úspěchy. Jeho nepřítomnosti ale využil argentinský exulant Juan Lavalle, který napadl Entre Ríos a přesunul se až do Corrientes, kde začal tvořit novou armádu. Již v roce 1840 Lavalle se svou novou armádou znovu napadl Entre Ríos a následně zamířil směrem na Buenos Aires, kde však byl poražen a při ústupu na sever následně i zabit. Na konci roku 1841 byl Urquiza zvolen guvernérem Provincie Entre Ríos. Funkce se ujal 1. ledna 1842 a s přestávkami v ní setrval až do roku 1870.  Již brzy ale musel čelit invazi generála Josého María Paza, který obsadil hlavní město Entre Ríos a Urquiza musel ujít pryč. Na útěku začal organizovat nové vojsko, nemohl však hned zaútočit na svou domovskou provincii, ale bojoval v sousedních a v Banda Oriental. I během těchto vojenských kampaní nechal popravit stovky zajatců. Stále se však musel vyhýbat přímému střetu se zkušeným generálem Pazem, který ho plánoval vlákat do pasti a porazit, čemuž se však Urquiza vyhnul. Díky tomu následně uzavřel spojenectví s Provincií Corrientes právě proti Pazovi, který musel ustoupit. Proti mírové smlouvě mezi Entre Ríos a Corrientes se ale postavil Rosas a Urquiza tak musel znovu tuto provincii napadnout. V listopadu 1847 porazil vojsko Corrientes a znovu nechal povraždit stovky zajatců.

Válka o vládu nad Argentinou.

Jeho vláda nad Entre Ríos byla velmi podobná vládě Rosase v Buenos Aires. Také Urquiza vládl autoritativně a podporoval chovatele dobytka na úkor ostatních. Na druhé straně nechal budovat školy, knihovny, noviny, cesty, přístavy, modernizoval Entre Ríos a nechal vytvořit bezpečnostní složky, které však postupovaly velmi tvrdě a za nejmenší provinění hrozila poprava. Urquiza také prosazoval přísnou rozpočtovou politiku, dokázal snížit výdaje na veřejnou správu, aniž ji paralyzoval. Každý měsíc nechal zveřejňovat výdaje a příjmy provincie. Paradoxně se tak Entre Ríos stalo poměrně svobodnou a moderní provincií a federalisté z regionů začali považovat Urquiza za jediného, který by mohl svrhnout Rosase.  Rosas však chtěl kontrolovat a ovládat celý místní obchod a zablokoval hlavní řeky, což vadilo nejen Francouzům, ale i Britům, kteří společně zahájili blokádu přístavu Buenos Aires. Blokáda však po nějakém čase neúspěšně skončila, když Britové raději odpluli pryč. V roce 1848 Rosas uzavřel řeky znovu. Tentokrát však tato situace překážela i Brazílii, pro kterou bylo říční spojení velmi důležité. Poškozená se cítila i Urquizova Provincie Entre Ríos. Urquiza vyzval Rosase, aby řeky znovu otevřel a aby bylo umožněno farmářům z jeho provincie obchodovat s jinými státy. S tím však Rosas nesouhlasil. Urquiza chtěl zabránit znovuzvolení Rosase, což ten však odmítl akceptovat. Urquiza proto se svou armádou zaútočil na Rosasovo vojsko, které již dlouho obléhalo Montevideo a město konečně osvobodil. Následně vytáhl přímo proti Buenos Aires. Zde Rosas překvapivě rychle ztrácel podporu. Urquiza tak |3. února 1852 porazil Rosase v bitvě u Caseros. V Buenos Aires následně Urquizovi vojáci povraždili stovky Rosasových stoupenců. Rosas následně odešel do britského exilu, kde dožil.

Vláda nad Argentinou.

Už za krátký čas převzal Urquiza vládu nad Argentinou i formálně, když si vytvořil funkci přechodného ředitele Argentinské konfederace. Proti Urquizem navrhované ústavě se ale postavili zástupci Buenos Aires. V roce 1852 svrhli vůdcové Buenos Aires guvernéra Vicenteho Lópeze y Planes, který byl dosazen Urquizou, stejně se jim podařilo odrazit vojenskou výpravu Urquizy směřující do města na začátku roku 1853. Současně Buenos Aires oficiálně odmítlo Smlouvu ze San Nicolás a jeho zástupci opustili ústavodárné shromáždění. Stejně i ústava z 1. května 1853 nebyla ze strany Buenos Aires přijata. V roce 1854 se Urquiza stal prezidentem argentinské konfederace, s novým hlavním městem Concepción del Uruguay v Provincii Entre Ríos, resp. později ve městě Paraná. Buenos Aires přerušilo všechny styky se státem vedeným Urquizou a vyhlásilo samostatnost jako Stát Buenos Aires. Reálně se však jako samostatný stát chovalo už po svržení Urquizova guvernéra. Odpor Buenos Aires vedi José María Piran, Valentín Alsina a Bartolomé Mitre. Buenos Aires ale stále bohatlo, zatímco provincie tak jako před tím bez hlavního města, stále více chudly. Urquiza nedokázal přilákat zahraniční obchodníky do vnitrozemských míst konfederace, neboť ti zůstávali v Buenos Aires. Konfederace se dostala do obrovských finančních problémů, bankovní systém přestal prakticky existovat a Urquiza nedokázal získat žádnou zahraniční půjčku. Rozhodl se proto tuto katastrofální situaci vyřešit silou a na podzim 1859 podnikl vojenské tažení proti Buenos Aires. Dne 23. října 1859 v bitvě u Cepede porazil vojsko Buenos Aires a přinutil Buenos Aires platit pravidelné poplatky konfederaci. Urquiza sice měl sílu na obsazení Buenos Aires, ale nedokázal by ho udržet dlouhodobě.  V roce 1860 se do čela Buenos Aires dostal Bartolomé Mitre a od počátku začal hlásat myšlenky sjednocení Argentiny, ale postavené na jiném principu, než chtěl Urquiza. Mitre chtěl zajistit vedoucí postavení Buenos Aires a kolem něj by postupně shromáždil zbývající provincie. Mitre organizoval v konfederaci různé menší nepokoje a vzpoury. Urquiza tak odevzdal funkci prezidenta Santiagovi Derquiovi. Znovu vytáhl do války v roce 1861, ale v bitvě u města Pavona ho tentokrát Mitre porazil. Urquiza se z bojiště stáhl a rezignoval. Následně Mitre se svou armádou začal postupovat na město Santa Fe, kde se však nesetkal s žádným odporem. Buenos Aires si vynutilo mnoho ústupků v ústavě z roku 1853. Z nich nejvýznamnější bylo zrušení vnitřních cel a podpora imigrace z Evropy. Následně rezignovali všichni federalističtí guvernéři. To znamenalo, že Argentinská konfederace byla dne 12. prosince 1861 nahrazena Argentinskou republikou s hlavním městem Buenos Aires. V roce 1862 byl Mitre zvolen prezidentem republiky. Po porážce se Urquiza vrátil do Entre Ríos, kde vykonával funkci guvernéra s přestávkou až do dubna 1870, kdy byl na něj spáchán úspěšný atentát.

Justo José de Urquiza y García (18. říjen 1801 Talar de Arroyo Largo – 11. duben 1870 Entre Ríos) byl argentinský voják a politik. S menšími přestávkami působil od ledna 1842 do dubna 1870 jako guvernér argentinské Provincie Entre Ríos. V únoru 1852 porazil v bitvě guvernéra Provincie Buenos Aires Juana Manuela de Rosas, který byl v té době de facto nejvyšším představitelem Argentinské konfederace, protože byl guvernérem nejvýznamnější provincie v zemi. V dubnu 1852 převzal formálně toto postavení právě Urquiza přesto, že nebyl v té době guvernérem Buenos Aires. Dne 31. května 1852 se stal prvním prozatímním direktorem Argentinské konfederace, což byla nová nejvyšší funkce v zemi. Dne 5. března 1854 se stal prvním prezidentem Argentinské konfederace. Nejvyšším představitelem země byl tedy od 3. února 1852 (formálně od 6. dubna 1852) do 4. března 1860.

Justo José de Urquiza y García (; October 18, 1801 – April 11, 1870) was an Argentine general and politician. He was president of the Argentine Confederation from 1854 to 1860.


Design a struktura BOINCu.

BOINC je navržen jako otevřená struktura pro každého, kdo by se rád zapojil do projektu distribuovaných výpočtů. Většina projektů využívajících BOINC je neziskových a závisejí, pokud ne zcela, tak převážně na dobrovolnících. To ale neznamená, že BOINC nemůže být použit pro zisk. BOINC sestává ze serveru a klientů, kteří spolu komunikují při distribuci pracovních jednotek. Každý klient pak jednu jednotku zpracuje a vrátí ji serveru, aby si posléze vyžádal další.

Struktura serveru.

Hlavní součástí je takzvaný "backend server", který může běžet na jednom nebo několika strojích, takže je BOINC možno snadno nastavit pro potřeby různě velkých projektů. Servery BOINCu běží na počítačích s Linuxem a pro své webové a databázové systémy používají Apache, PHP a MySQL. BOINC jen distribuuje pracovní jednotky a sám žádnou vědeckou práci nedělá. Vědecké výpočty běží na počítačích uživatelů a výsledky jsou zpracovány až po tom, co jsou ověřeny a přesunuty z BOINCu do vědecké databáze.

Struktura klienta.

Klient BOINCu je malá aplikace, která spravuje práci na počítačích připojených do projektů zvolených počtářem. Jakýkoliv počítač připojený k BOINCu může zpracovávat data pro libovolný počet projektů v různých odvětvích výzkumu. Klient zodpovídá za stahování a odesílání pracovních jednotek a výsledků z nich. Kromě toho je klient zodpovědný také za přidělování času, který počítač stráví při výpočtech pro jednotlivé projekty podle nastavení uživatele. Nastavit lze samozřejmě i možné využití prostředků daného počítače. Toto se týká procesoru, operační paměti i grafické karty.  Klient systému BOINC se nemůže z bezpečnostních důvodů sám updatovat, ale samotné vědecké aplikace jsou automaticky stahovány, jakmile se počítač přidá k některému z projektů. Toto umožňuje jednoduše vydat a distribuovat nové verze vědeckých aplikací bez zprostředkování uživatelem a prodlení.

Mobilní aplikace.

Existuje oficiální mobilní aplikace BOINC pro Android, díky které mohou uživatelé zařízení s tímto operačním systémem poskytnout jejich výpočetní výkon pro různé vědecké projekty.  Ve výchozím nastavení aplikace počítá jen v případě, kdy je telefon připojený k nabíječce a baterie je nabitá nejméně na 90%, stahování a odesílání zpracovaných jednotek probíhá pouze přes Wi-Fi a pokud dosáhne teplota baterie 40 °C, výpočet se automaticky zastaví. Toto nastavení může uživatel libovolně měnit. V aplikace jsou dostupné pouze některé z BOINC projektů, které jsou pro práci na zařízeních se systémem Android přizpůsobeny.  Pro jiné mobilní OS aplikace v současnosti neexistuje.

Ohodnocení uživatele připojeného do BOINCu.

Z různých statistických důvodů BOINC zahrnuje také systém ohodnocení uživatelů. Tento systém také zabraňuje podvádění, a tím znehodnocení vědeckých výpočtů.  Pro ohodnocování uživatelů se používá jednotka cobblestone pojmenovaném po Jeffu Cobbovi z projektu SETI@Home. Uživatel získá 100 cobblestonů, pokud jeho počítač s následujícími parametry pracoval 1 den.  Těchto parametrů dnešní osobní počítače celkem běžně dosahují. V případě, že má uživatel rychlejší počítač, cobblestony mu přibývají rychleji a naopak.  Projekty využívající BOINC uvolňují své statistiky ve formátu XML, takže kdokoli je může zpracovat po svém. Vznikly tak už mnohé statistické webové stránky třetích stran, které porovnávají výkon jednotlivých uživatelů, týmů, do kterých se uživatelé mohou sdružovat, jednotlivých typů počítačů, operačních systémů a také zemí. Uživatelé tak mohou mezi sebou svým způsobem závodit, což při garanci zachovaní hodnověrnosti výsledků přináší zvýšení výkonu celé sítě.

Gridcoin.

Od roku 2013 je kryptoměna Gridcoin spojena s BOINC. Gridcoin používá modifikovaný Proof-of-Stake systém pojmenovaný proof-of-research, který odměňuje účastníky za výpočetní práci dokončenou na projektech BOINC. Proof-of-research systém byl zaveden dne 11. října 2014. Systém pracuje pouze na některých projektech zařazených na whitelistu a podíl Gridcoinu rozdělených mezi uživatele projektu se počítá podle RAC (Recent Average Credit). Každý projekt na whitelistu získává stejnou částku GRC, která je rozdělena mezi jeho uživatele.

Projekty využívající BOINC.

Průběžně aktualizovaná tabulka projektů se nachází zde.

Berkeley Open Infrastructure for Network Computing (BOINC) je software pro distribuované výpočty, který umožňuje provozovat projekty, jako je například SETI@Home. Tento software je svobodný s otevřeným kódem a je vydán pod licencí LGPL. BOINC je vyvíjen skupinou, která pochází z Kalifornské univerzity v Berkeley a je vedena Davidem Andersonem, ředitelem projektu Seti@Home.

The Berkeley Open Infrastructure for Network Computing (BOINC, pronounced – rhymes with "oink"), an open-source middleware system, supports volunteer and grid computing. Originally developed to support the SETI@home project, it became generalized as a platform for other distributed applications in areas as diverse as mathematics, linguistics, medicine, molecular biology, climatology, environmental science, and astrophysics, among others. BOINC aims to enable researchers to tap into the enormous processing resources of multiple personal computers around the world.


Gótové jako římští foederáti.

Římskými spojenci se za vlády Konstantina Velikého stali Gótové, sídlící v severním Podunají. Po příchodu Hunů překročili roku 376 římskou hranici na Dunaji a požádali císaře Valenta o azyl. Panovník se rozhodl přijmout pouze jednu skupinu, Tervingy, a usadil je jako federáty v podunajských provinciích, především v Thrákii. Doufal, že tímto způsobem posílí obranu dunajské hranice a sám se bude moci věnovat válce s Persií. Vzápětí však došlo k mohutnému povstání gótskch spojenců, ke kterým se připojila druhá gótská skupina, Greutungové, která si vynutila přechod přes Dunaj. Gótové vyplenili téměř celý Balkán a roku 378 porazili římské vojsko u Adrianopole. Teprve roku 382 se císařům Theodosiovi I. a Gratianovi podařilo Góty uklidnit a uzavřít s nimi dohodu ("foedus"). Gótové byli znovu usazeni na území říše, získali půdu a bylo jim povoleno řídit se vlastními zákony, to znamená, že si zachovali značnou autonomii, nesměli však mít svého náčelníka. Jako foederáti byli povinni službou v římském vojsku a řada gótských velmožů poté udělala kariéru v římských legiích.  Koncem 5. století sídlila v Thrákii skupina gótských federátů, která zastávala vysoce privilegované postavení a měla blízko k panovnickému dvoru. V jejím čele stál Theodorich Strabón. Tato skupina se dostala do konfliktu s Góty, kteří sem přišli pod vedením Theodoricha z rodu Amalů z Panonie. Jejich spory podněcoval císař. Vzápětí se ovšem panonští i thráčtí Gótové spojovali proti císaři a pořádali ničivé nájezdy do vnitrozemí říše. Po Strabónově smrti v roce 481 se obě skupiny sjednotily pod vládou Theodoricha Amala, a položili tak základy novému mocnému politickému celku Ostrogótů. Roku 483 uzavřeli s císařem Zenonem, kterému nezbývalo než respektovat Theodorichovy úspěchy, dohodu, na jejímž základě byli panonští Gótové usazeni v Dácii a Moesii a Theodorich jmenován císařským vojevůdcem s vysokým ročním platem a konzulem na rok 484, což představovalo pro barbarského krále nevídané pocty. Roku 488 odešli Ostrogóti na Zenonův podnět do Itálie, aby zde bojovali proti Skiru Odoakerovi, římskému vojevůdci germánského původu, kterého prohlásili germánští žoldnéři roku 476 po sesazení posledního římského císaře Romula Augustula za panovníka.

Foederati (latinsky spojenci) byly vojenské jednotky barbarských kmenů, především germánského původu, včleňované na základě smlouvy ("foedus") do římské armády. To si vynutily především podmínky v pozdně římském císařství. V té době byla římská říše napadána stále novými barbarskými útočníky, které nebyla schopna zvládnout. Současně trpěla armáda nedostatkem vojáků. Zařazování federátů do římského vojska bylo nouzovým řešením, které v sobě neslo mnohá nebezpečí. Jedním z nich byla silná barbarizace nejen armády, ale celé římské společnosti, neboť Germáni pronikli do různých sfér správního aparátu včetně císařského dvora. Druhé nebezpečí představovala možnost, že se germánští federáti spojí se svými soukmenovci, proti kterým měli bojovat.

Foederati ( in English; sing. foederatus ) were peoples and cities bound by a treaty, known as "foedus", with Rome. In Republican times the term identified the socii, whereas during the Imperial period it was used to describe foreign states, client kingdoms, or barbarian tribes to which the Roman Empire provided benefits in exchange for military assistance. The term was also used, especially under the Roman Empire, for groups of "barbarian" mercenaries of various sizes, who were typically allowed to settle within the Roman Empire.


Historie díla.

Dvořákova symfonie č. 9 vznikla v době skladatelova pobytu ve Spojených státech amerických, kde působil v letech 1892–1895 jako ředitel newyorské konzervatoře. Základní skladatelovou inspirací k ní byla jak atmosféra bouřlivě se rozvíjející země a jejího hektického způsobu života, tak pocity, které Dvořák načerpal během svých pobytů na americkém venkově, který pravidelně navštěvoval, ale i nostalgická touha po českém domově. Dvořák na symfonii pracoval poměrně krátkou dobu – od ledna do 24. května 1893.

Charakteristika díla.

Dvořákovu "Novosvětskou symfonii" více než cokoli jiného charakterizuje její syntetická forma. Tato syntéza, jakkoli obsahuje motivy i tónorodové principy americké lidové hudby nejrůznějších etnik, stejně jako intonační schémata hudby typicky české, Dvořákovy americké dojmy i stesk po vzdáleném domově, je především naplněním základního principu skladatelovy tvorby, kterým byla klasicistně-romantické a programně-absolutní hudební filosofie.  Snažit se analyzovat Dvořákův záměr jako epický příběh se jeví jako marný úkol navzdory pokušení spatřovat ve dvou středových větách symfonie inspiraci Longfellowovým poemem "Píseň o Hiawathovi", který byl nepochybně objektem Dvořákova zájmu. Jakkoli "scherzo" působí čas od času dojmem, že chce být obrazem rituálního tance ku příležitosti svatby Hiawaty, podobně jako "largo", které mnoho analytiků Dvořákova díla popisuje jako „pohřeb v lese“, struktura celého díla a vývoj skladby, včetně naprosto evidentně českých „barev“ hudby, takové domněnky odsuzuje k zániku.  Stejně tak v otevření poslední věty symfonie skladatel pouze těží, nikoli opisuje, z amerických dojmů, kterými byl fascinován a jimiž byly především nový způsob života, kypící bouřlivým civilizačním rozvojem i divoká panenská příroda, stejně jako okázalé sebevědomí obyvatel a demokratická povaha společnosti. Vše, co lze v symfonii zaznamenat, tedy nejrůznější dojmy a stimuly, vyvolávající u skladatele korespondující hudební témata a obrazy, nelze zjednodušovat či vulgarizovat tím, že je budeme považovat za nesporné zobrazení něčeho naprosto konkrétního. Vše je transformováno do variací a střetů s jinými tématy. Příkladem může být vstupní věta, kde postupně v jejím vývoji dochází ke konfrontací hlavního motivu symfonie, kterým je fanfára plná sebevědomí s nepochybně českým pohledem na věc, čímž vrhá jakýsi stín pochybnosti a přináší pocity odcizení. Druhá a závěrečná věta díla očividně odkrývá skladatelem pociťovaný rozpor, který viděl v americké společnosti díky tehdejší úloze barevných obyvatel státu. Slyšíme zde sympatie k boji za svobodu těchto tehdy druhořadých členů americké společnosti, který Dvořák objevil v jejich hudbě (spirituály). Dynamické, quasitaneční Scherzo, vykazující zřetelné atributy české hudby, přivádí skladbu k závěrečné větě, kde někteří slyší rytmiku psaní telegrafní zprávy, která je však spíše komunikací souhrnu Dvořákových amerických dojmů, jejichž chaotický a mnohotvárný charakter skladatele ohromil i zahltil. Obraz Ameriky se zde proto proplétá prostřednictvím aplikací jednotlivých tematických bodů, přítomných v předešlých větách a vytváří tím jakýsi definitivní vnitřní autorův pohled. Více než cokoli jiného zde však Dvořák reflektuje svou nostalgii po domově, právě tak jako srovnání jeho starého a nového bydliště. Největším a nejslyšitelnějším hlasem symfonie je ovšem výraz touhy po univerzální svobodě a lidské sounáležitosti.

Ocenění.

V roce 2009 pořádala australská rozhlasová stanice ABC Classic FM soutěž o 100 nejoblíbenějších symfonií. Australané v ní na 1. místo zvolili "Novosvětskou", na 2. a 3. příčce se umístily symfonie Ludwiga van Beethovena, "Symfonie číslo 9 s Ódou na radost" a "Symfonie číslo 6 známá jako Pastorální".

Symfonie č. 9 e moll, op. 95, zvaná též „Novosvětská“ či „Z Nového světa“ (anglicky "From the New World", či jen "New World Symphony") je v pořadí poslední symfonie Antonína Dvořáka a nejvýznamnější autorovo dílo tohoto druhu. Lze ji také zařadit nejen k absolutní špičce hudebního romantismu, ale též k nejlepším dílům světové symfonické tvorby všech dob.

The Symphony No. 9 in E minor, "From the New World", Op. 95, B. 178 (), popularly known as the New World Symphony, was composed by Antonín Dvořák in 1893 while he was the director of the National Conservatory of Music of America from 1892 to 1895. It has been described as one of the most popular of all symphonies. In older literature and recordings, this symphony was – as for its first publication – numbered as Symphony No. 5. Astronaut Neil Armstrong took a tape recording of the "New World Symphony" along during the Apollo 11 mission, the first Moon landing, in 1969. The symphony was completed in the building that now houses the Bily Clocks Museum.


Symptomy.

Symptomy odpovídají symptomům lehčí mánie. Charakteristická je (lehce) povznesenou náladou a zvýšenou energií. Díky povznesené náladě může docházet k většímu nebo také přehnanému sebevědomí, zvýšené ochotě riskovat, k většímu puzení navazovat kontakty a také k překračování nepsaných pravidel v sociální oblasti (trapnostem). Hypomanie se může projevovat také sexistickými poznámkami, sexuálním seznamováním, nevěrou a rychlou zamilovaností.  Během hypomanie je jak objektivně, tak také ve zvýšené míře subjektivně zvýšena schopnost pracovního výkonu, zlepšují se také vnímací schopnosti a schopnost asociace. Stavy vyčerpání, které často na zvýšenou výkonnost navazují mohou ovšem tyto schopnosti drasticky redukovat. Potřeba spánku je většinou značně snížená. Chuť k jídlu může být značně změněná, postižený často jí mnohem více nebo mnohem méně než obvykle, dochází ke značnému přibírání na váze či naopak k úbytku hmotnosti.

Klinický průběh.

Aby bylo možno hypomanii diagnostikovat musí symptomy trvat minimálně 4 dny. Epizody mohou trvat jen několik dní nebo také více měsíců. Jaké symptomy a s jakým stupněm závažnosti se u daného postiženého vyskytnou je u každého nemocného individuální. Individuální může být rovněž průběh jednotlivých epizod u jednoho postiženého.  Může zůstat u jediné hypomanické epizody, často však dochází k opakovaným hypomanickým epizodám. Ve většině případů dochází také k lehčím či těžším depresivním epizodám, což vede k diagnóze cyklothymie příp. bipolární porucha. Často je četnost a délka depresivních epizod větší. Mezi epizodami se mohou vyskytnout delší fáze bez symptomů nebo se střídají hypomanické epizody s depresivními epizodami.  K epizodám může docházet opakovaně a se zhoršeným průběhem, existuje zde nebezpečí přechodu do mánie a nebezpečí chronifikace. Hypomanické symptomy se mohou vyskytovat současně nebo ve velmi krátkém střídání s depresivními symptomy, pak se jedná o smíšenou epizodu. Často dochází k problémům v sociální oblasti a s blízkými lidmi a to kvůli zesílené potřebě mluvit (telefonitis), zvýšenému libidu (sexuální pud), zvýšené družnosti nebo představě postiženého, že jeho blízcí jsou vůči němu agresivní či záměrně porušují pravidla chování či tropí hlouposti atd.  Zpravidla chybí jakýkoliv náhled na nemoc, nebo je tento náhled snížený. Postižení, kteří již prožili více fází mohou být však schopni aktuální hypomanickou fázi rozpoznat a příslušným způsobem jednat. Zde může být nápomocná psychoedukace případně návštěva svépomocné skupiny.

Diagnóza.

V MKN-10 je hypomanie klasifikována jako psychická porucha, která se může vyznačovat "značným omezením pracovní schopnosti případně sociální aktivity". Hlavními symptomy jsou povznesená nálada a zvýšená energie po dobu více dnů.  Podle DSM-IV není hypomanie poruchou, nýbrž stavem nálady, který může být součástí bipolární poruchy nebo cyklotymie. Značná újma kvality života, velké utrpení nebo psychotické symptomy nemohou být podle DSM-IV přítomny.  Často není hypomanie rozpoznaná ani postiženým a ani lékařem, protože se postižení mohou cítit dobře a necítí se nemocní. Pokud se vyskytují také deprese, pak je často chybně stanovována diagnóza jako unipolární deprese. Tak často uběhne i více než deset let než je rozpoznána bipolární porucha. Existují standardní psychologické testy, kterými je možno rozpoznat aktuální hypomanickou epizodu.

Diagnóza/symptomy podle DSM IV.

"Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders" (Diagnostická a statistická příručka psychických poruch, zkráceno jako DSM-IV) popisuje hypomanii následujícím způsobem:  Poznámka: Hypomanické epizody, které jsou jednoznačně způsobeny somatickou antidepresivní léčbou (léky, elektrokonvulzní terapie, fototerapie - léčba světlem) nespadají pod diagnózu bipolární porucha.

Příčiny a spouštěče nemoci.

Během hypomanických epizod byly prokázány změny v biochemii mozku. Množství a účinek jednotlivých neurotransmiterů jako serotoninu a dopaminu v mozku je změněné.  Příčiny hypomanie nejsou jednoznačně vyjasněny. Vědecky nejvíce zastoupenou teorií je teorie působení stresu a následné vulnerability (zranitelnosti). Podle této existuje biologická a/nebo genetická dispozice pro hypomanii. Stres, deprivace příp. zátěžový životní styl a životní situace mohou vést k propuknutí epizody.

Hypomanií je označována slabší forma mánie vyznačující se povznesenou náladou a zvýšenou energií. Může být současně spojena se změnami v myšlení ve smyslu těkavého, asociativního myšlení a také se změnami psychomotoriky, potřeby spánku a chuti k jídlu.

Hypomania (literally "under mania" or "less than mania") is a mood state characterized by persistent disinhibition and mood elevation (euphoria), with behavior that is noticeably different from the person's typical behavior when in a non-depressed state. It may involve irritability, not necessarily less severe than full mania; in fact, the presence of marked irritability is a documented feature of hypomanic and mixed episodes in Bipolar type II. According to DSM-5 criteria, hypomania is distinct from mania in that there is no significant functional impairment; mania, by DSM-5 definition, does include significant functional impairment and may have psychotic features.


Životopis.

Narodil se v nezámožné šlechtické rodině v obci Burnakovo v jaroslavském obvodu. Roku 1766 ukončil studium na vojenském námořním učilišti v Petrohradě a začal sloužit v Baltské flotě. Roku 1769 byl přidělen k Azovské flotě, kde se účastnil bojů s Turky. Roku 1775 se stal velitelem fregaty a v letech 1780 - 1782 byl kapitánem křižníku "Viktor" a jeho úkolem byla ochrana ruských obchodních lodí ve Středozemním moři. Od roku 1783 sloužil u Černomořské floty, dohlížel na stavbu lodí a podílel se na výstavbě ruské hlavní černomořské námořní základny v Sevastopolu. V letech 1787 - 1792 byl kapitánem křižníku "Sv. Pavel", s nímž se zúčastnil šesté rusko-turecké války. V roce 1788 byl jmenován velitelem 1. eskadry Černomořské floty a v roce 1789 se stal kontradmirálem a velitelem celé Černomořské floty, s níž porazil v několika bitvách turecké loďstvo. Roku 1793 byl povýšen na viceadmirála. V letech 1798 - 1800 velel eskadře černomořského loďstva, vyslaného proti francouzské flotile Napoleona Bonaparta ve Středozemním moři. Zde dosáhl několika vítězství, dobyl pevnost Korfu a podílel se na vzniku řecké Republiky sedmi ostrovů v Jónském moři, účastnil se osvobozování italských měst Ancona, Janov, Neapol a Řím od francouzské nadvlády. Po návratu z úspěšného tažení ho však nečekala sláva, ale kvůli intrikám na carského dvoře ho Alexandr I. odsunul do druhořadé pozice velitele Baltské floty. Roku 1807 rezignoval a odešel do penze. Zemřel 14. října 1817 v obci Alexejevka.  Je považován za zakladatele ruského vojenského námořního umění a průkopníka útočné taktiky námořního boje. Jeho taktika boje zaujala i známého britského admirála Horatio Nelsona. Podle admirála Ušakova bylo pojmenováno několik lodí ruského a sovětského vojenského námořnictva, dále byly na jeho počest pojmenovány ulice či náměstí. Na řeckém ostrově Korfu má admirál Ušakov pomník, je zde po něm pojmenována i ulice. V roce 1944 byl na jeho počest zřízen v Sovětském svazu Řád Ušakova 1. a 2. stupně. V roce 1978 podle něj byla pojmenována planetka 3010 Ushakov. 5. srpna 2001 byl svatořečen ruskou pravoslavnou církví, v roce 2005 jej patriarcha Alexij II. prohlásil za patrona ruských strategických nukleárních bombardérů.

Fjodor Fjodorovič Ušakov ( Burnakovo -, Alexejevka, tambovská gubernie) byl ruský námořní admirál, který je považován za zakladatele ruského vojenského námořního umění a průkopníka útočné taktiky námořního boje.

Fyodor Fyodorovich Ushakov (; – ) was the most illustrious Russian naval commander and admiral of the 18th century. He is notable for winning every engagement he participated in as the admiral of the Russian fleet present.


Legenda.

Podle legendy pocházela z Antiochie Pisidské, asi 150 km na sever od dnešní Antalye (Anatolie) v Turecku, ve starověku významném městě, kde byla židovská a brzy i křesťanská obec (viz Skutky apoštolů 13). Markétin otec byl pohanský kněz, matka jí brzy zemřela. Markéta se stala křesťankou, ale protože byla velmi krásná, vyhlédl si ji místní prefekt Olibrius a když ho odmítla, obvinil ji a nechal mučit jako křesťanku. Ve vězení se jí zjevil satan v podobě draka a pozřel ji, ona však nad ním zvítězila skrze Kříž (zápas světice s drakem zobrazil Raffael Santi). Když odolala ještě dalšímu mučení hřebeny, utopením a ohněm, byla nakonec sťata.

Uctívání.

Úcta krásné mučednice Markéty je na východě doložena od 7. století. Roku 908 byly její ostatky přeneseny do Itálie a na západě se kult rozšířil ve vrcholném středověku. Zobrazuje se nejčastěji s drakem, například na oltářním obraze Mistra Třeboňského. S drakem se zobrazuje také svatá Marta, ta však má navíc kropáč, kterým se odliší. Svatá Markéta mívá často na hlavě korunu, v ruce knihu, palmu, kříž nebo hůl s křížem. V levé ruce někdy drží na řetěze uvázaného draka. U nohou světice bývají zobrazeny mučící nástroje, jimiž pro víru trápena byla, totiž hřeben nebo pochodeň (katané ji drásali železnými hřebeny a pak pálili pochodněmi). Dalším atributem bývají perly (margarites řec. perla).  Markéta se díky šťastnému vyjití z draka uctívala jako patronka těhotných žen a její jméno bylo velmi časté i v panovnických rodinách. Je patronkou sedláků, panen, kojných; pomáhá při těžkém porodu, neplodnosti, nemocech obličeje a při poraněních; je pomocnicí v nouzi. Náleží též do sboru čtrnácti svatých pomocníků a je zařazena mezi tzv. Quattuor Virgines Capitales [čtyři panny hlavní, vynikající], kam kromě ní patří ještě svatá Barbora, svatá Dorota a svatá Kateřina Alexandrijská; bývají často zobrazovány společně. Svatá Jana z Arku se často modlila ke svaté Markétě a ta s ní rozmlouvala.

Úcta v českých zemích.

Svatá Markéta byla uctívána od středověku, král Přemysl Otakar II. dostal na památku svého vítězství nad Uhry v bitvě u Kressenbrunnu v den před svátkem svaté Markéty (12. července 1260) od papeže Alexandra IV. rameno, zub a dvě částky z lebky této svaté mučednice a rozdělil je mezi různé svatyně, do baziliky Svatého Víta na Pražském hradě, do klášterních kostelů ve Zlaté Koruně a v Plasích, a v katedrále sv. Václava v Olomouci.  V roce 1262 bylo v Čechách veliké sucho a odtud hrozil hlad. Pražský biskup Jan III. z Dražic nařídil na vyprošení Boží pomoci kající průvod z Prahy do benediktinského kláštera v Břevnově; v tomto průvodu bylo neseno rameno svaté Markéty. Jakmile přišel prosebný průvod do Břevnova, spustil se kýžený déšť a zavlažil vyprahlou půdu. Na vděčnou památku tohoto dobrodiní bylo ponecháno rameno svaté Markéty klášteru. Břevnovský klášter si na toto rámě roku 1406 dal zhotovit Plenář svaté Markéty a tato světice se stala patronkou zdejšího klášterního kostela. Císař Karel IV. pro ni dal zřídit oltář ve Svatovítské katedrále a zařadil ji mezi své oblíbené svaté panny - je na jedné z relikviářových (ostatkových) desek Mistra Theodorika ve Zlaté kapli Svatého Kříže, dříve zvané „Utrpení Páně a jeho Znamení, jakož i všeho vojska nebeského“ na Karlštejně.  Známým zpodobením svaté Markéty je sousoší na druhém pilíři Karlova mostu, které vytvořil v roce 1707 Jan Brokoff s velkým podílem svého syna Ferdinanda Maxmiliána Brokoffa. Uprostřed sousoší je svatá Barbora, po stranách stojí svatá Markéta a svatá Alžběta. Svatá Markéta má v ruce kříž a u jejích nohou se svíjí drak.  Jednou z nejvýznamnějších památek zasvěcených sv. Markétě Antiochijské je kostel svaté Markéty Antiochijské ve slovenské obci Kopčany na dohled českých hranic, který je považován za nejstarší dochovaný kostel ve střední Evropě se základy sahajícími až do doby Velkomoravské říše.  Český lid má také řadu pořekadel a pranostik se jménem svaté Markéty, např.:

Svatá Markéta Antiochijská (ve východní církvi Marina) byla starokřesťanská mučednice, o níž je jen velmi málo spolehlivých zpráv. Byla popravena v období pronásledování císaře Diokleciána roku 304. Svátek svaté Markéty se slaví ve východní církvi (velkomučednice) 17. července, v západní církvi 20. července. V českých zemích se však odedávna uctívala dne 13. července, a to až do uvedení nového Římského martyrologia (oficiální seznam mučedníkú uznaných římskokatolickou církví) v roce 2001. Ve starokatolickém misálu je památka mučednice Markéty z Antiochie 13. července uvedena stále.

Margaret, known as Margaret of Antioch in the West, and as () in the East, is celebrated as a saint on 20 July in the Western Rite Orthodox, Roman Catholic and Anglican Churches, on 17 July (Julian calendar) by the Eastern-Rite Orthodox Church and on Epip 23 and Hathor 23 in the Coptic Churches.