Historie.

Původně zde stála hornická osada u brodu přes Sázavu. Nejdříve to byl "Smilův Brod" podle zakladatele Smila z Lichtenburka, o kterém existují nejstarší zmínky kolem roku 1234. Nejstarší zmínka o vlastním městě pochází ale z listiny datované k 26. říjnu 1256, ve které se řeší spor brodského plebána s vilémovským klášterem. Král Přemysl Otakar II. si dělal nároky na území kolem Brodu, které považoval za královskou půdu, protože se tady dolovala stříbrná ruda. Dostal se do vážných sporů se Smilem, po kterých ale velká část pozemků připadla králi.  V roce 1274 byla osada povýšena na město a ke konci 13. století město obehnáno hradbami. Od roku 1308 až do roku 1945 se město jmenovalo "Německý Brod". Za husitských válek zde v roce 1422 hledal útočiště král Zikmund se svým vojskem. Husitské oddíly vedené Janem Žižkou Brod dobyly a císařské vojsko porazily. Bylo to jedno z posledních vítězství Žižky, tato událost současně definitivně ukončila těžbu stříbra. Roku 1637 byl Brod povýšen na královské město.  V letech 1871–1874 působil na zdejším gymnáziu Vilém Kurz, vědec, spisovatel a politik, jeden ze zakladatelů Klubu českých turistů a jeden z iniciátorů stavby Petřínské rozhledny v Praze. Roku 1945 bylo město v rámci vysídlení Němců z Československa přejmenováno na "Havlíčkův Brod" podle Karla Havlíčka Borovského. Historické jádro města je městskou památkovou zónou. Ve městě se od roku 1995 vyrábí pivo Rebel.

Obyvatelstvo.

Struktura populace.

Podle sčítání 1921 zde žilo v 847 domech 8 986 obyvatel, z nichž bylo 4 798 žen. 8 853 obyvatel se hlásilo k československé národnosti, 51 k německé a 2 k židovské. Žilo zde 5 087 římských katolíků, 166 evangelíků, 2 953 příslušníků Církve československé husitské a 160 židů. Podle sčítání 1930 zde žilo v 1223 domech 10 760 obyvatel. 10 506 obyvatel se hlásilo k československé národnosti a 142 k německé. Žilo zde 6 668 římských katolíků, 267 evangelíků, 2 803 příslušníků Církve československé husitské a 146 židů.

Členění města.

Město se skládá z 13 katastrálních území a ze 14 místních částí:  Dříve byly součástí města také dnes samostatné obce Bartoušov, Břevnice, Hurtova Lhota, Knyk, Kyjov, Michalovice, Vysoká a Ždírec.

Správní území.

Havlíčkův Brod byl dříve okresním městem, v současnosti je obcí s rozšířenou působností a pověřeným obecním úřadem. Okres Havlíčkův Brod ale stále existuje a skládá se ze 120 obcí, ORP z 56 obcí.

Samospráva.

V čele města je starosta. Zastupitelstvo má 25 členů. Městská rada má podle dohody po volbách v roce 2014 sedm členů.  Po komunálních volbách roku 2010, stejně jako po komunálních volbách roku 2014, byl zvolen starostou města Jan Tecl z ODS. Radu města tvoří po volbách v roce 2014 zástupci ODS, ČSSD, KDU-ČSL, TOP 09, hnutí Broďáci a Společně pro Brod. Potřetí starostou byl Jan Tecl zvolen po komunálních volbách v roce 2018. V sedmičlenné městské radě má ODS nově tři zástupce, kandidátka hnutí ANO a Žen za Brod dva a TOP 09 s ČSSD po jednom.

Sport.

V roce 2019 hostil Havlíčkův Brod společně s Prahou Mistrovství světa mužů v softballu

Doprava.

Havlíčkův Brod má celostátní význam jako silniční i železniční křižovatka. Protínají se zde dálkové silnice I/34 a I/38, z nichž zde vyúsťuje ještě silnice I/19 a několik silnic II. třídy. V havlíčkobrodském železničním uzlu se pak setkávají celostátní tratě č. 225 od Jihlavy a Veselí nad Lužnicí, 230 od Kolína a Prahy, 238 od Pardubic, 250 od Brna a lokální trať 237 do Humpolce. Rychlíky mezi Prahou a Brnem tudy jezdí ve dvouhodinovém taktu. Město je také uzlem lokální autobusové dopravy a funguje zde i městská doprava.  Nachází se zde jediné veřejné vnitrostátní/neveřejné mezinárodní civilní letiště. Jedná se o jediné mezinárodní letiště v Kraji Vysočina.

Průmysl a zemědělství.

Již od První republiky se ve městě nachází Výzkumný ústav bramborářský. Nachází se zde také měšťanský pivovar Havlíčkův Brod vyrábějící pivo značky Rebel. Ve městě se vyrábí také mouka. Začátky existence mlýna lze odhadnout řádově na 200-300 let zpět. V roce byl však přebudován 1873 přebudován a rozšířen z vodního mlýna na mlýn parní.  Své zastoupení zde má i textilní průmysl. Zastoupený firmou Pleas.  Od poloviny 19. století sídlí ve městě tiskárny. Ty současné patří mezi nejvýznamnější výrobce knih v České republice. Sídlí tu i několik knižních nakladatelství. Mezi ně patří Nakladatelství Hejkal, Nakladatelství Petrkov či Tobiáš. V Havlíčkově Brodě se také každoročně koná knižní veletrh.  Svoji pobočku zde má firma HARTMANN - RICO a.s., vyrábějící farmaceutické potřeby, a kousek za městem firma produkující součástky do aut - Futaba Czech, s. r. o.

Zdravotnictví.

Nemocnice.

První nemocnice byla v Německém Brodě otevřena již 1853. V roce 1898 byla vystavěna nová okresní nemocnice. Její areál se do té doby postupně rozšiřoval. V 90. letech byla uskutečněna velká přestavba a díky tomu mohlo dojít k navrácení zapůjčených budov Psychiatrické léčebně. V současné době nemocnice disponuje více než 500 lůžky na 19 odděleních.

Psychiatrická nemocnice.

O zřízení ústavu pro choromyslné bylo rozhodnuto již před první světovou válkou, výstavba však byla zahájena až po ní. První pacienti do ní byli umístěni v roce 1928. Za druhé světové války ukončil ústav činnost a budovy sloužily jako lazaret SS. Po válce využila některé budovy v areálu psychiatrické léčebny nemocnice. V současnosti tvoří areál 12 nemocničních pavilonů a další budovy s technickým zázemím.

Geografie.

Vodstvo.

Městem protékají 2 řeky - Sázava a Šlapanka, která se na kraji města vlévá do Sázavy. Dalšími přítoky těchto řek na území města jsou Stříbrný potok, Cihlářský potok, potok Žabinec a Rozkošský potok, na nichž se nachází četné množství rybníků. Na Stříbrném potoce to jsou kupříkladu Nádržní rybník nebo Lihovarský rybník. Okolí Cihlářského potoka se nazývá Vlkovsko. Ve Vlkovsku najdeme soustavu rybníků táhnoucí se od obce Knyk přes okraj města a dále pokračující v parku Budoucnost až k Sázavě. Kaskádu tvoří Knycký rybník, Štičí rybník, Zádušní rybník, Pfaffendorfský rybník, Hajdovec, Cihlář, Rantejch, Hastrman, Očko a Obora. Na Žabinci se rozprostírá stejnojmenný rybník, který je zároveň největším rybníkem ve městě.

Zajímavosti.

Ve městě se nachází střed Evropy podle Járy Cimrmana. Ten je znázorněn obřím trychtýřem v Sázavské ulici.  V rámci projektu Sklářství na Vysočině vybudovalo Muzeum Vysočiny Havlíčkův Brod repliku středověké sklářské pece. Jedná se o druhou takovouto repliku na území ČR. Obdobný projekt se uskutečnil v 90. letech v Moldavě v Krušných horách. V roce 2016 byla v havlíčkobrodské replice jako první v republice provedena tavba skla podle středověkých postupů a z původních materiálů, tedy z křemene a dubového popela.

Havlíčkův Brod (do roku 1945 "Německý Brod", ) je město ve stejnojmenném okrese, v kraji Vysočina, 23 km severně od Jihlavy na řece Sázavě. Jde o významný dopravní uzel ležící zhruba uprostřed České republiky. Žije zde obyvatel.

Havlíčkův Brod (), until 1945 Německý Brod (; ) is a district town in the Vysočina Region of the Czech Republic. It is located roughly in the geographical centre of the state, on the Sázava River in the Bohemian-Moravian Highlands and it has a population of about 23,000. It lies in the historical land of Bohemia, near its border with Moravia.


Život a kariéra.

Absolvoval hudební konzervatoř v Tbilisi, poté studoval na Lomonosovově univerzitě matematiku, odkud přešel na Všesvazový státní institut kinematografie (VGIK), kde byl žákem Olexandra Dovženka. Poté, co byl jeho satirický školní film "Duben" zakázán, opustil školu a pracoval jako dělník v železárnách, zkušenosti z tohoto prostředí využil v dokumentu "Litina", po kterém se mu roku 1965 podařilo konečně získat vysokoškolský titul.  Jeho poetika byla ovlivněna českou novou vlnou: používal civilní až dokumentaristický filmový jazyk, místo lineárního děje stavěl vyprávění na poetických nebo absurdně komických útržcích všedního života, jeho hrdiny byli mladí lidé, obtížně se přizpůsobující pragmatickému okolí, jako mladý novátorský technolog ve vinařských závodech ve filmu "Když padá listí" (1966) nebo bohémsky rozevlátý hudebník v následujícím snímku "Žil zpívající drozd" (1970). Jeho film "Idyla" (1976), ironicky konfrontující městskou a venkovskou mentalitu, nebyl schválen do sovětské distribuce, teprve v roce 1982 se směl zúčastnit festivalu v Berlíně. Od roku 1979 režisér žil na Západě, kam ho Eduard Ševardnadze poslal na legální pracovní cestu.  Prvním Ioselianiho filmem ve francouzštině byl snímek "Milenci Luny" (1984), humorné podobenství o konzumním způsobu života založeném na neustálých podvodech, po kterém byl Ioseliani přirovnáván k Jacquesovi Tatimu. Jeho filmy, které natáčí podle vlastních scénářů, jsou pomalé, pocitové, s excentrickými hrdiny, jemný humor je založen na smyslu pro životní paradoxy. Atmosféru jeho filmů dokresluje náladová hudba, kterou tvoří gruzínský skladatel Nikola Zurabišvili. Ve filmu "Budiž světlo" zobrazil příchod civilizace do africké vesnice, "Hon na motýly" se odehrává ve zchátralém šlechtickém sídle na jihu Francie, jehož osudy symbolizují postupný úpadek evropské kulturní tradice. Hrdina filmu "Ráno v Benátkách" se marně snaží vzbouřit proti každodennímu stereotypu, "Podzimní zahrady" jsou příběhem politika, který se po odchodu z funkce učí žít jako obyčejný člověk, v autobiografickém filmu "Chantrapas" se Ioseliani vrací k okolnostem svého odchodu na Západ.  Byl členem poroty na festivalu Berlinale (1986) a Moskevském filmovém festivalu (1995). V roce 2007 navštívil pražský festival Febiofest, kde mu byla udělena cena Kristián za přínos světové kinematografii. V roce 2008 poskytl rozhovor ukrajinskému časopisu "2000", v němž kritizoval ruskou vládu za podporu jihoosetinských separatistů a označil Rusko za tradičního nepřítele Gruzínců.

Otar Ioseliani (ოთარ იოსელიანი, * 2. února 1934, Tbilisi) je gruzínský filmový režisér, působící ve Francii, představitel nekomerčního autorského filmu.

Otar Iosseliani (, born 2 February 1934) is a Georgian-film maker. He was born in the Georgian capital city of Tbilisi, where he studied at the Tbilisi State Conservatoire and graduated in 1952 with a diploma in composition, conducting and piano.


Formát záznamu.

SRV záznam obsahuje následující informace:  Příklad SRV záznamu může vypadat takto:  Toto ukazuje na server jménem sipserver.example.com poslouchající na portu 5060 pro připojení pro SIP protokol. Priorita je zde 0, a váha 5.

Rozdělování zátěže pomocí SRV.

Priorita je podobná jako priorita MX záznamu. Klienti vždy použijí SRV záznam s nejnižší prioritou a záznamy s jinou prioritou použijí pouze, když se spojení s hostitelem nezdaří. Takto může mít služba určený „fallback“ server, který bude použit jen pokud hlavní server selže. K tomu je potřeba pouze další SRV záznam s vyšší prioritou než má primární SRV záznam.  Pokud má služba více záznamů se stejnou prioritou, klienti použijí váhu, aby určily, kterého hostitele použít. Váha je relevantní pouze ve vztahu k ostatním váhám pro službu a pouze mezi záznamy se stejnou prioritou.  V následujícím příkladě hodnoty priorita a váha zajišťují rozdělení zátěže a odkaz na záložní službu.  První čtyři záznamy sdílejí prioritu 10, takže klienti použijí váhu k rozhodnutí ke kterému hostiteli se připojit. Součet všech čtyř hodnot je 100, takže bigbox.example.com bude použit v 60% dotazů. Ostatní dva, smallbox1 a smallbox2, budou použity ve 20% dotazů, přičemž smallbox2 má zátěž rozloženu do dvou instancí a každá z nich bude použita v 10% dotazů. Pokud bude bigbox nedostupný, zbylí dva hostitelé si rozdělí zátěž rovnoměrně, takže každý z nich bude využíván v 50% dotazů.  Pokud všechny tři hostitelé s prioritou 10 budou nedostupní, použije se záznam s nejvyšší (nejnižší číslo) prioritou, což je backupbox.example.com. Ten by se měl nacházet jinde než ostatní tři a měl by být odolný vůči zavadám, které by mohly vyřadit předcházející tři stroje (například napojen na jiný elektrický okruh, připojen k síti jinou cestou,...).  Mělo by být zmíněno, že rozdělování zátěže poskytované je značně limitováno, protože poskytované informace jsou statické. Aktuální zátěž serverů není brána v úvahu.

Použití.

SRV záznamy jsou často používány klienty Microsoft Windows 2000 k nalezení serveru, který poskytuje požadovanou službu. Například při pokusu o přihlášení klienta do domény je hledán SRV záznam pro službu LDAP. Typická odpověď serveru je následující:  SRV záznamy jsou běžně používány ve spojení s následujícími standardizovanými protokoly:

Podpora.

Podpora v obecně rozšířených aplikacích.

SRV record (SRV záznam nebo také Service record) je jedna z kategorií dat v Internetovém systému domén upřesňující informace (jméno hostitele a číslo portu) o dostupných službách. Jeho definici lze nalézt v. Nové internetové protokoly jako například SIP a XMPP často vyžadují podporu SRV od klientů. Implementace klientů starších protokolů (např. LDAP, SMTP) může podporu SRV záznamů přidat.

A Service record (SRV record) is a specification of data in the Domain Name System defining the location, i.e., the hostname and port number, of servers for specified services. It is defined in RFC 2782, and its type code is 33. Some Internet protocols such as the Session Initiation Protocol (SIP) and the Extensible Messaging and Presence Protocol (XMPP) often require SRV support by network elements.


Vojenská kariéra.

Tallardovi bylo poskytnuto pověření na místo ve francouzském vojsku již ve věku 15 let. Později sloužil pod velením prince de Condé v jižním Nizozemí a od roku 1674 pod velením Turenna v Alsasích. V roce 1678 byl povýšen do hodnosti "maréchal de camp" a v této hodnosti bojoval v devítileté válce (1688–1697).  Jeho přátelství s králem Ludvíkem XIV. mu zajistilo místo úředního činitele. Po válce byl dva roky vyslancem na svatojakubském dvoře, kde se se svými výjimečnými znalostmi evropských politických záležitostí ukázal jako velmi hodnotný služebník. Když král Jakub II. v září 1701 zemřel, uznal Ludvík XIV. nárok Jakubova syna na anglický trůn. Následně Vilém III. Tallarda roku 1702 vyhostil z Londýna.  Tallardova vojenská kariéra dosáhla svého vrcholu během války o dědictví španělské. Dne 7. září 1703 dobyl vévoda burgundský s Tallardem pevnost Breisach. Tallard pak pokračoval k Landau, aby jej v polovině října obklopil svými oddíly a přikročil k obléhání. Vyprošťovací armáda vedená Princem Hessensko-Kasselským byla tvrdě a nemilosrdně rozdrcena Tallardovými silami v bitvě u Speyerbachu 15. listopadu. V důsledku toho Landau padlo o dva dny později. Krátce nato byl Tallard jmenován maršálem Francie.  Roku 1704 byl Tallard vyslán, aby posílil Maximiliánova a Marsinova francouzsko-bavorská vojska na Dunaji, která ohrožovala Marlboroughova a Savojského spojenecká armáda. Tallard se vydal 1. července ze Strasbourgu, ale přestože se šestidenní obléhání Villingen ukázalo jako neúspěšné, (upuštěno od něj bylo 22. července), byl maršál Tallard schopen dovést svých 34 000 mužů přes Černý les a dosáhnout již 5. srpna Ulmu. Tallard byl postaven do čela velení spojené francouzsko-bavorské armády, ale následná bitva u Höchstädtu 13. srpna 1704 vyústila v úplné zničení jeho sil. Rozhodně poražen, byl zajat a vzat do Anglie a na podmínku, že se nepokusí uprchnout, ubytován v Nottinghamu. Spisovatel Daniel Defoe hlásil, že jeho "small, but beautiful parterre, after the French fashion" bylo jednou z krás Nottinghamu.

Pozdní období života.

Po svém propuštění v roce 1711 se vrátil do Francie. Přes pohromu u Höchstädtu k němu král Ludvík XIV. nechoval zlou vůli. Tallard byl v roce 1712 povýšen na vévodu a roku 1715 se stal pairem Francie. V závěti Ludvíka XIV. byl jmenován do regentské rady, ale vévoda orléanský závěť anuloval. Roku 1724 Byl zvolen předsedou Académie des Sciences a v roce 1726 se stal státním ministrem.

Rodina.

Oženil se s Marie-Catherine de Grolée de Viriville-La Tivolière a spolu měli jednoho syna;

Camille d'Hostun de la Baume, duc de Tallard (14. února 1652, Lyon – 20. března 1728, Paříž) byl francouzský šlechtic, diplomat a vojevůdce, který se stal maršálem Francie.

Camille d'Hostun de la Baume, duc de Tallard (14 February 1652 – 20 March 1728) was a French noble, diplomat and military commander, who became Marshal of France.


Život.

Mládí.

Viktor Amadeus se narodil 26. června 1726 v královském paláci v Turíně jako syn krále Karla Emanuela a jeho manželky Polyxeny, lankraběnky Hesensko-Rotenburské. Již od narození měl titul vévoda savojský, také se očekávalo, že jako prvorozený syn bude jasným nástupcem otce Karla Emanuela. Karel Emanuel již sice měl syna se svojí první manželkou Annou Kristýnou Falcko-Sulzbašskou, který se dokonce jmenoval Viktor Amadeus, ten ale roku 1725 zemřel. Vychovatelem Viktora Amadea se stal Hyacinthe Sigismond Gerdil a vzdělávání budoucího krále mělo být zaměřeno především na vojenství.  Jako mladý princ se Viktor Amadeus obklopoval mistry a učenci, z nichž mnozí se v době jeho panování dostali do popředí. Již jako mladý byl velice zbožný a stranil se veřejného života. Byl popisován jako dobromyslný, až naivní.

Sňatek.

31. května 1750 v Oulx si Viktor Amadeus vzal španělskou infantku Marii Antonii (1729-1785), nejmladší dceru Filipa V. a jeho manželky Alžběty Parmské. Jejich manželství bylo harmonické, láskyplné a vzešlo z něj dvanáct dětí. Samotný sňatek zosnovoval Ferdinand VI. Španělský. Marie Antonie měla i nabídky na sňatek od francouzského dauphina Františka a dalších významných šlechticů, ale odmítala je. Navíc, jejich sňatek měl původně politický podtext: měl usmířit Turín a Madrid, jejichž vládci bojovali ve válkách o rakouské dědictví na opačných stranách.

Nástup na trůn a vláda.

Roku 1773 nastoupil Viktor Amadeus na sardinský trůn a hned se pustil do vydávání nových vyhlášek a zlepšování vojenské situace Sardinie. Pro chudé zavedl placené veřejné práce, začal přestavbu města Nice, nechal postavit vodní přehrady a rozšiřoval i silnice.  Roku 1786 pak nechal přemístit ostatky mnoha svých předků do baziliky Superga v Turíně, kde byl nakonec sám pohřben. 21. května 1793 založil nové vyznamenání pro vojáky.  Když vypukla ve Francii Velká revoluce, dal na přání své snachy Marie Klotildy a poskytl přístřeší pro francouzské princezny Marii Adélu a Viktorii Luisu a tehdejšího hrabě z Provence, později známého jako Ludvík XVIII. Po čtyřech letech bojů Francouzi pod vedením Napoleona Bonaparta porazili Viktorovu armádu v bitvě u Montenotte, bitvě u Millesima a nakonec i v bitvě u Mondovì. Na okupovaných územích pak Napoleon vyhlásil Republiku Albu. Nicméně, s Cherascoským příměřím se území vrátila zpět Viktoru Amadeovi. Podmínkami smlouvy bylo zastavení strategických měst Cuneo, Ceva, Alessandria, a Tortona. Viktor Amadeus města skutečně Napoleonovy dal a byl nucen i k podepsáno Pařížského míru (1796). Napoleon ale nepolevil a po zchudlém králi chtěl i Savojsko a Nice; i tentokrát se Viktor Amadeus podvolil. Musel také umožnit průchod francouzské armády dále do italského vnitrozemí.  Ještě toho roku, kdy byl Viktor Amadeus III. nucen zastavit svá města a země, konkrétně 16. října 1796, prodělal sedmdesátiletý král mrtvici a zemřel. Jeho království zůstalo ekonomicky nestabilní, chudé a rozvrácené. Byl pohřben v bazilice Superga v Turíně.

Potomci.

Ze sňatku se španělskou infantkou Marií Antonií vzešlo dvanáct dětí, z nichž devět (čtyři snové, pět dcer) se dožilo dospělosti.

Viktor Amadeus III. (celým jménem "Vittorio Amedeo Maria di Savoia", 26. června 1726, Turín – 16. října 1796, tamtéž) byl sardinský král a savojský vévoda od roku 1773 až do své smrti. V politice se prezentoval jako konzervativec a během své vlády uskutečnil několik administrativních reforem, od roku 1792 navíc vedl válku s Francouzskou republikou. Byl otcem všech tři posledních sardinských králů z dynastie savojských.

Victor Amadeus III (Vittorio Amadeo Maria; 26 June 1726 – 16 October 1796) was King of Sardinia from 1773 to his death. Although he was politically conservative, he carried out numerous administrative reforms until he declared war on Revolutionary France in 1792. He was the father of the last three mainline Kings of Sardinia.


Život.

Ačkoliv vedle hudební teorie studoval Tárrega na madridské konzervatoři hru na klavír, jeho celoživotní láskou i údělem se stala kytara. Mimořádné nadání ho předurčovalo k mezinárodnímu věhlasu, ale on na podobnou kariéru rezignoval. Byl člověkem až chorobně plachým a uzavřeným, který se cítil nejlépe v úzkém kruhu svých žáků a přátel, pro které hrál ve skromném soukromí domova. S výjimkou Paříže a Říma také veřejně koncertoval jen v Barceloně a dalších místech Španělska. Se svou rodinou žil v neustálé nouzi, často odkázán na finanční pomoc bratra Vincenta a barcelonského kroužku ctitelů „Audiciones Tárrega“. Jeho těžké lidské osudy navíc ztrpčovala vleklá oční choroba – není tedy divu, že v posledních letech života byl kritizován pro „melancholický“ repertoár svých koncertů.

Dílo.

Žákům věnoval neobyčejnou péči – psal pro ně individuální cvičení, skladby i úpravy. Plodnost Tárregova pedagogického zaujetí osvědčují jména jako M. Llobet, E. Pujol, D. Fortea, P.Roch, J.Robledo, R. Rodés aj., patřící ke špičkovým osobnostem světového kytarového umu počátku 20. století. Tárregův skladatelský rukopis charakterizuje romantická senzitivnost, ozvláštňující lyrikou, zpěvnou melodikou, překvapivě bohatou harmonizací, těžící mistrně z nově odkrytých nástrojových dispozic. Bohatá, vynalézavá invence činí z Tárregy mistra drobnokresby, který i z krátkých preludií,(např. Una Lagrima), capricha (Alborada) či stylizovaných tancůl (Pavana, Adelita, Marieta) vykouzlí skutečné perly kytarové literatury. Tam, kde se jeho skladby nechávají inspirovat bohatou a svéráznou španělskou lidovou tradicí, jiskří ekvilibristickou brilancí cikánského flamenca, podmanivým rytmem a neobyčejnými zvukovými efekty. To platí jak o Caprichu árabe, evokujícím maurský kolorit s vůní Orientu (dle svědectví P. Rocha bylo kdysi hráváno i vojenskými orchestry), tak zejména o strhující Gran jotě. Ta patřila k několika málo skladbám, které získávaly v poválečném Československu nadšené zájemce o kytarovou hru a podílela se tak na vzniku nové, dnes již slavné kapitoly české kytarové historie. Důležitou roli při návratu kytary na koncertní pódia přelomu 19. a 20. století sehrály úpravy skladeb velkých autorů minulosti i Tárregových současníků. Emancipovaly kytaru jako suverénní, rovnocenný nástroj a současně doplňovaly její, v té době nevelký koncertní repertoár. I zde osvědčil Tárrega mimořádný cit při výběru i přizpůsobování skladeb svému nástroji – většinu jeho transkripcí si ale časem po nepodstatných úpravách prstokladů apod. přisvojili pozdější kytaristé zvučných jmen. Protože navíc byla drtivá většina Tárregova díla publikována až po jeho smrti z nejrůznějších opisů, nese většina vedených úprav nepřesné či přímo zavádějící pojmenování.  Francisco Tárrega má nepochybně nezastupitelné místo v kytarové historii a nelze ho chápat „pouze“ jako autora Lagrimy a Recuerdos de la Alhambra.  V dnešní době jeho tvorbu proslavila nejvíce společnost Nokia, když umísťuje do mobilních telefonů část skladby Gran Vals, označovaný jako Nokia Tune.

Francisco Tárrega (21. listopadu 1852 Villarreal – 15. prosince 1909 Barcelona) byl španělský virtuos, skladatel, pedagog a jeden z nejvýznamnějších kytaristů své doby. Francisco Tárrega se bezesporu stal klíčovou osobností moderní kytarové historie vůbec. Zásadní reformou techniky hry – od držení nástroje, polohy pravé ruky umožňující nové formy úderu a zvukového odstínění, po neobyčejné, důmyslné a funkční prstoklady, využívající rovnoměrně celého hmatníku, stejně jako osobním vkladem skladatelským a aranžérským otevřel novou epochu kytarou okouzlených generací 19. a 20. století.

Francisco de Asís Tárrega y Eixea (21 November 185215 December 1909) was a Spanish composer and classical guitarist of the Romantic period. He is known for such pieces as "Recuerdos de la Alhambra". He is often called "the father of classical guitar" and is considered one of the greatest guitarists of all time.


Historie skupiny.

Začátky.

V roce 1988 začali Martial a Cédric účinkovat v rádiové show na lokální stanici FM. Martial pořad uváděl a Cédric pracoval jako DJ. Show se vysílala dva roky a pomohla jim vybudovat si stálou základnu fanoušků. Když pořad skončil, Cédric získal práci na populární stanici Skyrock.  O několik let později potkal Cédric R.V., který přišel do Skyrocku, aby živě vystoupil se svojí skupinou Meanwhile. Právě ukončil sedmileté studium na prestižní Paris Conservatoire a uměl hrát na kytaru, basovou kytaru, akordeon a klávesy. Cédric a R.V. si padli okamžitě do oka a začali společně uvažovat o založení skupiny.  Mezitím si Martial vybudoval kariéru jako skladatel. Díky jednomu z přátel svého bratra poznal krásy keltské kultury a okamžitě se jimi nechal strhnout. Začal objevovat hudbu bretaňských folkových zpěváků, jako jsou Dan Ar Braz, Yann-Fanch Kemener nebo skupina Tri Yann. Jeho první písně byly rovněž ovlivněny románem Jeana Markala L ́épopée Celte, v němž autor barvitě popisuje starověké keltské lidové umění a život druidů a keltských válečníků.

Vznik skupiny.

Krátce po svém seznámení se Cédric a R.V. dali dohromady ještě s Martialem a vytvořili Manau. Ihned se pustili do práce a unikátně skloubili keltské rytmy s rapovými beaty. Jedna z jejich demo nahrávek se dostala až na stůl kreativního ředitele nahrávací společnosti Polydor. Na toho zapůsobila mimořádná originalita jejich hudby natolik, že jim okamžitě nabídl smlouvu na první singl. Skupina začala pracovat na písni "La Tribu de Dana", která vyšla v květnu 1998. Rychle se vyhoupla až na vrchol hitparád a do dnešního dne se jí prodalo neuvěřitelných 1,7 miliónů kopií, z toho 1,5 miliónů v prvních měsících po jejím vydání. „La tribu de Dana“ v překladu znamená „kmen Dany“, což je název božského národa v irské mytologii. Ačkoliv zněla tato píseň velmi moderně, starším posluchačům připadala povědomá. Refrén písně byl totiž cover verzí melodické linky slavného folkového hitu ze sedmdesátých let "Tri Martolod" zpěváka Alana Stivella. Ten podal na skupinu okamžitě žalobu. Manau se hájili tím, že jeho píseň představovala jen základní linku, která byla pozměněna natolik, že se již nedala považovat za plagiát.

První album.

Úspěch prvního singlu povzbudil obchodní ředitele Polydoru, kteří požádali Manau, aby natočili debutovou desku. Ačkoliv byla doba, kterou na nahrávání dostali, mimořádně krátká, pustili se ihned do práce. Na pomoc si přizvali Loïca Taillebresta, známého folkového hudebníka, který je proslulý svými vystoupeními s bombarde a dudami.  Své debutové album "Panique celtique" dokončili po pouhých pár týdnech strávených v nahrávacím studiu. Album vyšlo v červenci 1998 a podle očekávání se vyhouplo na vrchol francouzské albové hitparády. Téměř ihned po jeho vydání se ho prodalo přes 500 tisíc nosičů a o rok později už to byl jeden milion.  Popularita Manau mnohonásobně narostla. Brzy začali být zváni na různé hudební festivaly včetně slavného festivalu Francofolies v la Rochelle a každoročního hudebního festivalu v Marseilles. Také společně vystoupili s francouzskou legendární folkovou skupinou Tri Yann na festivalu Saint-Renan v Bretani.

Změny.

Začátkem roku 1999 se skupina vydala na velké turné po celé Francii, uprostřed něhož obdržela cenu v soutěži Victoires de la Musique (Francouzské hudební ceny), která se pořádá každým rokem v únoru v Paříži, za nejlepší rap/groove album roku. Krátce nato se Hervé rozhodl Manau opustit a věnovat se své staré kapele MeanWhile.  Z úspěšného tria pokořujícího vrcholky hitparád se stalo úspěšné duo. To však fanouškům nijak nevadilo a nadále Martiala a Cédrica na koncertech hlasitě podporovali.

Další album.

Manau se znovu přihlásili o slovo na podzim roku 2000 se svým druhým albem nazvaným "Fest Noz de Paname". Rok strávili v nahrávacím studiu a zdokonalovali svůj zvuk. Po osmi měsících, které strávili prakticky bez přestávky koncertováním, jejich zvuk výrazně vyzrál. Odklonili se od svého „keltského rapu“, který je proslavil, a začali experimentovat s novými žánry a spolupracovat s dalšími umělci. Jejich nové album obsahuje dva duety – jeden s Maurane a druhý s americkou jazzovou zpěvačkou Dee Dee Bridgewater.

Manau je francouzská hudební skupina založená roku 1998. Ve svých písních míchá tradiční keltské melodie s moderními hiphopovými beaty. Původními členy skupiny byli Martial Tricoche, Cédric Soubiron a R. V. (Hervé) Lardic.Ten Manau po čase opustil a nahradil ho Gregor Gandon. Ačkoliv skupina v současné době sídlí v Paříži, všichni její členové se hrdě hlásí k rodné Bretani. Jméno skupiny pochází ze starého galského názvu pro ostrov Man.

Manau () is a French hip hop group formed in 1998, known for their fusing of traditional Celtic melodies with modern hip hop beats. It was initially composed of Martial Tricoche, Cédric Soubiron, and R.V. (Hervé) Lardic until R.V.'s departure and replacement by Gregor Gandon. Although the band is currently based in Paris, all of the members can trace their roots back to Brittany. The group's name comes from the old Gaelic name for the Isle of Man.


Biografie.

Narodil se v srbské rodině ve městě Vršac v Rakousko-Uhersku (dnešní Srbsko) a za první světové války sloužil jako plukovník rakousko-uherské armády. Po válce sloužil v „národní armádě“ admirála Miklóse Horthyho a poté, co se stal Horthy maďarským regentem byl povýšen na generála a v letech 1925 až 1933 působil jako vojenský attaché v Berlíně. V roce 1927 si pomaďarštil příjmení na Sztójay a v letech 1933 až 1935 pracoval na maďarském ministerstvu obrany.  V roce 1935 byl jmenován maďarským velvyslancem v nacistickém Německu a tuto diplomatickou pozici zastával až do roku 1944. Z této pozice udržoval úzké styky s nacistickým režimem. Po německé okupaci Maďarska v březnu 1944 byl Horthy donucen odvolat premiéra Miklós Kállaye a nahradit jej premiérem, který by s Německem spolupracoval. Horthy navrhl Sztójaye, který se 23. března 1944 stal premiérem a ministrem zahraničí. Jako premiér legalizoval radikální fašistickou stranu Šípových křížů pod vedením Ference Szálasiho, rozpustil odbory, nechal zatknout politické oponenty a zvýšil maďarskou účast v bojích na východní frontě. Za jeho vlády byla zavedena přísná protižidovská legislativa a z Maďarska bylo do vyhlazovacích táborů deportováno na 600 tisíc Židů.  V srpnu téhož roku však Horthy Sztójayovu proněmeckou vládu sesadil a nahradil ji novou, pod vedením Gézy Lakatose. Tato vláda začala jednat se Spojenci o příměří a zastavila deportace Židů. Německo ale v Maďarsku intervenovalo a donutilo Horthyho abdikovat ve prospěch Szálasiho, který se stal novým premiérem a vůdcem Maďarska. Po svém sesazení z postu premiéra se Sztójay vzhledem ke svému chabému zdraví odebral do sanatoria. V dubnu 1945 uprchl z Maďarska, když německá vojska vytlačila Rudá armáda. Později byl zajat americkou armádou a v říjnu téhož roku byl vydán do Maďarska, kde stanul před lidovým soudem v Budapešti. Byl shledán vinným z válečných zločinů a zločinů proti maďarskému lidu a odsouzen k trestu smrti. V roce 1946 byl v Budapešti popraven zastřelením.

Döme Sztójay (rodným jménem "Demeter Sztojakovich", : Димитрије Стојаковић; 5. ledna 1883 – 22. srpna 1946) byl maďarský generál a diplomat srbského původu, který během druhé světové války působil krátce jako maďarský premiér. Po válce byl shledán vinným z válečných zločinů a zločinů proti maďarskému lidu, a v roce 1946 byl popraven.

Döme Sztójay (5 January 1883 – 22 August 1946) was a Hungarian soldier and diplomat of Serb origin, who served as Prime Minister of Hungary in 1944, during World War II.


Život.

Albert byl mladším synem krále Augusta III. Polského a královny Marie Josefy Habsburské, a kmotrem Alberta Sasko-Kobursko-Gothajského. Přiženil se do Habsburského rodu. Za manžela si jej se svolením své matky, císařovny Marie Terezie, vybrala Marie Kristina Habsbursko-Lotrinská, jeho blízká příbuzná (oba byli pravnoučaty Leopolda I.). Svatba se dne 8. dubna 1766 uskutečnila na zámku Hof východně od Vídně, a to brzy po smrti Mariina otce Františka I. Štěpána Lotrinského. Po něm Albert zdědil těšínské území a titul "Těšínský vévoda". Manželství zůstalo bezdětné a Marie Kristina brzy zemřela na onemocnění žaludku. Po její smrti se Albert již neoženil a věnoval se dobročinnosti (byl svobodným zednářem) a sbírce umění.  Během let 1765 až 1780 byl místodržícím Uherska se sídlem v Prešpurku. Tam se také začal systematicky zajímat o výtvarné umění a budovat svou rozsáhlou uměleckou sbírku. Poté byl do roku 1793 guvernérem Rakouského Nizozemí, kde byl za jeho působení vybudován palác Laken, dnešní sídlo belgické královské rodiny. V první koaliční válce proti Napoleonovi ho rakouský císař jmenoval vrchním říšským polním maršálem. V této hodnosti velel rakouskému vojsku v bitvě u Jemappes 6. listopadu 1792, po níž bylo francouzským vojskem Rakouské Nizozemí dočasně obsazeno.

Mecenáš školství, kultury a umění.

V uherském Mosonmagyaróváru roku 1818 založil vyšší hospodářskou školu, nadlouho nejvýznamnější učiliště svého druhu v říši. Z Hüttelsdorfu do Vídně dal vybudovat vodovod. Ve Vídni přestavěl městský habsburský palác v 1. vídeňském obvodu a pokračoval jako významný mecenáš a sběratel děl výtvarného umění. Shromáždil svá díla v Albertině. Díky kontinuitě akvizic až do současnosti jde pravděpodobně o největší sbírku grafiky a kreseb na světě.

Albert Kazimír August Sasko-Těšínský (11. července 1738 v Moritzburgu u Drážďan – 10. února 1822 ve Vídni) byl těšínský vévoda a německý princ z albertinské větve Wettinů

Prince Albert Casimir of Saxony, Duke of Teschen (11 July 1738, Moritzburg, Electorate of Saxony – 10 February 1822, Vienna) was a Saxon prince from the House of Wettin who married into the Habsburg imperial family. He was noted as an art collector and founded the Albertina in Vienna, one of the largest and finest collections of old master prints and drawings in the world.


Životopis.

Narodil se jako třetí syn podplukovníku Johannu Trenckovi (* mezi léty 1646 a 1706, † 1740), pruskému šlechtici z Pomořanska, který sloužil v rakouské armádě a v roce 1683 bojoval v bitvě u Vídně proti Turkům, a Anně Marii, rozené Kettlerové.  Franz von der Trenck se podle vyprávění jevil po porodu jako mrtvé novorozeně. Porodní bába jej vykoupala v červeném víně a on prý skutečně ožil. Otec ho již v sedmi letech začal brát na cesty po vojenských garnizonách, zatímco své dva starší syny nechal vychovávat doma. Spolu s otcem byl Franz svědkem vítězství Evžena Savojského nad Turky v bitvě u Bělehradu v r. 1717, po níž habsburská armáda obsadila téměř celé Srbsko, tehdejší součást Osmanské říše. Matka prosadila synovo právo na vzdělání, a tedy byl poté, co odjel s otcem do uherské Šoproně, dán na výchovu k jezuitům. Po studiu v Šoproni a Požeze ovládal celkem pět jazyků, během života je rozšířil o další dva. Stal se milovníkem anglické literatury, psal básně a hrál výborně na housle.

Vojenská kariéra.

Franz Trenck i jeho dva bratři se stali stejně jako jejich otec vojáky. Po vojenském výcviku nastoupil František v roce 1727 do pluku hraběte Pálffyho v hodnosti praporčíka. Roku 1729 vstoupil do uherského pěšího pluku. Během služby se zamiloval do Josefíny von Tillier (1711–1737), dcery polního podmaršálka Josefa Maxmiliána von Tilliera, velitele pevnosti Petrovaradín. Přes otcův nesouhlas se sňatkem se s ní František Trenck v roce 1731 oženil a usadil se na rodovém panství ve Slavonii. Měli spolu celkem čtyři děti, z nichž však první tři zemřely v kojeneckém věku a během šesti let manželství jeho žena i s nejstarší dcerkou zemřely na mor. Baron si v době manželství oblíbil pronásledování zbojníků a loupežníků v panských lesích. Společně se svým vojskem, tzv. pandury, byl stále lačnější po krvi. Za své násilnosti dostal pokutu, kterou odmítl zaplatit, podle tehdejších zvyků byl za urážku soudu uvězněn. Z vězení ho dostal až jeho švagr von Tiller. Trenck zuřil; navíc se během pobytu ve vězení nakazil žloutenkou.  Habsburská armáda o bojovníka jeho charakteru nestála, proto odešel válčit na straně Ruska do armády carevny Anny Ivanovny v rusko-turecké válce. Vyznamenal se v boji s Turky a krymskými Tatary. S maršálem Burkhardem Christophem von Münnichem (1683–1767), který velel ruské armádě, měl ale časté spory. Stýkal se s prodejnými dívkami a po rvačce s jedním z nadřízených a urážce jeho mladé manželky byl odsouzen nejprve k trestu těžkého žaláře, posléze k trestu smrti. Trest mu byl později zmírněn ve vyhnanství na Sibiř a nakonec byl roku 1740 na přímluvu Münnicha definitivně vyhoštěn z Ruska.  Někdy mezi lety 1740–1741 se vrátil za svým 88letým otcem do Uher a opět porušoval zákony, když surově vraždil loupeživé zbojníky. Dovolání našel u arcivévodkyně Marie Terezie, která mu povolila naverbovat jeden tisíc chorvatských pandurů, žijících v oblasti, kde se nacházela vojenská hranice habsburské říše s Turky.  Jako vojenský velitel byl velice úspěšný ve válce o dědictví rakouské proti Prusku, Francii a Bavorsku. Trenckovi panduři byli ovšem krutí. Drancovali, loupili a vraždili. Spáchali např. pogrom v České Lípě nebo zavraždili více než čtyřicet obyvatel bavorského městečka Cham. Do jeho pluku posléze nastoupil Ernst Gideon von Laudon, s nímž se spřátelil v Rusku, v hodnosti kapitána a jeho vojsko se rozrostlo o 1500 hlav na celkový počet 2500 vojáků. Trenck však urazil generála von Löwenwalda. V roce 1745 byl uvězněn v Kladsku a po křivých svědectvích ho odsoudil uplacený soud k trestu smrti. Byl to i trest za prohranou bitvu u Žďáru z 30.září 1745, kde i přes dvojnásobnou přesilu vojáků rakouská armáda prohrála. Trenckovy panduři měli vpadnout pruské armádě do týlu, místo toho začali plundrovat pruský tábor, v kterém kromě jiného ukořistili armádní pokladnu. Marie Terezie nechala rozsudek přezkoumat a trest mu byl zmírněn na doživotní žalář na brněnském hradě Špilberku. Měl tu veškerý komfort. Byly mu přiděleny dvě místnosti, měl dostatek jídla i vody, v neděli chodil obědvat k veliteli pevnosti. Později mu bylo umožněno svobodně bydlet v Brně, kde však 4. října 1749 zemřel.  Svůj majetek rozdělil. Část daroval městu Cham, kde tak řádili jeho panduři, část věnoval na mše za svou hříšnou duši, na stavbu vězeňské kaple, chudým a roční dceři svého osobního sluhy, který s ním na Špilberku také pobýval.  Trenckovo tělo bylo uloženo do kapucínské hrobky v Brně, kde došlo přirozenou cestou k jeho mumifikaci. Tělo je zde k vidění v prosklené rakvi. V roce 2017 bylo tělo ve Fakultní nemocnici v Brně podrobeno tomografickému vyšetření pod vedením Vlastimila Válka.

Posmrtný odkaz.

Podle Trencka jsou pojmenovány chorvatská brandy a pivo.

V umění.

Franz von der Trenck je jednou z postav českého fantasy románu "Zlatý kříž" (česky vyšlo v roce 2008) od Pavla Renčína. Spisovatel Karel May ztvárnil jeho život v knize "Pandur und Grenadier," vydané roku 1883 (česky vyšlo v roce 1922 pod názvem "Baron Trenck").

Franz, svobodný pán von der Trenck (1. ledna 1711, Reggio di Calabria – 4. října 1749, Brno) byl dobrodruh a vojenský velitel.

Baron Franz von der Trenck (German: "Franz Freiherr von der Trenck", Croatian: "Barun Franjo Trenk") (Reggio di Calabria. January 1, 1711 – Brno. October 4, 1749) was an Austrian soldier.


Život.

V politice kolísal mezi Francií a Španělskem, zprvu se držel Filipa II., jehož dceru Kateřinu pojal roku 1585 za manželku a téhož roku byl pasován na rytíře Řádu zlatého rouna. Využívaje rozervanosti Francie zmocnil se na podzim roku 1588 markrabství Saluzza a v letech následujících obsadil také Provenci a pomýšlel i na to, hlásit se o korunu francouzskou. Když však byl uznán Jindřich IV. králem, donutil Karla k míru, v něm sice Karel podržel Saluzzo, ale ostatní výboje, dokonce i části Savojska, musel postoupit Francii (1601).  Boje, které Karel v této době vedl proti protestantským kantonům švýcarským, hlavně výpravy (roku 1602 a 1609) proti Ženevě, skončily se bez úspěchu. Roku 1610 se Karel spolčil s Francií, ale po smrti Jindřicha IV. klonil se zase hned k Španělsku, hned k Francii. Po smrti císaře Matyáše (1619) se chtěl stát císařem a byl by za tím účelem rád zvolen býval též králem českým, měl také částečně zásluhu o vypravení pomocného sboru Mansfeldova do Čech, ale nebyl zvolen ani ve svaté říši ani v Čechách.  Ve snahách o rozšíření svého panství v Itálii byl rovněž nešťasten. Pokusil se opanovati roku 1613 Montferrat, roku 1623 Veltlin, roku 1627 Janov, ale veskrze bez účinku. Když vymřel knížecí rod mantovský (1627), snažil se Karel s pomocí rakouskou získati z dědictví aspoň Montferrat, ale vojsko francouzské vtrhlo do jeho zemí, opanovalo Pinerolo i Savojsko a ohrožovalo Turín. V té kritické chvíli Karel zemřel raněn mrtvicí.  Byl přítelem věd a umění, jež za své vlády horlivě podporoval, ale jeho četné neprospěšné války velmi škodily blahobytu země.

Karel Emanuel I. Velký, vévoda savojský, italsky "Carlo Emanuele I", (12. ledna 1562 – 26. července 1630) byl vévoda mezi lety 1580–1630. Nejednou se také účastnil bojů, v nichž získal přízvisko "Testa d' feu" (Ohnivá hlava), nedosáhl velkých úspěchů. Byl také jedním z možných kandidátů na českou korunu, této možnosti se však sám vzdal. Byl vzdělaný a podporoval umění.

Charles Emmanuel I (; 12 January 1562 – 26 July 1630), known as the Great, was the Duke of Savoy from 1580 to 1630. He was nicknamed "Testa d'feu" ("the Hot-Headed") for his rashness and military aggression.


Dětství a mládí.

Spyridon se narodil v městečku Marousi (Amarousi) nedaleko Athén jako nejmladší z pěti dětí a jediný syn Athanasia a Kalomiry Louisových. Jeho otec byl chudý rolník, který si na živobytí přivydělával jako rozvažeč vody (veřejný vodovod tehdy ještě v Athénách neexistoval a voda se vozila do města v konvích). Malý Spyridon ve škole příliš nevynikal – a těžko se tomu divit, když musel kromě učení vypomáhat otci s roznáškou vody, dělat čističe bot a poslíčka. Právě jeden z jeho zákazníků mu však nakonec otevřel cestu ke slávě. Byl jím jistý major Papadiamantopoulos, který si svého oblíbeného poslíčka Spyridona Luise, odbývajícího si v letech 1893–1895 vojenskou službu, nechal převelet ke svému útvaru a jako člen organizačního výboru I. olympijských her jej později doporučil do kvalifikace řeckých účastníků nadcházejícího maratonského běhu. Luisovi se kvalifikační závod vůbec nevydařil (doběhl až 17. z 19 dokončivších účastníků), přesto jej jeho patron Papadiamantopoulos dokázal protlačit na startovní listinu olympijského závodu.

Olympijské vítězství.

Zlom v Luisově životě nadešel v pátek 10. dubna (v Řecku tehdy ještě počítali podle juliánského kalendáře 29. března) 1896. Toho odpoledne se u vesnice Marathón postavilo na start prvního olympijského maratónu 17 závodníků z pěti zemí. Někteří běžci uspěli již v předchozích disciplínách Američan Arthur Blake skončil v běhu na 1 500 m druhý a Francouz Albin Lermusiaux třetí. Za největšího favorita byl všeobecně považován Edwin Flack z Austrálie, čerstvý olympijský vítěz na 800 i 1 500 m, na startu byl i Maďar Gyula Kellner. Zbývajících třináct závodníků reprezentovalo pořádající zemi a celé Řecko doufalo, že alespoň v pátý den atletických soutěží se dočká prvního vítězství domácího závodníka.  Ve 13:56 poslal startér (jímž nebyl nikdo jiný než major Papadiamantop Papadiamantopoulos) výstřelem z revolveru závodníky na 40 km dlouhou trať prašnými silnicemi do Athén, lemovanou desetitisíci diváků. Již po několika kilometrech se startovní pole roztrhalo a na čele se usadil Edwin Flack následován Blakem a Lermusiauxem, na čtvrtém místě pak Řek Lavrentis. Mezi 10. a 15. kilometrem, zatímco byl Blake stižen krizí, se na vedoucí skupinu dotáhl další z Řeků Charilaos Vasilakos spolu s Kellnerem. Spyridon Luis se nenechal strhnout tempem a dopředu se propracovával jen pozvolna (přičemž neváhal překonávat chvilkovou krizi ani sklenicí vína v hospodě v Pikermi). Užaslé diváky přitom neopomněl ujišťovat, že soupeře stačí před cílem dohonit. Lermusiaux mezitím ve stoupání za Pikermi nastoupil k samostatnému úniku a mezi 20. a 30. kilometrem si vytvořil až několikaminutový náskok. Přecenil však své síly a pro křeče musel zastavit. Ještě se znovu pokusil rozběhnout, ale na 32. kilometru Lermusiaux závod definitivně vzdal. Své úsilí ukončil i Blake, zatímco vedení v závodě se znovu ujal Flack. To už se k němu zezadu pomalu ale jistě dotahoval Spyridon Luis a vyčerpaného Australana předstihl. Ten se ještě chvíli snažil držet s odstupem asi 20 metrů krok, ale na 37. kilometru již na dohled od Athén odpadl. I Flack tak skončil ve sběrném voze a na čele závodu se ocitli dva Řekové, neboť druhý za Louisem byl Charilaos Vasilakos. Na zaplněný olympijský stadion nejprve dorazil cyklista se zprávou že od 30. kilometru přesvědčivě vede Australan Flack. O to větší byl výbuch nadšení 60 000 diváků, když na koni přicválal startér Papadiamantopoulos a oznámil, že se do cíle blíží jako vedoucí řecký závodník Spyridon Luis. Následník řeckého trůnu princ Konstantin a jeho bratr Jiří ihned spěchali k bráně stadionu, aby po Luisově boku za ohromných ovací oběhli poslední kolo. Spyridon Luis vyhrál první olympijský maratón v čase 2:58:50, druhý Charilaos Vasilakos dosáhl času 3:06:30. Další v cíli Spyridon Velokas byl vzápětí diskvalifikován, neboť se ukázalo, že se kus cesty svezl. Třetí místo tak vybojoval Maďar Gyula Kellner časem 3:09:35.  Spyridon Luis se rázem stal národním hrdinou. Kromě osobní gratulace (a povozu s oslíkem pro svou živnost) od krále Jiřího I. a stříbrného poháru věnovaného iniciátorem celého závodu Michelem Bréalem obdržel nespočet dalších pozorností od svých nadšených krajanů – zlaté hodinky, doživotní obsluha u holiče zdarma apod. Mohl jen litovat, že má již manželku Elenu a dvě děti, neboť přední řecký boháč a sponzor her, bankéř Averof, před závodem nabízel případnému řeckému vítězi ruku své dcery a milion drachem.

Další život a odkaz.

Po tomto druhém maratonu v životě už Spyridon Luis nezávodil. Nedal se ani zlákat svou náhlou slávou a dál žil skromně s rodinou (celkem pět dětí) v Marousi jako rolník a listonoš. Za olympijské vítězství mu byla až do konce života vyplácena i nevelká penze. O mnoho let později, v roce 1925 byl z jakési příčiny neprávem obviněn z falšování úředních dokumentů a více než rok strávil ve vazbě, než byl rehabilitován a propuštěn. Naposledy se objevil na veřejnosti roku 1936, kdy byl čestným členem a vlajkonošem řecké výpravy na olympijských hrách v Berlíně. Zemřel v tichosti ve svém rodném městě a jeho hrob zdobí mramorový náhrobek s pěti olympijskými kruhy. Třeba říci, že Řecko si na další atletické olympijské zlato muselo počkat hodně dlouho – až do roku 1992, kdy v Barceloně nečekaně vyhrála běh na 100 metrů překážek Paraskevi Patoulidou.  Jméno Spyridona Luise nesou mnohé řecké sportovní kluby a dnes především Olympijský stadión, srdce sportovního komplexu v jeho rodném Marousi, který hostil olympijské hry v roce 2004.

Spyridon Luis, řecky: Σπυρίδων Λούης, též Σπύρος Λούης (12. ledna 1873 Marousi — 26. března 1940 tamtéž) byl řecký atlet, vítěz maratonu na prvních novodobých olympijských hrách v roce 1896.

Spyridon Louis (, sometimes transliterated "Spiridon Loues"; 12 January 1873 – 26 March 1940), commonly known as Spyros Louis (Σπύρος Λούης), was a Greek water-carrier who won the first modern-day Olympic marathon at the 1896 Summer Olympics. Following his victory, he was celebrated as a national hero.


Život.

Marie se narodila jako dcera alsaského důstojníka Josepha Grasholtze a švýcarské matky Anny Marie Curtiusové, ovdovělé Waltherové. Otec zemřel krátce před jejím narozením a matka odešla s dětmi nejprve do Bernu, poté k svému bratrovi Dr. Philippovi Curtiusovi (1741–1794) do Paříže. Ten pracoval jako tvůrce voskových plastik, které skladoval a sestavoval do příležitostných panoptik. Do tvorby ceroplastik zasvětil Marii, a ta se v jeho dílně seznámila s madamme Elisabeth, sestrou francouzského krále Ludvíka XVI., která práci Mariina strýce štědře dotovala. Na základě tvorby a vstřícné povahy stala se Marie velmi oblíbenou v královské rodině, s jejími členy se pravidelně stýkala a obdržela ve Versailles svůj vlastní byt. Tam pak tvořila voskové plastiky hlav příslušníků vysoké šlechty a jejich dětí. Výbuch francouzské revoluce roku 1789 znamenal pro Marii prudký pokles zájmu o její činnost a ztrátu okruhu zákazníků.  Marie prožila řadu hrůzných a traumatizujících událostí. Nejprve byla její činnost vysmívána, její výrobky nabodávány na tyče a nošeny v průvodech ulicemi, později ji revolucionáři nutili tvořit odlitky hlav popravených na gilotině. Mezi jinými zhotovila i voskové plastiky hlav krále Ludvíka XVI., královny Marie Antoinetty, revolucionářů Dantona a Robespierra aj. Tyto odlitky byly určeny pro zamýšlené muzeum revoluce. Roku 1794 zemřel Mariin strýc a ona zdědila celou sbírku ceroplastik. O rok později se Marie Grosholtzová vdala za inženýra Francoise Tussauda (zemř. 1848) a porodila dva syny (Joseph a Francois), ale již roku 1800 se se svým alkoholickým manželem rozešla. Formální rozvod proběhl v roce 1809. Po uzavření Amienského míru (1802) odjela do Velké Británie s kompletní sadou figurín a tam v období 27 let procestovala celé Spojené království, kde s úspěchem vystavovala svou sbírku. Syn Joseph se stal jejím spolutvůrcem. Roku 1835 zřídila madamme Tussaudová v Baker Street v Londýně stálé muzeum voskových figur a o 3 roky později napsala své čtivé memoáry. Roku 1842 vytvořila jako své poslední dílo vlastní voskovou podobiznu a pak předala museum svým dvěma synům. Zemřela sešlostí věkem.

Marie Tussaud (1. prosince 1761 ve Štrasburku jako Marie Grosholtz – 18. dubna 1850 v Londýně) byla známá tvůrkyně voskových soch a zakladatelka po ní nazvaného muzea v Londýně.

Anna Maria "Marie" Tussaud (; née Grosholtz; 1 December 1761 – 16 April 1850) was a French artist known for her wax sculptures and Madame Tussauds, the wax museum she founded in London.


Definice krajky.

Někteří odborníci považují za krajku jen ručně zhotovené textilie. Podle jiných definicí je např. krajka jen napůl „pravá“ jestliže se u ní paličkování nebo vyšívání provádělo na strojně vyrobeném tylu. Přesná, všeobecně platná definice, resp. ohraničení asi neexistuje, protože mnoho krajek vzniká kombinací různých technik (pozamentování, vázání, splétání atd.), přechod od krajky k jiným druhům textilií je plynulý a názory odborníků na obsah pojmu krajka se rozcházejí.  V současné době (v roce 2013) jsou známé zejména dva popisy  Z této formulace vychází např. práce F. Schönera "Spitzen" uvedená v odkazech na literaturu, ze které jsou v následujícím článku odvozeny všechny základní údaje.

Z historie krajky.

V Evropě se všeobecně pokládá za zemi původu krajky Itálie, odkud se v 16. století začala rozšiřovat výroba krajek do dalších regionů. Jednotlivé nálezy (pletené krajky ve starém Egyptě, nástroje k paličkování ze 4. století n. l. na Kypru, sítované krajky z 12. století na Českomoravské vysočině aj.) svědčí o tom, že krajkářství bylo známé už mnohem dřív.  V 17. a 18. století se výroba krajek rozšířila zejména do Francie, Flander a Španělska. V roce 1768 zhotovil Angličan "Hammond" první stroj, na kterém se dala vyrábět síťovina na vyšívanou krajku a v roce 1809 byl v Anglii patentován první paličkovací stroj, v roce 1835 předvedl vynálezce "Leavers" bobinetový stroj s žakárovým ústrojím a v roce 1846 byl vynalezen stroj na krajkové záclony. Asi v roce 1845 byl představen vyšívací stroj Francouze "Heilmanna". V roce 1896 začal pracovat "člunečkový vyšívací automat" švýcara "Gröbliho".  První paličkovací stroj pochází z roku 1748 od Angličana Walforda, výrobu krajek na těchto strojích umožnilo několik konstrukcí různých vynálezců v 80. letech 19. století.  První prakticky použitelný osnovní pletací stroj postavil Angličan "Redgate" v roce 1859. Z toho se později vyvinul rašl, který je asi od poloviny 20. století zdaleka nejpoužívanějším strojem na výrobu krajek.  Na konci 20. století se sdružovalo na 2000 výrobců z 33 států v Mezinárodní organizaci pro (ručně) paličkovanou a šitou krajku.  V 21. století není známá žádná souhrnná informace ani o celkovém množství ani o rozsahu výroby ručně a strojně zhotovených krajek ve světě.

České krajkářství.

V Čechách bylo krajkářství od 16. století známé v Krušných horách a na Šumavě. V Orlických horách (Vamberk) se krajkářství rozšířilo zejména od poloviny 17. století, kdy se zde začala vyrábět varianta bruselské krajky. V roce 1860 se v českých zemích zabývalo (převážně domáckou) výrobou krajek asi 80 000 lidí. Od konce 19. století však odbyt krajkového zboží značně poklesl, tradice krajkářství se udržuje z větší části jen v amatérské výrobě a jako umělecké řemeslo. Ve 20. století zaznamenaly české oděvní výtvarnice se svými příspěvky k modernímu krajkářství řadu úspěchů na mezinárodních výstavách a soutěžích.  Na úseku průmyslové výroby začala výroba krajek v roce 1834 v Letovicích na Moravě (na bobinetových strojích pašovaných z Anglie) jako první továrna tohoto druhu na evropském kontinentě.  Na začátku 21. století existoval asi jediný český výrobce krajek v moravských Drnovicích.

Vlastnosti a použití krajky.

Za určující znaky krajky se pokládá druh ornamentu, hustota a struktura vzoru a (v menší míře) použitý materiál.  Způsob vzorování je z velké části závislý na technice zhotovení. Během historického vývoje vznikla z několika základních směrů nespočetná řada variant jak ručně, tak i strojně zhotovených druhů.  Z používaných materiálů převažuje u ručně zhotovených krajek bavlněná, lněná, případně pokovovaná příze nebo přírodní hedvábí, ve strojní výrobě jsou to hlavně polyesterové, polyakrylové a elastické filamenty v širokém rozsahu jemnosti cca 5–100 tex. Krajkovina se používala už od středověku a stále ještě používá na oděvní doplňky nebo celé části oděvů, později k bytovým účelům (ubrusy, záclony apod.) a na punčochové výrobky.

Ručně zhotovené krajky.

Velké množství druhů se nejčastěji rozděluje podle techniky zhotovení. Patří k nim zejména:

Šitá krajka.

Základní prvek šité krajky je smyčkový steh, spojováním stehů z jedné niti se tvoří jednotlivé vzory. Modifikace šité krajky se dají rozdělit na  Kontura zakresleného vzoru se připevní stehy šicí niti na tkanou podložku, smyčkami niti vyčnívajícími nad podložkou se provleče vodicí nit. Nad podložkou („ve vzduchu“) se pak vyplní plocha mezi okraji vzoru efekty z krajkových stehů (v odborných textech se popisuje na čtyřicet druhů), hotový vzor se oddělí od podložky a spojí s dalšími jednotlivými vzory zhotovenými stejným způsobem.  Krajkářství tohoto druhu dosáhlo nejvyšší úroveň v Itálii, Francii a v Nizozemí. Příklady: retičela (viz snímek ), "benátská krajka", "point de gaze", "point d ́Alencon".  Pracuje se také s podložkou, na tu se upevní vzor ve svém středu výšivkou "stonkovým stehem". Na řádek stonkových stehů se přišije začátek dvojité kovové niti (gimpy), ta se pak ovíjí smyčkovými stehy z pestrého hedvábí a tvoří se z ní tvar části krajkového vzoru. Další části vzoru se napojují přišitím na stonkové stehy a hotový vzor se oddělí od podložky tak, že se přestřihnou stonkové stehy (viz snímek ).  původem z Dánska, zhotovuje se buďto jako lemování nebo jako efekty všívané ve tkanině. Zhotovuje se technikou hedebo, obtáčecích nebo tylových stehů (viz snímek ).  zvaná také "sluníčková" (kruhový tvar vzoru s paprskovitě uspořádanými spoji). Krajka se šije na podložce kruhového tvaru, která se od ní po zhotovení odstřihne.

Paličkovaná krajka.

Princip: vzájemné splétání velkého počtu nití v nejrůznějších směrech, sešikmení a seskávání nití ve vazbě krajky.  Nástroje: paličkovací polštář, paličky a špendlíky  Druhy vazeb (hody): splétací hod, tvarovací hod, plátýnko, síť, otvor  Z mnoha variant paličkované krajky je známá např.: bruselská, valencienská. "duchesse", vamberecká

Háčkovaná krajka.

Princip: proplétání oček z jedné niti, vytváření smyček s pomocí háčkovací jehly  Druhy háčkovacích oček: řetízkové, pevné, sloupek, dvojité, svazková, obtáčená  Jednoduché, tuniské, filetové, vidličkové, tyčinkové, makramé, irské (viz snímek)

Pletená krajka.

Pletená krajka se tvoří vzájemným provlékáním smyček a kliček za pomoci dvou a více jehlic. Krajka má rub a líc a je páratelná. Pletením se vyrábí jen velmi malá část krajek. Pletení se dělí na tři úkony: nahození, pletení a odřetízkování.  Zvláštní efekty: Ovinuté očko, odnímání, zkřížení, zešikmení oček, přetahování oček, spletení více oček dohromady.

Drhaná krajka.

Drhání neboli "makramé" je jedna z nejstarších textilních technik. Základní prvek je uzlík, nejjednodušší vazba je tzv. organická třáseň, původně vzniklá svazováním nití odstávajících ze tkaniny.  Ke speciálním efektům patří např. křížové, řetízkové, perlové uzly, reliéfové obrazce z uzlíků („mouche“) a mnoho jiných. Příklad drhané krajky je na snímku.  K původním technikám makramé se nepoužívaly žádné zvláštní nástroje, později se ke kombinacím s pozamenty nebo s paličkováním začaly používat háčkovací nebo šicí jehly, vázací polštáře aj.

Frivolitková krajka.

zvaná také "occhi" je charakteristická bohatými zdobenými vzory, které jsou tvořené z vázaných uzlíků, vytvarovaných do obloučků, slziček a kroužků.  Nejjednodušší varianta výroby frivolitek je vázání z člunku a klubíčka. (viz snímek) Člunek funguje jako zásobník nitě. Složitější variantou je použití dvou člunků. Místo člunku je také možné použít jehlu – jedná se o tzv. šitou frivolitkovou krajku.

Filetová krajka.

Krajka se tvoří kombinací vázání (zhotovení sítě) a šití.  Síť se může zhotovit z jedné niti v několika formách ručně (čtyřúhelníky, pruhy, šikmo, do kruhu, zdobená) nebo strojově (vázání ze dvou nití). Na síť se používá skaná příze ze lnu, bavlny nebo i ze syntetických filamentů. Síť se napne do rámu zaplňuje „šitím“ resp. "látáním" za použití plátnového nebo látacího stehu, kterým se tvoří různé efekty, např. "kníry", "piké", "gobelínový steh", "smyčky" aj. (viz snímek).

Pásková krajka.

("point lace") se zhotovuje tak, že se (tkaný, pletený, háčkovaný nebo paličkovaný) pásek ("líčko") zformuje do určitého vzoru, našije na podkladovou tkaninu a dále zpracovává podobně jako evropská krajka. Líčko se doplní resp. kombinuje s šitými

Vyšívaná krajka.

Základní element vyšívání je steh, který se používá v mnoha variantách. Známý je např. "řetízkový", "kroužkovací", "plný steh" a mnoho jiných.  Kombinací vyšívání s jinými technikami vznikají zvláštní druhy krajek, např.  Dotahovaná ("point de Saxe") velmi jemná krajka na bavlněném batistu, vznikla v 18. století v Sasku.  Jednoduchá ažura se vyšívá jen z osnovních nebo jen z útkových nití, dvojitá z obou systémů.  Ažura není všeobecně uznávána jako krajka.  Známý druh je např. "richelieu" (viz snímek), ve kterém jsou do otvorů všívány "pikotky."

Strojní výroba krajek.

V 21. století se k průmyslové výrobě krajek používá zejména rašl, bobinet, vyšívací stroj, paličkovací stroj a ojediněle galonový stávek nebo okrouhlý pletací stroj. Osnovní stávky se dají rovněž přizpůsobit na zhotovení krajkoviny, z posledních let však není jejich použití známé.

Rašl.

Vzorovací zařízení na rašlu jsou tak rozsáhlá, že se s jejich pomocí dají imitovat téměř všechny techniky ručně vyráběných krajek při vysokém výkonu stroje (nejméně 20 m pletené krajkoviny za hodinu).  Vzorování: "kladecí jehly" na vzorovacích lištách (až 90 na stroj), srážecí plech, zanášení útku, žakárové ústrojí.  Krajkovina z rašlů se používá zejména na záclony, ubrusy, svrchní oděvy, prádlo a lemovky. Moderní stroje jsou většinou specializované na určitý druh použití, např.:

Bobinetový stroj.

Stroj napodobuje ruční paličkování. Princip bobinetové vazby: Drobný člunek s bobinovou nití se pohybuje diagonálně k osnově a obepíná dvě nebo více osnovních nití tak, že se tvoří síťový útvar. Vazba se může kombinovat dalším vzorovacími nitěmi, které se odvíjejí z cívek.  Vzorování na bobinetových strojích je obvykle řízeno žakárovým zařízením. (na snímku jsou bobinetové stroje ze 60. let 20. století).  K vazebním efektům patří např.: "centre gimp" (z hrubších přízí), "valenciennes" (velmi jemná napodobenina "valencienské krajky"),  imitace ručně paličkované "chantilly" aj.  Varianta bobinetu je (později vyvinutý) tzv. "záclonový stroj", na kterém se dají zhotovovat vzory s otevřenější strukturou a větší střídou vazby.  K efektům vazební techniky na tomto stroji patří např.: "single-tie", "double-tie" a "double-action."  Zatímco bobinetové stroje měly pracovní šířku cca 5 m, obnášela pracovní šířka záclonových strojů více než 12 metrů. Poslední známé exempláře od obou typů stroje pocházejí asi z poslední třetiny 20. století, v současné době není známý žádný výrobce těchto zařízení.

Strojní vyšívání.

K vyšívání krajek se používají "člunkové stroje", u kterých vyšívací steh tvoří spojení jehelní a člunkové niti s podkladovou textilií. Stehy (šicí, ploché, stonkové aj.) se lemují nebo zaplňují otvory v podkladu. Otvory jsou jeden ze základních elementů krajky, podle názvu techniky jejich zhotovení se pak označují druhy vyšívané krajky:  Člunkové stroje se staví pro vyšívání pásů textilií o délce do cca 30 m, na kterých se pracuje synchronně až s 1100 vyšívacími hlavami. Moderní stroje dosahují teoreticky výkonu 600 stehů za minutu.  Vyšívací stroj z 80. let 20. století je na snímku Funkce stroje je popsána v článku Vyšívání.

Paličkovací stroj.

Je v principu splétací stroj upravený tak, že na splétacím stole je částečně spojeno několik "paličkovacích drah". Paličky se mohou pohybovat po vlastní dráze nebo přecházet na sousední a tak vzniká plošný výrobek z velkého počtu vzájemně seskávaných nití a různě tvarovaných otvorů.  Pohyb paliček je řízen přes systém magnetů elektronickým vzorovacím zařízením, pro složité vzory jsou stroje vybaveny žakárovým ústrojím.  Výkon moderních strojů: stuha široká 40 cm = cca 10 m/min., 4 cm š. = cca 40 m/min.  Základní vazební element je síť v mnoha variantách ("mřížková", "hrášková", "bruselský tyl", "torchon", "hvězdicová" atd.). Síť se vyplňuje překříženými nebo vzájemně seskanými nitěmi v různých tvarech a tloušťkách.

Galonový stávek.

je osnovní pletací stroj, který napodobuje háčkování. Princip vzorování: Osnovní niti tvoří "řetízkovou vazbu", kterou se provlékají vzorovací "útkové niti".  Ke speciálním vzorovacím zařízením patří např. tzv. "ulitové jehly" používané k tvorbě ornamentů. Stroje se používají zejména k výrobě krajkových stuh.

Okrouhlý pletací stroj.

Na maloprůměrovém okrouhlém stroji se dají vyrábět např. módní krajkové punčochy a punčocháče (viz snímek ).  (Údaje k výrobní technologii nebyly dosud publikovány).

Krajka (angl.: "lace", něm.: "Spitze") je plošná ozdobná textilie, vzdušná a průhledná, tvořená z nití a případně i látky, které tvoří ornamenty nebo kresby. Užívala se a užívá jako ozdoba svátečních šatů, dámského, stolního i ložního prádla, liturgických rouch a podobně.

Lace is a delicate fabric made of yarn or thread in an open weblike pattern, made by machine or by hand.


Průběh toku.

Přítoky.

Horní tok Střední tok Dolní tok

Vodní režim.

Zdrojem vody jsou převážně sněhové srážky (59 % u Orlu, 65 % u Muromi), následují dešťové srážky (>20 %) a podzemní voda (< 20%). Průměrný roční průtok vody u Orlu činí 18,8 m3/s, u Kalugy činí 296 m3/s a u ústí 1300 m3/s. Maximální průtoky v těchto místech jsou 2100 m3/s, 12 600 m3/s a 20 000 m3/s. Zamrzá na horním toku v listopadu až na začátku ledna a na dolním toku na konci října až v prosinci. Rozmrzá na horním toku na konci března až v dubnu a na dolním toku do začátku května. Nejvyšších vodních stavů dosahuje na horním toku od dubna do května a na dolním toku od začátku června. Během jara proteče řekou na horním toku 78 % ročního odtoku a na dolním toku 73 %. V létě (7 až 8 % odtoku) a v zimě (7 až 9 %) jsou vodní stavy nižší, na podzim (8 až 10 %) dochází k povodním, jež jsou způsobeny dešti. Ledy plavou po řece 1 až 20 dní, na dolním toku do 15 dní.

Využití.

Vodní doprava je možná od Čekalinu v délce 1200 km. Nad Rjazaní je řeka splavněna pomocí zdymadel. Byly vybudovány hráze přehradních nádrží (Beloomutovská, Kuzminská). Hlavními převáženými náklady jsou strojní materiály, dřevo, černé uhlí, ropné produkty, obilí, automobily. Místní osobní doprava je rozvinutá pod Kalugou. Dopravní vodní spojení je od ústí řeky Moskvy do Nižného Novgorodu. Turistické trasy po řece vedou z Moskvy do Ufy a také tzv. Moskevský okruh (Moskva, Nižnij Novgorod, Jaroslavl, Rybinsk, Moskva). Podél řeky se nachází mnoho měst, největšími jsou Orel, Beljov, Čekalin, Kaluga, Alexin, Tarusa, Serpuchov, Kašira, Ozjory, Kolomna, Rjazaň, Kasimov, Murom, Pavlovo, Gorbatov, Dzeržinsk a Nižnij Novgorod, který leží při ústí řeky do Volhy. Na řece je rozvinutý rybolov (jeseter malý, jelec jesen, sumec velký, štika obecná, cejn velký, okoun říční).

Oka () je řeka v Tulské, Orelské, Moskevské, Kalužské, Rjazaňské, Vladimirské a v Nižněnovgorodské oblasti v Rusku. Je dlouhá 1500 km. Povodí řeky je 254 000 km2.

The Oka (, ) is a river in central Russia, the largest right tributary of the Volga. It flows through the regions of Oryol, Tula, Kaluga, Moscow, Ryazan, Vladimir and Nizhny Novgorod and is navigable over a large part of its total length, as far upstream as to the town of Kaluga. Its length is and its catchment area is. The Russian capital Moscow sits on one of the Oka's tributaries—the Moskva.


Gundam seriály.

Gundam seriály patří do kategorie Sci-fi anime, odehrávají se daleko v budoucnosti nebo v alternativním světě. Ne všechny seriály spolu ale souvisí, to určuje universe nebo kalendář v anime použitý. Používá se odlišný kalendář od toho našeho, na tento kalendář se obvykle přejde v momentě, kdy lidé začnou opouštět Zemi a kolonizují okolní vesmír.  Přesto, že existuje mnoho paralelních seriálů a skupin seriálů, které na sobě přímo nezávisí, existuje nápadná podobnost mezi jednotlivými podrobnostmi konkrétních anime. Většinou se odehrává boj mezi geneticky, či jinak upravenými lidmi a těmi ""přírodními"" na straně druhé. Zároveň se málokdy setkáte s konfliktem dvou stran. Sice většinou existují dvě hlavní velké síly, které proti sobě bojují, ale objevují se i individuální postavy, státy a organizace, které mají jiné zájmy, a jiné cíle než dva hlavní bojující strany.

Charakteristika a odlišnosti.

Universal Century.

U.C. ("Universal Century"): První o dosud nejobsáhlejší universum, z něhož více či méně vycházejí pozdější série. Dějová linie se zaměřuje především na konflikt mezi Earth Federation a Principality of Zeon. Výraz „Gundam“ (zkratka pro ""General Utility Non-Discontinuity Augmented Maneuvering System"") byl název pro první experimentální univerzální mobile suit chráněným pancířem ze speciální slitiny Gundarium, který svou bojovou silou vysoce překračoval schopnosti hromadně vyráběných mobile suitů obou stran, proto následně vyráběné mobilní zbraně, které vycházely z návrhu prvního modelu, nesou taktéž označení gundam (např. RX-178 Gundam Mk-II nebo MSZ-006 Zeta Gundam).

Future Century.

F.C. ("Future Century"): První z alternativních vesmírů. Zachycuje vizi budoucnosti, kdy většina lidí opustila zpustošenou Zemi a usídlila se ve vesmírných koloniích. Aby se zabránilo dalším válkám, kolonie se rozhodly pořádat velká klání (tzv. "Gundam Fight"). Kolonie, z níž pochází vítěz, má právo vládnout ostatním koloniím po 4 roky. Gundamové jsou stavěni speciálně pro tyto souboje, proto je výraz „"Mobile Suit"“ zde nahrazen výstižnějším „"Mobile Figter"“ (např. JDG-009X Devil Gundam nebo JMF-1336R Rising Gundam). Dalším specifikem je používání tzv. "Mobile Trace System", který má napodobovat pohyby pilota. Prostředí i charaktery jsou od ostatních sérií velmi odlišné a i pojetí gundamů má docela daleko k žánru real mecha, proto bývá MF G-Gundam některými skalními fanoušky pokládán za nejslabší z celé metasérie.

After Colony.

A.C. ("After Colony"): Pro západní svět zřejmě nejznámější universum, ve kterém vesmírné kolonie trpí pod útlakem "United Earth Sphere Alliance", která tak činí vlivem polovojenské "Organization of Zodiac". Ovšem tato situace nikdy nepřerostla v otevřenou válku, protože kolonie vždy toužily spíše po mírovém řešení. Proto má boj kolonií za svobodu spíše formu záškodnické války a je mířen zprvu proti OZ. Za gundamy jsou zde považovány mobile suity, které jsou vyráběny z gundania, slitiny, kterou je možno vyrábět pouze ve vesmíru, vykazuje ohromnou odolnost proti konvenčním zbraním a zneviditelňuje pro radar, protože pohlcuje elektromagnetické vlny ("GUNDAnium Mobile suit"). Navíc má každý gundam jméno, které vychází z podoby nebo vlastnosti konkrétního modelu (např. XXXG-01W Wing Gundam, XXXG-01D Gundam Deathscythe nebo XXXG-01H Gundam Heavyarms)

After War.

A.W. ("After War"): Volné pokračování U. C., které řeší, co by se stalo, kdyby po dopadu ohromné orbitální kolonie byla zničena většina zemského povrchu, zabita většina populace a přeživší by museli živořit v ruinách dřívější civilizace. Návrhy gundamů jsou volně založeny na "mobile suitech" z "Universal Century".

Correct Century.

C.C. ("Correct Century"): Příběh toho universa se odehrává asi 3000 let po U.C. Líčí se v něm válka mezi vesmírnými kolonisty, kteří sami sebe nazývají „"the Moonrace"“ a chtějí znovu kolonizovat Zemi, a "Earth Militia", silami pozemských feudalistů. C.C. znamenal silný odklon od zbytku metasérie, protože není zasazen do éry moderní futuristické technologie, ale časů blízko 20. století, neboť pozemšťané po letech míru technologicky degradovali a zapomněli jak cestovat do vesmíru. Označení „"Gundam"“ nese prastarý systém "WD-M01 ∀ Gundam", který byl během invaze kolonistů nalezen na Zemi.

Cosmic Era.

C.E. ("Cosmic Era"): Universum částečně podobné U.C. a také druhé nejobsáhlejší. Zaměřuje se na válku mezi "Earth Alliance" (především "Atlantic Federation" a fanatickým "Blue Cosmos/Logos") a "ZAFT" ("Zodiac Alliance of Freedom Treaty"), do které jsou zataženy i jiné, neutrální národy ("Orb Union"). Především jde ale o konflikt mezi „"přirozenými lidmi"“ a geneticky vylepšenými „"koordinátory"“. Za gundamy je zde považován "mobile suit" se speciálním operačním systémem, např. "GAT-X105 Strike Gundam" (os "General Unilateral Neuro-link Dispersive Autonomic Maneuver system"), "ZGMF-X10A Freedom Gundam" ("os Generation Unsubdued Nuclear Drive Assault Module complex") nebo "ZGMF-X56S Impulse Gundam" ("os Generation Unrestricted Network Drive Assault Module")

Anno Domini.

A.D. ("Anno Domini"): Nejnovější a zároveň první universum, jehož časová linie odpovídá současnému letopočtu. Zavádí nás na Zemi roku 2307, kdy jsou vytěženy fosilní paliva a jediný nový zdroj energie, ohromné solární kolektory obíhající kolem Země, drží tři mocenské bloky: "Union of Solar Energy and Free Nations" ("Organizace Amerických Států, Australasie a Japonsko"), "Human Reform League" (Čína, Rusko, Indie a další asijské státy) a "Advanced European Union" (většina Evropy a Turecka, Grónsko a Palestina), které zneužívají svoji dominantní pozici a využívají tento nevyčerpatelný zdroj pouze pro sebe a své spojence, zatímco zbytek světa se utápí ve válkách o suroviny a zbývající paliva. Z válečného chaosu se rodí soukromá vojenská organizace "Celestial Being", která usiluje o ukončení všech válek. Termín „"Gundam"“ označuje v A.D. řadu unikátních a vysoce účinných mobilních zbraní vyvinuty "Celestial Being" (např. "GN-001 Gundam Exia" a "GN-002 Gundam Dynames"). Navíc od ostatních mobilních zbraní jsou vybaveni tzv. "GN Drive" nebo "Solar Furnace", která umožňuje jednotce operovat po neomezenou dobu bez nutnosti doplňovat palivo.

Válečné konflikty.

Seriály Gundam jsou o válce. Piloti s pomocí gundam robotů bojují na jedné ze dvou nebo většinou více válčících stran. Války vznikají z různých důvodů, a většinou jsou velmi tragické. Zejména vůdci válčíčích stran jsou sobečtí a ochotní pro dosažení svého cíle obětovat obrovské množství životů. Není výjimkou, že najdete podobnosti mezi jednotlivými gundam anime. Dějově spolu však nesouvisí, dokonce i názvy jednotlivých organizací a jiných termínů jsou jiné, i když někdy podobné (viz názvy kalendářů, geneticky upravených lidí apod.)

Mecha anime.

Už z podstaty významu slova Gundam jsou všechny gundam seriály mecha anime. Mecha znamená, že se v ději objevují právě obrovští roboti ovládaní lidmi. Gundam evokuje lidskou podobu, má něco jako hlavu i končetiny jako člověk. Chování robota je také podobné člověku a stejně tak jeho styl boje, často uvidíte jak střílí ze zbraní podobně jako vojáci, nebo používá meč třeba jako samurajové.  Gundam roboti patří do skupiny zbraní nazývaných ""mobile suit"" (někdy se "Mobile suit" objevuje i v názvu anime, viz "Mobile Suit Gundam 00" apod.). Kromě mobile suit používají armády v gundam anime ještě "mobile armour". "Mobile armour" na rozdíl od gundamů neevokuje lidskou podobu. I když také dokáže měnit svůj tvar a v mnohém se "mobile suit" vyrovná, jedná se o jiný typ zbraně.

Technologický pokrok.

Gundam roboti jsou stroje a kromě pilotů potřebují i vědce, vývojáře i opraváře, kteří se o ně starají, opravují je a vylepšují. V gundam seriálech je pokrok hnacím motorem konfliktů, všechny zúčastněné strany se snaží co nejrychleji vyvinout co nejvýkonnějšího, nejrychlejšího a nejsilnějšího robota. Díky tomu se technologický pokrok promítá do samotného boje. Tím jak jsou modely stále dokonalejší se i vývoj války obrací pozitivně pro jednu či druhou stranu.  Mezi zbraně, které gundam používá patří většinou něco jako meč, puška (ve velikostech robota se spíš jedná o dělo) a většinou umějí roboti používat i rakety. Na závislosti na specializaci konkrétního robota pak používá i další typy zbraní. Pomocí kombinace různých mechanických nástrojů, zdroje energie a konkrétních zbraní může gundam většinou použít ještě ničivější zbraně.

Gundam je označení pro metasérii japonských anime seriálů společnosti Sunrise. Slovo Gundam zároveň označuje humanoidní roboty ovládané lidmi. Gundam je většinou zkratka, jejíž význam je lehce odlišný v jednotlivých anime seriálech.

, also known as the, is a Japanese science fiction media franchise/media mix created by Yoshiyuki Tomino and Sunrise that features giant robots (mecha) with the name "Gundam" (after the original titular mecha). The franchise began on April 7, 1979 with "Mobile Suit Gundam", a TV series that defined the "real robot" mecha anime genre by featuring giant robots called mobile suits in a militaristic setting. The popularity of the series and its merchandise spawned a franchise that includes television series, OVAs, films, manga, novels and video games, as well as a whole industry of model robots known as Gunpla (plastic Gundam model).


Číslování železničních vozidel podle UIC

Evropské číslo vozidla (EVN).

Struktura čísla.

Skupiny číslic se v textu oddělují mezerami (nebo pomlčkami, kde je tak určeno), přímo na vozech se číslo vyznačuje podle několika vzorů v předpisech uvedených. Hrubý přehled o významu skupin číslic a jeho historickém vývoji je následující:  Poslední vydání vyhlášek UIC, v tabulce označené zjednodušeně jako verze „2004“, a následně i TSI respektují změny podmínek, kdy zařazování „soukromých vozů“ u jednotlivých členů UIC, tedy drah, bylo nahrazeno státní evidencí držitelů vozů s přidělováním kódu VKM. Ten se uvádí ve spojení s kódem země. Kód členské dráhy byl nahrazen právě kódem země, přičemž význam byl pokud možno zachován, a i členské dráhy obdržely VKM.  Sedmiciferné číslo složené z páté až jedenácté číslice musí jednoznačně identifikovat vozidlo uvnitř dané země a uvnitř jedné z těchto skupin: vozy, tažená vozidla pro cestující, hnací kolejová vozidla a speciální vozidla.

1. a 2. číslice: kódy způsobilosti pro interoperabilitu.

Kódy způsobilosti pro interoperabilitu nákladních vozů (stav a terminologie podle TSI).

Jsou určeny tabulkou v příloze P.6 TSI. Ta odkazuje k úmluvě COTIF; zkratkou TSI je míněn „Soulad minimálně s TSI - kolejová vozidla“;„ostatní vozy“ jsou nikoliv TSI, nikoliv COTIF, nikoliv PPV.  U některých kódů se ponechává v platnosti označení vozů, které nesly podle stávajících předpisů v okamžiku nabytí účinnosti TSI.  Druhé číslice 1 a 2 jsou vyhrazeny pro vozy dosavadních národních železničních správ.

Výměnné režimy nákladních vozů (stav a terminologie podle UIC).

Kódy 34 až 39 a 45 až 49 se týkají vozidel pro vnitrostátní použití.

3. a 4. číslice: země, kde je vůz registrován (původně „železniční společnost“).

Dvojčíslí složené z 3. a 4. číslice dříve označovalo členskou železnici UIC, která vůz zařadila. Toto označení mělo být nejpozději do 31. prosince 2010 na všech vozech nahrazeno označením podle zemí (viz dále), do té doby bylo možné se ještě setkávat s číselným i písmenným kódem označujícím zařaditelskou železnici.  Nyní znamená kód země, ve které je vůz registrován. Při vyznačování čísla na voze se za ním uvede písmenný kód (zkratka) země (píše se podtrženě), za ním následuje pomlčka a zkratka držitele vozu VKM.  Příklady označení na voze (české zkratky držitelů viz Seznamu držitelů železničních vozidel registrovaných v Česku):  Podle vyhlášky UIC 920-14 jsou kódy zemí určeny seznamem zveřejněným na webových stránkách UIC. Jsou rovněž vyjmenovány v TSI s vysvětlením, že kódy „třetích zemí“ (tedy nečlenů EU) jsou uvedeny pro informaci. Seznam zveřejněný UIC se od seznamu TSI liší, pokud jde o zkratky zemí. UIC přiřazuje svému tradičnímu číselnému kódu dvoupísmennou zkratku shodnou se zkratkou uváděnou jako „alpha-2“ v normě ISO 3166-1, zatímco TSI uvádí zkratky jedno- až třípísmenné; rozdíly nastávají i u členských zemí EU.  Seznam číselných a písmenných kódů jednotlivých zemí a jejich dřívějších významů:  „*“ - za kódem společnosti: tzv. soukromý dopravce

9. až 11. číslice: pořadové číslo.

TSI 2006 předpokládaly používání pořadových čísel 001 až 999. Před jejich vyhlášením bylo běžné číslovat od 000, aby interval mohl obsahovat celou tisícovku vozidel. TSI 2012 se k tomu zase vrátily.  Starý způsob číslování UIC před rokem 2004 zahrnoval u nákladních vozů do pořadového čísla i 8. číslici. Typograficky byla oddělována z obou stran mezerami a u méně početných řad se podle potřeby užívala k podrobnějšímu odlišení typu.

12. číslice: kontrolní.

Kontrolní číslice je určena Luhnovým algoritmem. Její pomocí je možno kontrolovat správný přenos standardního čísla, případně dopočítat nečitelnou nebo chybějící číslici.

Popsaný způsob číslování železničních vozidel stanovila Mezinárodní železniční unie (UIC) svou vyhláškou a je platný pro všechny její členy. Každému železničnímu vozidlu (nákladnímu, osobnímu i hnacímu) přiřazuje jedinečné dvanáctimístné číslo, kterým je vozidlo identifikováno v provozu.

Wagon numbers (or coach numbers) are key data for railway operations. They enable a railway wagon or coach to be positively identified and form a common language between railway operators, infrastructure companies and the state authorities. The system of wagon numbering has been laid down by the International Union of Railways ("Union internationale des chemins de fer" or "UIC") and is similar to that used for the locomotives and multiple units. Vehicle numbering is now governed by the Intergovernmental Organisation for International Carriage by Rail and in Technical Specifications for Interoperability (TSI) of the European Union.


Historie.

Původní osadu s kostelem založili premonstrátští mniši z Litomyšle a nazvali ji podle zde protékající řeky Svitavy, o něco později sem začali přicházet němečtí osadníci povolaní olomouckým biskupem, kteří založili novou ves s kostelem sv. Jiljí, původní Svitava postupně s novou vsí splynula. Oblast v okolí Svitav se tak stala předmětem sporu mezi olomouckým biskupstvím a litomyšlským klášterním panstvím, roku 1256 byl spor urovnán ve prospěch olomouckého biskupství.  Svitavy byly do roku 1945 součástí německého jazykového ostrova Hřebečsko. Při sčítání v roce 1910 se 9 471 obyvatel města hlásilo k německé národnosti a 123 obyvatel k české. Po odsunu bylo město osídleno čekým obyvatelstvem.

Svitavský klášter.

Svitavské převorství vzniklo zřejmě v období povýšení litomyšlského biskupství. K roku 1364 známe jméno prvního doloženého převora svitavského kláštera. Od roku 1417 se svitavští převorové stali administrátory litomyšlského biskupství. Písemností o svitavském klášteru je velmi málo. Kolem roku 1556 odevzdali Svitavské převorství olomouckému biskupovi a svitavští premonstráti odešli do Hradištského kláštera u Olomouce.

Části města.

Svitavy se člení na čtyři místní části nacházejících se na čtyřech jim odpovídajících katastrálních územích:  Dříve byly součástí města i dnes samostatné obce Hradec nad Svitavou, Javorník a Opatovec.

Doprava.

Svitavy leží na železniční trati Brno – Česká Třebová, která je součástí I. tranzitního koridoru. Ve zdejší stanici zastavují rychlíky mezi Prahou a Brnem, ne však vlaky kategorie EuroCity. Odbočuje zde také lokální trať do Poličky a Žďárce u Skutče.  Svitavy jsou silničním uzlem celostátního významu, kříží se zde dálkové silnice propojující východní Čechy, Vysočinu, střední a jižní Moravu a Kladsko. Z evropské silnice E442 vedené po silnici I/35 se zde odpojuje evropská silnice E461 (silnice I/43). Dále odsud vycházejí silnice I/14 (severně od Svitav) a silnice I/34.

Zajímavosti.

Po městě a jeho okolí vede 12 km dlouhá naučná stezka "Českomoravské pomezí", která informuje o historii města či řadě zemských hraničních kamenů v okolních lesích.  V červenci roku 1904 v blízkosti Svitav ztroskotal balón "Sirius" jenž byl vypuštěn ve Vídni. Čtyři důstojníci byli zraněni.

Školství.

Ve městě je šest mateřských škol, šest základních škol, z toho jedna neúplná. Pro některé děti je tu speciální mateřská a základní škola. Je zde gymnázium s osmiletým i čtyřletým studiem. Dále obchodní akademie, střední zdravotnická škola a učiliště.

Požárníci.

Ve Svitavách působí Hasičský záchranný sbor České republiky se sídlem na Olbrachtově ulici. Ředitelem HZS územního odboru Svitavy je plk. Ing. Oldřich Jedlička (r. 2020).  Dále působí ve Svitavách Jednotka sboru dobrovolných hasičů Svitavy od roku 2009. Velitelem jednotky je Petr Lédl (r. 2020).  Z historie: Svitavský hasičský obvod v roce 1906 byl součástí Deutscher Feuerwehr-Landesverband für Mähren (založen r. 1869) s 13 sbory a 750 členy. Starosta: Konrad Randa (Svitavy) a místostarosta: Rudolf Duchatschek (Chrastová),

Partnerská města.

Město spolupracuje s několika zahraničními městy

Svitavy () jsou město ležící v Pardubickém kraji v okrese Svitavy, 59 km severozápadně od Olomouce. Žije zde obyvatel. Jsou součástí Mikroregionu Svitavsko. Svitavy se nacházejí v jihovýchodním výběžku České tabule, známém jako Svitavská pahorkatina, který však už zasahuje do povodí Moravy. Městem protéká řeka Svitava, která pramení v lese nedaleko města. Téměř celé území města leží na severozápadní Moravě, velice malá nezastavěná severovýchodní část území však dříve náležela ke k.ú. Opatovec, tudíž leží v Čechách.

Svitavy (; ) is a town in the Pardubice Region of the Czech Republic. The town has a population of 17,000 and is also the district administrative centre. It is the birthplace of Oskar Schindler and an important centre of the Czech Esperanto movement, with an Esperanto museum that is part of the city museum.


Modulace a kódová schémata.

EDGE podobně jako GPRS vybírá v závislosti na síle signálu (přesněji na odstupu signálu od šumu) z několika kódových schémat. První čtyři používají stejnou modulaci jako GPRS a poskytují podobné rychlosti, dalších 5 používá modulaci 8-PSK, která je třikrát efektivnější než GMSK, což se projevuje několikanásobným zvýšením rychlosti.

Maximální přenosové rychlosti.

Maximální přenosová rychlost závisí kromě použitého kódového schématu a modulace i na počtu použitých časových slotů. GPRS nabízí nejvyšší rychlost na downlinku 80 kbit/s při kódování CS-4 a konfiguraci telefonu 4+1 (4 time sloty pro downlink a jeden pro uplink), u EGPRS je to při stejné konfiguraci telefonu 4+1 maximálně 236,8 kbit/s při použití kódového schématu MCS-9. V praxi se u EGPRS (EDGE) dosahuje rychlostí kolem 200 kbit/s pro downlink a kolem 100 kbit/s pro uplink (při konfiguraci time slotů 3+2).  K využití služby je ovšem potřeba mobilní telefon nebo jiné zařízení, které tuto technologii podporuje.

Dostupnost.

Přítomnost EDGE poznáte dnes již na většině mobilních telefonů ikonou E v místě indikace signálu vašeho telefonu. Někdy je indikováno pouze barvou. Pamatujte, že EDGE není automaticky v místě signálu operátora, jako je tomu u GPRS. EDGE musí být na BTS instalováno.  V roce 2011, bylo EDGE přítomné na všech BTS operátorů O2 Czech Republic a T-mobile Czech Republic a také na většině BTS Vodafone Czech Republic. Z českých operátorů má největší pokrytí v tuto chvíli O2 a T-mobile kteří na svých stránkách udávají pokrytí EDGE na všech místech, kde je signál operátora. Operátor Vodafone má horší pokrytí západních Čech a severních Čech, kde se často můžeme setkat pouze s GPRS.

Reference.

3GPP TR 50.059: Enhanced Data rates for GSM Evolution (EDGE); Project scheduling and open issues for EDGE

Enhanced Data rates for GSM Evolution (EDGE) je vývojovým stupněm v technologii GSM po zavedení datových přenosů pomocí GPRS (General Packet Radio Services). Technologie EDGE nabízí několik metod a vylepšení, které umožňují dosáhnout efektivního přenosu dat a vysoké spektrální účinnosti v tomto úzkopásmovém buňkovém systému.

Enhanced Data rates for GSM Evolution (EDGE) (also known as Enhanced GPRS (EGPRS), IMT Single Carrier (IMT-SC), or Enhanced Data rates for Global Evolution) is a digital mobile phone technology that allows improved data transmission rates as a backward-compatible extension of GSM. EDGE is considered a pre-3G radio technology and is part of ITU's 3G definition. EDGE was deployed on GSM networks beginning in 2003 – initially by Cingular (now AT&T) in the United States.


Život.

Narodil se v mnohočetné rodině, jako již 16. dítě pařížského kameníka. Vyučil se cukrářem u Sylvaina Baillyho v jeho "Pâtisserie de Paris". Legenda (šířená zejména Alexandrem Dumasem) praví, že se nešťastně zamiloval do Baillyho dcery a chtěl kvůli tomu spáchat sebevraždu. Protože byl podzim a jedovaté rostliny již nerostly, zkusil se otrávit syrovými bramborovými hlízami. Aby se mu dobře jedly, nakrájel brambory na malé hranolky, osmahl je na pánvičce a osolil. Snědl jich čtvrt kila a šel si lehnout s vírou, že se již neprobudí. Ráno zjistil, že vynalezl svou první gastronomickou inovaci. K dalším, vytvořeným již ve vlastním podniku "Pâtisserie de la rue de la Paix", patří cukrovinka "soufflé", ale Carême změnil francouzskou kuchyni i tím, že ji založil na omáčkách a kořenění čerstvými bylinkami. Omáček vymyslel kolem stovky, k nejslavnějším patří espagnole, velouté, allemande, béchamel, které jsou označovány za tzv. mateřské omáčky. Zjednodušil také jídelní lístek, chody rozdělil jen na polévku, maso se zeleninou, rybu, pečenou drůbež, saláty a zákusky. Jeho sláva ho přivedla do osobní kuchyně významného politika Charles Maurice de Talleyrand-Périgorda. Odtud vedla cesta k Napoleonovi, který mu dal za úkol vytvořit jídelníček, ve kterém se nebude celý rok opakovat žádné jídlo. Navíc měl vařit vždy pouze ze sezónních potravin. Obojí se Carêmovi podařilo. Po Napoleonově pádu si ho vyžádal car Alexandr I. do Petrohradu. Právě pro Alexandra Carême vymyslel slavný dort Malakoff, který došel obliby později zejména ve Spojených státech. Po návratu z Ruska do Paříže vařil pro bankéře Jamese Mayera Rothschilda. Velkým impulsem k šíření jeho slávy, ale i stylu vaření do světa, byl Vídeňský kongres (1814-1815), na němž vařil. Mnoho monarchů a státníků si z kongresu domů přivezlo krom jiného i představu o "vysoké kuchyni", kterou se poté doma snažili napodobovat.

Marie-Antoine Carême či též Antonin Carême (8. června 1784, Paříž – 12. ledna 1833, Paříž) byl francouzský kuchař, jeden z nejslavnějších gastronomů 19. století. Zakladatel tzv. "haute cuisine". Vynalezl dortík zvaný suflé, smetanovo-jahodový dort Charlotte Malakoff a také smažené bramborové hranolky. Byl osobním kuchařem Napoleona Bonaparta a později ruského cara Alexandra I.

Marie Antoine (Antonin) Carême (; 8 June 178412 January 1833) was a French chef and an early practitioner and exponent of the elaborate style of cooking known as "grande cuisine", the "high art" of French cooking: a grandiose style of cookery favoured by both international royalty and by the newly rich of Paris. Carême is often considered one of the first internationally renowned celebrity chefs.


Historie.

Grep byl původně vytvořen Kenem Thompsnem jako samostatná aplikace z parseru regulárních výrazů pro ed (který také vytvořil).  Název pochází z příkazu edu:  znamená „"search globally for lines matching the regular expression "re", and print them"“ – najdi řádek vyhovující regulárnímu výrazu a vypiš ho. Poprvé se grep objevil v manuálu Unixu verze 4, 3. březen 1973.

Příklady.

Najde všechny soubory v aktuálním adresáři obsahující řetězec „foo“:  Najde všechny soubory v aktuálním adresáři (reprezentovaný tečkou „.“) a podadresářích obsahující řetězec „foo“:  Totéž co předchozí, ale pouze vypíše názvy souborů obsahující řetězec:

Použití.

Grep vyhledává v souborech předaných jako parametr, pokud parametr chybí hledá ve standardním vstupu. Ve výchozím nastavení vypisuje vyhovující řádky na standardní výstup, ale program může přijímáním parametrů měnit funkčnost.  Jednoduchý příklad běžného použití grepu, hledá v souboru "fruitlist.txt" řádky obsahující textový řetězec "apple": Vyhovující řetězec se objeví pokud je rozpoznána sekvence znaků, například řádky obsahující "pineapple" nebo "apples" jsou také vytištěny i přes to že se řetězec "apple" vyskytuje uvnitř slova. Grep je ve výchozím nastavení náchylný na velikost písmen, tudíž řádky obsahující "Apple" (s velkým písmenem) nebudou vytištěny pokud zároveň neobsahují "apple". Pro nenáchylnost na velikost písmen je potřeba přidat parametr "-i" (ignore case).  Příkaz může přebírat vícero souborů v seznamu argumentů. Například, všechny soubory mající koncovku.txt v daném adresáři mohou být prohledány pomocí hvězdičky jako součást jména souboru pokud terminál obsahuje podporu žolíkových znaků: Pro hledání (mnohem) složitějších frází mohou být použity regulární výrazy. Následující příkaz vytiskne všechny řádky ze souborů které začínají písmenem "a", následovaným jakýmkoliv písmenem a pokračujícím "ple." Jako většina Unixových příkazů, i grep přijímá argumenty příkazové řádky pro změnu nastavení a chování. Například argument "-l" (malé písmeno L) poskytuje seznam souborů obsahující poskytnutý řetězec místo toho, aby vytiskl inkriminované řádky.  Vytisknutí řádků obsahující pouze slovo "apple" ohraničené bílými znaky nebo uvozovkami, může být dosaženo předáním volby "-w".  Pokud chceme pouze řádky které celé přesně vyhovují podmínce, používá se volba "-x". Řádky obsahující jen a pouze slovo "apple" jsou nalezeny právě volbou "-x". Volba -v zneguje výsledek vyhledávání a vytiskne řádky neobsahující slovo "apple".

Varianty.

K dispozici je mnoho variant grepu napříč operačními systémy nástroji pro vývoj software. Rané varianty jako egrep a fgrep byly představeny v Unixu verze 7. Příkaz egrep používá rozšířenou syntaxi regulárních výrazů která byla do Unixu přidána po verzi Kena Thompsona. Příkaz fgrep vyhledává kterýkoliv obyčejný řetězec v daném seznamu za použití algoritmus Aho-Corasick. Tyto varianty přežívají v moderní implementaci grepu jako jeho parametry (a standardizovány jako -E a -F v normě POSIX)) a jako aliasy tohoto příkazu. Tyto aliasy se používají aby simulovaly zaniklé implementace grepu.  Další příkazy obsahují slovo „grep“ jako indikaci, že program něco vyhledává. Příkladem budiž utilita pgrep, vyhledávající v běžících procesech, které odpovídají regulárnímu výrazu.  Ve skriptovacím jazyku Perl se používá „grep“ jako název integrované funkce pro hledání prvků v seznamu. Tato funkce se ve funkcionálním programování obvykle označuje jako filtr.  Příkaz codice_6 je implementace grepu používající syntaxi regulárních výrazů z Perlu. Tato funkcionalita může být v grepu vyvolána parametrem "-P".  Grep byl také portován na platformu Microsoft Windows (například pomoci Cygwin a GnuWin32). Některé verze Windows nabízí podobnou funkcionalitu s příkazy codice_7 nebo Findstr.

grep je počítačový program s rozhraním pro příkazový řádek původně psaný pro operační systém Unix, nyní je dostupný i pro většinu systémů Unixového typu (například Linux, FreeBSD, Mac OS a další). Načte textová data ze souborů nebo standardního vstupu a na základě regulárního výrazu vypíše na standardní výstup řádky, které danému regulárnímu výrazu vyhovují.

codice_1 is a command-line utility for searching plain-text data sets for lines that match a regular expression. Its name comes from the ed command "g/re/p" ("globally search for a regular expression and print matching lines"), which has the same effect. codice_1 was originally developed for the Unix operating system, but later available for all Unix-like systems and some others such as OS-9.


Existence řešení.

V hlavolamu existují pozice, ze kterých není možné se dovolenými tahy (tzn. bez vyjmutí kamenů z krabičky) dostat do cílové pozice. Sam Loyd nabídnul odměnu $1000 tomu, kdo jako první nabídne řešení jedné z těchto pozic (viz obrázek vlevo), což vyvolalo ohromný zájem o tuto hru (na čemž Loyd vydělal jmění). Tato odměna samozřejmě nikdy nemohla být vyplacena (což Loyd věděl).  Při podrobnější analýze hry se dá snadno prokázat, že existují právě dvě skupiny pozic, které na sebe nelze vzájemně převést povolenými tahy (jedna skupina obsahuje cílovou pozici, druhá skupina obsahuje např. výše uvedenou neřešitelnou pozici, která se od cílové liší výměnou právě dvou kamenů). K důkazu stačí uvědomit si, že parita součtu počtu inverzí v permutaci kamenů s číslem řádku, na kterém je volné místo, je invariantem úlohy, při platných tazích se nemění (při posuvu vodorovně se počet inverzí ani číslo řádku volného místa nemění vůbec, při svislých tazích se číslo řádku změní o jedna a počet inverzí se změní o liché číslo). To znamená, že stavový prostor úlohy obsahuje dvě třídy ekvivalence, které v grafu tvoří dvě oddělené komponenty. V požadovaném cílovém stavu je počet inverzí nula a prázdné pole je na čtvrtém řádku, 0 + 4 = 4, což je sudé číslo, takže řešitelné jsou jen ty pozice, které mají počet inverzí plus číslo řádku prázdného místa sudé (zatímco v uvedeném rozestavení je počet inverzí jedna a prázdné pole je stále na čtvrtém řádku, což dává lichý součet a pozice proto není řešitelná).

Hledání řešení.

Patnáctka je typickou ukázkou úlohy řešitelné heuristickým algoritmem. Nejběžnější heuristická ohodnocení používaná pro tuto úlohou jsou počet špatně umístěných kamenů či součet manhattanských vzdáleností kamenů od svých cílových pozic. Obě metriky jsou "přípustné" (nikdy nepodceňují kvalitu pozice), což pro některé algoritmy (např. A*) zaručuje nalezení nejlepšího řešení.  Při zobecnění úlohy na hlavolam "N"×"N" je hledání nějakého řešení snadné, hledání nejlepšího řešení je však NP-těžká úloha.

Patnáctka (známa též jako Loydova patnáctka podle jejího popularizátora Sama Loyda) je hlavolam, ve kterém musí hráč přesouváním kamenů uvnitř malé čtvercové krabičky tyto kameny seřadit.

The 15-puzzle (also called Gem Puzzle, Boss Puzzle, Game of Fifteen, Mystic Square and many others) is a sliding puzzle that consists of a frame of numbered square tiles in random order with one tile missing. The puzzle also exists in other sizes, particularly the smaller 8-puzzle. If the size is 3×3 tiles, the puzzle is called the 8-puzzle or 9-puzzle, and if 4×4 tiles, the puzzle is called the 15-puzzle or 16-puzzle named, respectively, for the number of tiles and the number of spaces. The object of the puzzle is to place the tiles in order by making sliding moves that use the empty space.


Vzdělání a povolání.

Po maturitě na reálce v Dingolfingu absolvoval nejprve studijní praxi v bavorské finanční správě. Poté působil na finančních úřadech v Dingolfingu, Landshutu a v Mnichově. Od roku 1968 do roku 1973 navštěvoval večerní gymnázium v Mnichově (v roce 1971 musel opakovat třídu). V roce 1973 složil maturitu. V návaznosti studoval na Ludwig-Maxmilian Universität v Mnichově obor národního hospodářství, v kterém získal v roce 1978 vysokoškolský titul. Erwin Huber je ženatý, má dvě děti, žije v Reisbachu.  Erwin Huber je od roku 2004 čestným členem katolického studentského K.D.St.V Oeno-Danubia v Cartellverband (CV).

Politická kariéra.

Huber byl od roku 1972 členem obvodního sněmu v okrese Dingolfing-Landau. Od roku 1978 je poslancem Bavorského zemského sněmu. V roce 1987 byl zvolen zastupujícím generálním sekretářem CSU a v letech 1988–1994 zastával funkci generálního sekretáře. Od roku 1988 patří Huber k předsednictvu a prezidiu CSU a taktéž je od roku 1993 předsedou krajské organizace v Dolním Bavorsku.  V říjnu 1994 byl Huber ustanoven ministrem zemské vlády a vedoucím Bavorského zemského kancléřství, do této funkce jej jmenoval Edmund Stoiber, předseda Bavorské vlády. Od listopadu 1995 do října 1998 byl bavorským ministrem financí. Od 6. října 1998 se opět vrátil do funkce zemského ministra a vedoucího bavorského zemského kancléřství. Od 14. října 2003 se stal odpovědným za spolkové záležitosti a správní reformu.

Kandidatura na předsedu strany.

Poté, co se v roce 2005 Edmund Stoiber nestal ministrem ve vládě Angely Merklové, přestal být Erwin Huber pouhým nástupcem Stoibera, nýbrž také jeho soupeřem. Spolu s Günterem Becksteinem byli nejslibnějšími kandidáty. Huber také převzal ministerstvo hospodářství a dopravy. Po oznámení, že Stoiber k 30. září opouští místo předsedy CSU byl ve volbě spolu s Gabriele Pauliovou a Horstem Seehoferem považován za nejslibnějšího kandidáta. Do této funkce byl také 58,19% delegátů CSU 29. září 2007 zvolen.

Politické poměry uvnitř CSU.

Huber je považován v CSU za silně konzervativního – zejména v otázce rodiny – a hospodářských otázkách za liberálního. Třebaže ho velké množství straníků chválí, zejména díky nekompromisnímu počínání během správní reformy si udělal zapřisáhlé nepřátele v Bavorské vládě. Patří mezi věrné stoupence Angely Merkelové, která mu nabídla místo Vedoucího spolkového kancléřství ve svém kabinetu.

Erwin Huber (* 26. července 1946, Reisbach) je německý politik (CSU). Od listopadu 2005 je bavorským ministrem hospodářství, dopravy, spojů a technologie. 29. září 2007 byl zvolen za předsedu CSU.

Erwin Huber (born 26 July 1946) is a German politician. He was chairman of the Christian Social Union of Bavaria from 2007 to 2008.