Vznik a vývoj.

Letoun RWD-13 byl vyvíjen jako turistické (de facto sportovní) letadlo na podzim 1934 v továrně DWL ve Varšavě, nedaleko letiště Okęcie. RWD-13 navazoval na předchozí konstrukce RWD tj. na RWD-6 (vítěz mezinárodní turistické soutěže Challenge 1932 pilotovaný Franciszkem Żwirkou a Stanisławem Wiggurou) a RWD-9 (vítěz soutěže Challenge 1934 pilotovaný kpt. Jerzym Bajanem s mechanikem Gustawem Pokrzywkou). Hlavními konstruktéry byli Stanisław Rogalski a Jerzy Drzewiecki, výpočty provedl Leszek Dulęba. Na rozdíl od svých předchůdců mělo být toto letadlo více užitkovým, víceúčelovým strojem, nikoli pouze sportovním. Ve srovnání s RWD-9 měl letoun jiný motor, invertní čtyřválcový řadový motor dvojnásobného výkonu a menší rozpětí křídel. Přesto si zachoval přednosti jako byly krátký vzlet a přistání (STOL), poměrně vysoká rychlost (díky výkonu motoru) a snadnost řízení a stabilita. Prototyp (imatrikulace SP-AOA) byl zalétnut Kazimierzem Chorzewskim 15. ledna 1935. Po provedení drobných změn na struktuře draku byla v květnu 1935 zahájena výroba.  Letoun RWD-13 byl představen světové veřejnosti na stánku Svazu polského leteckého průmyslu při Mezinárodní letecké výstavě ILIS ve Stockholmu, která se uskutečnila v květnu 1936.  Letadlo se ukázalo jako velmi úspěšná konstrukce, která umožnila RWD/DWL dosáhnout komerčního úspěchu i v zahraničí. Letadla RWD-13 létala mimo Polska v civilním letectví dalších 10 států na 4 kontinentech (Evropa, Asie, severní a jižní Amerika), celkem bylo exportováno kolem 20 strojů. V roce 1937 byla vyvinuta ing. Bronisławem Żurakowskim sanitní verze RWD-13S. Na pravé straně trupu byly umístěny velké dveře pro nosítka, v kabině byly podpěry pro připevnění nosítek a změnilo se uspořádání sedadel. Letoun byl zalétán kolem 30. dubna 1937. Letoun RWD-13S byl mj. úspěšně vystaven na Mezinárodní letecké výstavě v Bělehradě, kterou uspořádal Královský jugoslávský aeroklub. Následně v roce 1937 byla vyvinuta i turisticko-sanitní verze RWD-13TS, vybavená 3 sedačkami a dveřmi pro nosítka. Po vyjmutí pravého sedadla bylo možné vložit nosítka.  Do roku 1939 bylo postaveno přibližně 85 letadel v turistické verzi, dalších 15 ve verzích 13S (sanitní) a 13TS (turisticko-sanitní). Letoun byl vyráběn i v licenci srbskou společností Prva srpska fabrika aeroplana Živojin Rogožarski AD z Bělehradu. Bylo tam vyrobeno 6 letounů.  Několik letadel přežilo válku a některá z nich se vrátila do Polska. V Polsku se dochoval pouze jediný exemplář. Letoun s imatrikulací SP-BNU je součástí sbírek Polského muzea letectví v Krakově. Další stroj je v muzeu Museu TAM (São Carlos) poblíž São Paula v Brazílii.

Popis letounu.

Jednomotorový vyztužený třímístný hornoplošník byl smíšené konstrukce ocel-dřevo. Trup byl svařen z ocelových trubek potažených plátnem a vpředu hliníkovým plechem. Trupový příhradový nosník aerodynamického tvaru byl složen z výztuh a překližkových rámů. Jednoduchá dvoudílná, dřevěná křídla klasické kompozice s dvojitým nosníkem a s pravoúhlým obrysem byla pokryta překližkou (v přední části) a plátnem. Použitím slotů Handley Page na náběžné hraně křídla bylo docíleno vyšší stability, jakož i ovladatelnosti i při velkém úhlu náběhu a byla znatelně snížena přistávací rychlost. Balanční křidélka štěrbinového typu byla dynamicky vyvážená. Pro snazší "hangárování" byla křídla sklopná podél trupu. Profil křídla dle IAW-192 (PZL-DJ3). Dvě ploché palivové nádrže umístěné u křídel obsahovaly celkem 140 litrů benzínu.  Prostorná kabina základní verze RWD-13 byla pro tři osoby: dvě přední sedadla se zdvojeným řízením pro piloty, jedno místo vzadu pro cestujícího a za ním bylo místo pro zavazadla. Z kabiny byl dobrý výhled vpřed, nahoru, vlevo i vpravo díky velkým oknům a průhledu na horní ploše kabiny. Do kabiny byl snadný přístup širokými dveřmi na každé straně. Kabina měla regulovatelné větrání i topení. Společná přístrojová deska pilotů byla umístěna přímo před předními sedadly a obsahovala otáčkoměr, rychloměr, výškoměr, 2 kompasy, olejový manometr, sklonoměr, 2 měřiče množství benzinu v nádrži atd.  Kapotovaný podvozek bez průběžné osy, o velkém rozchodu kol, byl odpérován olejo-pneumatickými tlumiči. Kola byla opatřena balonovými pneumatikami Dunlop a brzdami Bendix, které byly ovládány pedály na nožní páce u pilota. Tato konfigurace umožňovala i bezpečné „tvrdší“ přistání. Vzadu byl vybaven klasickou ostruhou.  Téměř výhradně byl k pohonu použit motor Walter Major 4 (licenční PZInż Major 4), kterých bylo od roku 1935 vyrobeno především v továrně Państwowe Zakłady Inżynieryjne kolem stovky. Dalším výrobcem (od roku 1939) byla továrna v Řešově (WS-2 Rzeszów). Na několika letounech se objevily i motory de Havilland Gipsy Major I nebo Cirrus Hermes IV.  Většina polských RWD-13 byla natřena červenou barvou se stříbrným bleskem namalovaným na trupu a "stříbrnými" křídly. Sanitní verze RWD 13S byly natřeny barvou slonoviny se znakem Červeného kříže, zatímco turisticko-sanitní verze RWD 13TS byly natřeny slonovinou s červeným bleskem na trupu.

Použití.

Základní verze RWD-13 byla využívána civilním letectvem jako turistické a sportovní letadlo v aeroklubech, jako cvičný letoun v leteckých školách, jako aerotaxi leteckou společností LOT a jako víceúčelový letoun soukromými firmami a osobami (např. továrna na čokoládu E. Wedel, společnost Polskie Zakłady Philips, kancléřství prezidenta Polské republiky atd.). Sanitní a turisticko-sanitní verzi využívaly Polský Červený kříž a aerokluby.mimo jiné na mezinárodní skautské rally v Nizozemsku, 4. mezinárodní letecké rally v Curychu a mezinárodní rally na Balatonu.  Letoun byl úspěšný i na sportovních soutěžích. V Mezinárodním hvězdicovém letu k IV. zimním olympijským hrám v Garmisch-Parkenkirchenu (únor 1936), kterého se účastnilo 61 letadel, získali 2. a 4. místo polští letci npr. Wlodarkiewicz (uletěl 3619 km a získal 778,9 b.) a kpt. Peterek na letadlech RWD-13 s motory Walter Major 4. Dále se účastnili na mezinárodním hvězdicovém letu při XI. letní olympiádě v Berlíně (3. místo) a mezinárodní skautské rally v Nizozemsku. Během 4. mezinárodního leteckého setkání v Curychu 23.7.-1.8.1937, kterému předcházel hvězdicový let, obsadily letouny RWD-13 v soutěži turistických letadel 1., 4., 6. a 7. místo (mj. Przysiecki, Chramiec, Kowalski). V září 1937 v Siófoku na Balatonu (III. mezinárodní letecká rallye na jezeře Balaton 1937, III. nemzetközi repülő találkozó a Balatonon 1937) posádka Zwolinski a Tyszkowska obsadila ze 42 přihlášených posádek (ze 7 států) 9. místo. Další 2 letouny se účastnily na podzim 1937 II. ročníku Raduno del Littorio v Itálii. V červenci 1938 získal sanitní letoun RWD-13S na Mezinárodní soutěži leteckých ambulancí v lucemburském Eschu druhou cenu, cenu města Esch (samotnou soutěž vyhrálo další polské letadlo LWS-2). Úspěšná byla účast hornoplošníků RWD-13 s motory Walter Major 4 na I. ročníku Letecké soutěže turistických letadel státy Malé dohody (Praha-Zlín-Bukurešť-Bělehrad-Arad-Praha), která se uskutečnila na přelomu srpna a září 1938. Letu se zúčastnilo 40 letadel, z nichž 9 bylo jugoslávských, 8 rumunských a 23 československých a soutěž úspěšně dokončilo 36 posádek. Posádky z Království Jugoslávie Milan Bjelanovič-Vicko Krejla (YU-PFO) a Kazimir Grohovac-Miloš Gagič (YU-PFE) na letounech RWD-13, vyrobených licenčně v Jugoslávii s československými motory, obsadily v kategorii IB 1. a 2. místo. Správní rada továrny Walter a spol. zajistila pro letadla s motory Walter servis téměř na všech kontrolních bodech. Kromě širokého pohostinství, jaké účastníkům a členům delegací poskytla na slavnostní večeři, rozdělila vítězům v jednotlivých kategoriích strojům s motorem Walter prémie a rovněž čestné ceny pro další posádky letounů s motory Walter v každé kategorii (zlaté a stříbrné letecké chronometry).  O letouny RWD-13 projevilo zájem i polské letectvo. První RWD-13 byl předán armádě k testování v roce 1937. Brzy byly získány prostředky na nákup 24 RWD-13. V září 1939 byly civilní letouny RWD-13 rozděleny mezi letky polského letectva. Používaly je: štábní velení ve styčné peruti nejvyššího velení, štábní velení letky leteckého velení, 31. průzkumná peruť, 10. styčná peruť, MDL styčná peruť, 161. lovecká peruť. Některá letadla byla evakuována do sousedních zemí, jiná byla zničena nebo zabavena Němci.  Celkem 28 letadel bylo evakuováno do Rumunska (23 RWD-13 a 5 RWD-13S). Od roku 1941 byly ve výzbroji rumunské Sanitární perutě (Transnistria Squadron) a od roku 1942 ve 108. Sanitární peruti. Zúčastnily se s rumunským letectvem na straně fašistického Německa Velké vlastecké války. Letadla byla široce používána v bitvách poblíž Stalingradu a na Krymu. Na konci války bylo v Rumunsku 21 operačních RWD-13, které byly přiděleny k 7. transportnímu leteckému pluku. Jedno letadlo bylo evakuováno 13. září 1939 do Švédska, kde bylo zpočátku používáno ve vojenském letectví jako Tp-11 a později do roku 1952 v civilním letectví. Jeden RWD-13 byl evakuován do Lotyšska a jedno letadlo ve verzi RWD-13S bylo evakuováno do Estonska. Když bylo v srpnu 1940 Estonsko pohlceno SSSR, letadlo bylo převzato Sovětským svazem. Jeden RWD-13S (nebo RWD-13ST) byl používán německou Luftwaffe (RF+CX)  Čtyři RWD 13 byly používány jako sanitární a styčná letadla během občanské války ve Španělsku (na straně frankistů) a také v arabsko-izraelské válce v roce 1947.  Po druhé světové válce byly do Polska vráceny 3 RWD-13 a jeden RWD-13S, které vrátilo Rumunsko. Po renovaci byly používány až do roku 1955. Používaly nové názvy LWD-13 a nové poválečné imatrikulace SP-MSZ (vlastněné ministerstvem zahraničních věcí, zkráceně MSZ), SP-ARG, SP-ARH a SP-ARL. RWD-13 bylo jedním z nejúspěšnějších polských sportovních letadel.

Uživatelé.

Vojenští uživatelé.

V podstatě všechny letouny z civilního letectví byly se začátkem druhé světové války "mobilizovány". Jugoslávské letouny převzal po dubnové válce ustašovský Nezávislý stát Chorvatsko. Estonské letouny po anexi zabavil Sovětský svaz.

Specifikace.

Údaje pro RWD-13 dle

RWD-13 byl polský turistický a sportovní letoun postavený týmem RWD a vyráběný ve velkých sériích v továrně DWL (Doświadczalne Warsztaty Lotnicze) před druhou světovou válkou. První letoun byl vyroben v roce 1935 na objednávku polovojenské organice LOPP. Byl to třímístný hornoplošný jednoplošník.

The RWD 13 was a Polish touring plane of 1935, three-seater high-wing monoplane, designed by the RWD team. It was the biggest commercial success of the RWD.


Derivace.

Hledáme-li řešení lineární homogenní diferenciální rovnice s konstantními koeficienty formula_3, vidíme, že pokud by se řešení rovnalo formula_8, každý sčítanec v rovnici bude konstantním násobkem formula_9. To pramení z faktu, že derivace exponenciální funkce formula_9 je násobkem původní funkce, čili formula_11, formula_12 a formula_13 jsou všechno násobky formula_9. To naznačuje, že určité hodnoty formula_15 dovolují, aby součet násobků formula_9 dával nulu, a řešil homogenní diferenciální rovnici. Abychom zjistili hodnotu formula_15, dosadíme funkci formula_18 a její derivace do diferenciální rovnice za formula_19 a jeho derivace, čímž dostaneme Protože formula_9 není nikdy rovno nule, můžeme jím rovnici vydělit, čímž dostaneme charakteristickou rovnici Když nalezneme kořeny formula_15 této charakteristické rovnice, můžeme z nich sestrojit obecné řešení diferenciální rovnice. Například jestliže se jeden kořen rovná 3, pak obecné řešení bude formula_24, kde formula_25 je konstanta.

Sestrojení obecného řešení.

Naleznutí kořenů formula_26 charakteristické rovnice, nám umožňuje sestrojit obecné řešení diferenciální rovnice. Kořeny mohou být reálné i komplexní a jednoduché nebo vícenásobné. Jestliže charakteristická rovnice má složky s jednoduchými reálnými kořeny, formula_27 násobnými kořeny a formula_28 komplexními kořeny po řadě odpovídajícími obecným řešením formula_29, formula_30 a formula_31, pak obecné řešení diferenciální rovnice je

Jednoduché reálné kořeny.

"Princip superpozice pro lineární homogenní diferenciální rovnice s konstantními koeficienty" říká, že jestliže formula_33 jsou formula_34 lineárně nezávislé řešení určité diferenciální rovnice, pak jejich každá lineární kombinace formula_35 je také řešením rovnice pro libovolné hodnoty formula_36. Proto pokud má charakteristická rovnice jednoduché reálné kořeny formula_26, její obecné řešení bude mít tvar

Vícenásobné reálné kořeny.

Jestliže charakteristická rovnice má formula_28 násobný kořen formula_40, pak je zřejmé, že formula_41 je alespoň jedno její řešení. Ale toto řešení není lineárně nezávislé s dalšími formula_42 kořeny. Protože formula_40 má násobnost formula_28, diferenciální rovnici můžeme faktorizovat na Skutečnost, že formula_41 je jedno řešení, nám umožňuje předpokládat, že obecné řešení má tvar formula_47, kde formula_48 je funkce, kterou je třeba nalézt. Substituce formula_49 dává pro formula_51. formula_28 násobným použitím této skutečnosti dostáváme což po vydělení formula_54 dává To platí právě tehdy, když formula_48 je polynom stupně formula_57, neboli formula_58. Protože formula_59, část obecného řešení odpovídající formula_60 je

Komplexní kořeny.

Pokud má charakteristická rovnice komplexní kořeny ve tvaru formula_62 a formula_63, pak obecné řešení je formula_64. Použitím Eulerova vzorce formula_65 můžeme toto řešení upravit: kde formula_67 a formula_68 jsou libovolné (i komplexní) konstanty.  Pokud použijeme konstanty formula_69, pak dostaneme partikulární řešení formula_70.  Pokud použijeme konstanty formula_71 a formula_72, pak dostaneme lineárně nezávislé řešení formula_73. Díky "principu superpozice pro lineární homogenní diferenciální rovnice s konstantními koeficienty", můžeme příspěvek k obecnému řešení diferenciální rovnice pro dvojici komplexně sdružených kořenů formula_74 vyjádřit vzorcem formula_75.

Charakteristická rovnice (nebo pomocná rovnice) je v matematice algebraická rovnice "n"-tého stupně, na které závisí řešení diferenciální rovnice "n"-tého řádu. Charakteristickou rovnici lze použít pro řešení lineárních, homogenních diferenciálních rovnic s konstantními koeficienty, které lze obecně zapsat kde formula_2 je závislá proměnná a formula_3 jsou konstanty. Tato diferenciální rovnice má charakteristickou rovnici tvaru Z kořenů formula_5 charakteristické rovnice můžeme zkonstruovat obecné řešení diferenciální rovnice. Tuto metodu řešení lineárních obyčejných diferenciálních rovnic s konstantními koeficienty objevil Leonhard Euler, který našel vztah mezi uvedenými rovnicemi. Vlastnosti Eulerovy charakteristické rovnice později podrobněji studovali francouzští matematici Augustin Louis Cauchy a Gaspard Monge.

In mathematics, the characteristic equation (or auxiliary equation) is an algebraic equation of degree upon which depends the solution of a given th-order differential equation or difference equation. The characteristic equation can only be formed when the differential or difference equation is linear and homogeneous, and has constant coefficients. Such a differential equation, with as the dependent variable, superscript denoting "n"-derivative, and as constants, will have a characteristic equation of the form whose solutions are the roots from which the general solution can be formed. Analogously, a linear difference equation of the form


Středověk.

Středověká slovinská literatura nabízí jen málo památek, které se dochovaly psané v lidovém jazyce. Mezi ně patří např. Frisinské zlomky, které jsou považovány za nejstarší latinkou psaný slovinský text. Tvoří je zpovědní formule, homilie a zpovědní modlitba. Pocházejí nejspíš z 10. - 11. století.

Reformace.

Začátky slovinské literatury spadají do období reformace, kdy byly zásluhou Primože Trubara vytištěny první knihy v lidovém, středověkém slovinském jazyce (1550). Jednalo se o slovinský slabikář ("Abecedarium") a katechismus. Vznikaly i další texty, především překlady z němčiny a latiny. Primož Trubar byl autorem dalších asi dvaceti slovinských knih, a o vydání několika desítek se v té době drtivě protestantských slovinských zemích zasloužil.  Následníkem Primože Trubara se stal Jurij Dalmatin, který přeložil do lidového jazyka Starý a Nový zákon. Jeho překlad byl - podobně jako v případě Trubara - založen na dolenjském nářečí slovinského lidového jazyka, nicméně Dalmatin byl znalejší jazykovědy a filologie než Trubar, a tak je jeho překlad kvalitnější.  Adam Bohorič ve stejné době (1584) sepsal první slovinskou gramatiku a stanovil pravidla pravopisu lidového slovinského jazyka. Jeho gramatika nesla název "Articae horulae" (česky "Zimní hodinky") a byla napsána po vzoru dobové gramatiky latinské. Jazyková norma, kterou ustanovil Bohorič, platila v podstatě až do 19. století a i v dobách národního obrození se ji ještě nemalá část slovinských vzdělanců zastávala.

Protireformace.

Protireformace byla ve slovinském prostředí symbolem útlaku literatury v lidovém jazyce. Dominující byl vliv němčiny, latiny a italštiny. Ještě v roce 1607 vznikl v církevním prostředí italsko-slovinský slovník. V letech 1615 - 1672 ovšem nevyšla ani jedna kniha ve slovinském jazyce.  Významnou osobností této doby je např. známý katolický kněz Tomaž Hren, který se zasloužil o pálení a likvidaci řady protestantských knih. Inicioval však vydání i některých knih s církevní tematikou ve slovinském lidovém jazyce, mnohé z nich vycházely přímo z prací trojice reformačních slovinských vzdělanců, především Jurije Dalmatina. Mnohé z jeho plánů na obohacení slovinského barokního knižního fondu však nakonec vzaly zasvé, neboť nenašly zastání u papežského vyslance. Za největší úspěch Tomaže Hrena je považováno pro význam rozvoje slovinského jazyka vydání "Evangelia inu listuvi" v počtu 3000 ks.

Osvícenství.

Konec 18. století a nástup osvícenství v Evropě znamenal také i začátek slovinské světské literatury. A to i přesto, že - podobně jako tomu bylo např. v bulharském prostředí - vyšel hlavní podnět k rozvoji tvorby v domácím jazyce z církevní (katolické) oblasti. Augustinský mnich Marko Pohlin např. sepsal na dvacet knih, především slovníků a gramatik, které měly sloužit k zvýšení povědomí o místním - jak o sám tvrdil - "Kraňském" jazyce. V roce 1765 dokončil např. slovník (Abecediku) a o tři roky později také Kraňskou gramatiku. Jeho práce sice z lingvistického hlediska nejsou příliš kvalitní a hodnotné, staly se však inspirací pro mnohé další.  Osvícenství se projevilo ve slovinském prostředí řadou reforem, mezi které patřily např. zřízení státních soudů, regionálních vlád, vydání Tolerančního patentu, uzákonění všeobecné školní docházky a zrušení jezuitského řádu. Byly zrušeny také i některé kláštery.  Mezi první světské vzdělance a literáty osvícenecké doby ve slovinských zemí patřili např. Žiga Zois, Tomaž Anton Linhart, nebo Valentin Vodnik. První z uvedených byl vzdělaným baronem a mecenášem, který své značné finanční prostředky využíval k rozvoji své vlasti. Financoval stavby cest, veřejných budov a také na podporu vzdělání a kultury. Brzy shromáždil dobové vzdělance do tzv. Zoisova kroužku. Již zmíněný Tomaž Anton Linhart v něm představoval prvního moderního slovinského dramatika (jehož hry jsou hrány i v dnešní době), byl také autorem prvních dějin slovinských zemí, které zahrnovaly období od Karla Velikého až po tehdejší dobu. Valentin Vodnik byl prvním moderním slovinským básníkem. Do skupiny patřili ještě Jurij Japel, Jernej Kopitar a Blaž Kumerdej.  Domácí slovinská literární tvorba neměla za cíl v této době přinést vzletné dobové ideály západní Evropy do malého Slovinska, nýbrž sloužit výhradně k tomu, co sledoval Zois - tedy osvětovým účelům. Jejím cílem bylo zvýšit povědomí o člověku jako jedinci. Vznikaly proto četné gramatiky, slovníky, či naučné knihy.  V roce 1786 byla založena Společnost přátel divadla.

Preromantismus, romantismus a národní obrození.

Přelom 18. a 19. století přinesl pro Slovinsko celou řadu změn, které iniciovaly rozvoj domácí kultury. Okupační správa napoleonovské Francie (tzv. "Ilyrské provincie") přinesla moderní zákoník. V roce 1811 byla zřízena katedra slovenistiky v Grazu a o čtyři roky později také v Lublani. Významnou osobností počátku 19. století byl mezi slovinci Jernej Kopitar, cenzor z Vídně, jazykovědec a autor jedné ze slovinských gramatik ("Grammatik der slavische Sprache in Krain, Kärnten und Steiermark"). Jako jeden z mála se pokoušel překonat roztříštěnost Slovinců do řady údolí, dialektů a regionálních příslušností a stanovit jednu normu slovinského jazyka. Rovněž definoval národní program Slovinců, který měl být založen na častém kontaktu vzdělanců s prostými sedláky, aby tak bylo možné získat co nejvíce lidí pro národní věc. Jernej Kopitar byl žákem Josefa Dobrovského a sám později učitelem mnohých dalších vzdělanců, obrozenců a literátů. Kromě již zmíněného Vuka Karadžiće se jednalo např. o Janeze Nepomuka Primice, Matiju Šnajdra, Urbana Jarnika, Valentina Staniče, Matevže Ravnikara, France Metelka, či Petera Danjka. Dva poslední zmínění autoři zasáhli svými návrhy i do slovinské "abecední války", tedy sporu o budoucí zápis slovinského jazyka, který byl nedílnou součástí slovinského národního obrození.  Slovinské národní obrození bylo chronologicky oproti např. chorvatskému o cca deset let zpožděno. Slovinští tvůrci té doby byli nicméně v dobrém kontaktu se všemi jižními Slovany; Stanko Vraz úzce spolupracoval s chorvatskými básníky a Jernej Kopitar poskytl mentorování budoucímu srbskému lingvistovi a etnologovi, Vuku Karadžićovi. Myšlenka jihoslovanské vzájemnosti, manifestovaná právě ilyrským hnutím, však ve Slovinsku i přes určité počáteční sympatie nakonec nepadla na úrodnou půdu. Čátečně tomu bylo proto, že za základ "ilryského jazyka" si chorvatští vzdělanci vzali nářečí blízké Dubrovníku (a také Srbsku), a nikoliv Slovincům bližší záhřebskou kajkavštinu. Jediné, co přežilo z myšlenky jednotného jihoslovanského jazyka, byla chorvatská (a též i srbská) abeceda - gajice, která ukončila dlouhodobé spory, jestli má být přijata historická, či progresivní abeceda.  Romantické období se začalo ve slovinské literatuře projevovat kolem roku 1830. Hlavním iniciátorem romantismu byl literární časopis (almanach) "Kranjska čbelica", jejímiž autory byli Matija Čop a France Prešeren. Oba dva spolupracovali ještě s Mihou Kasteljicem či Andrejem Smolem.  Hlavním "národním básníkem" slovinské romantické literatury se stal France Prešeren. Jeho Věnec sonetů (část) a Básně byly ukázkou evropské romantické tvorby a zároveň také i slovinským národním manifestem. Požadoval v nich autonomii slovinských zemí a svébytnost národa, což ve své době byly ideje nejen revoluční, ale také nebezpečné - a proto jeho nejznámější báseň, "Zdravljica" (dnes je její část slovinskou hymnou) - vyšla až v roce 1848. Význam, který Prešern sehrál pro domácí tvorbu je podobný, jako je tomu např. u Branka Radičeviće v případě literatury srbské, či Karla Hynka Máchy u české literatury.  Slovinské romantické období skončilo revolučním rokem 1848/1849.

Přechod od romantismu k realismu.

V polovině 19. století si Slovinsko procházelo střetem mezi generací tzv. staroslovinců a mladoslovinců. První, konzervativněji zaměřená skupina, se ve své literární tvorbě zabývala především velebením vlasti a Rakouské monarchie. Druhá z nich se naopak soustředila na přejímání evropských vlivů a jejich uplatnění v domácí tvorbě. Obě generace však hledaly něco nového a tvorba romantika Prešerna mezi jejich cíle nepatřla. Jeho dílo tak nebylo prezentováno a namísto něho poukazoval dobový tisk a společnost na jiné autory. Iniciativní byli nejprve staroslovinci v čele s Janezem Bleiweisem. Utvářeli téměř po deset let (v období tzv. Bachova absolutismu) podobu aktuální literární tvorby. Oficiálně se drželi osvětových idejí, jejich heslo znělo "Vše za víru, vlast a císaře!" Až později se do popředí dostala druhá skupina mladoslovinců. Vůdčí realistickou osobností se tak stal mladoslovinec Fran Levstik, který definoval program literární (realistický) i politický. Své myšlenky publikoval v časopise "Slovenski glasnik", který vycházel v letech 1858 - 1868 a který byl ve své době jediným povoleným literárním časopisem, který vycházel ve slovinštině. Levstik se vyslovil za tvorbu, která vzniká v podmínkách domácích, drží se domácích vzorů a jako pevně konstituovaná teprve přichází do kontaktu s dalšími evropskými národy a kulturami.

Realismus.

Druhá polovina 19. století se i ve Slovinsku stala ovšem nakonec etapou realismu. Nejednalo se ovšem o realismus čistý. Doplňovala jej totiž celá řada pozdně romantických, preromantistických, či jiných tendencí. Jednotliví autoři se orientovali k různým, vzájemně odlišným proudům. Fran Levstik, Josip Jurčič, či Josip Stritar byli zástupci spíše romanticky laděného realismu, práce Ivana Tavčara jsou považovány za ukázku realismu poetického. Podobně jako i v jiných evropských zemích, i v těch slovinských se v druhé polovině 19. století souběžně s realismem začal projevovat i vliv naturalismu, který kritizoval především poměry ve vysoké společnosti. Jednalo se však pouze o vliv, nikoliv jasný proud, ke kterému by bylo možné přiřadit skupinu literárních tvůrců. Nejvíce se vliv naturialismu projevil nicméně u Frana Govekara. Do jisté míry ještě přežívaly myšlenky ilyrismu, avšak po nějaké době nakonec převážila idea rozšíření samostatného slovinského jazyka.  Mezi realistické básníky této doby se zařadili Simon Gregorčič a Anton Aškerc.  Slovinsko konce 19. století procházelo celou řadou složitých procesů; industrializace vedla k nárůstu městského obyvatelstva, a tedy obyvatelstva, jehož jazykem byla právě slovinština, nikoliv němčina, nebo italština. Hlavním tématem slovinských realistických autorů se stal život na vesnici, v tradiční společnosti. Takové obrazy se nacházejí např. v tvorbě Janeze Mencingera, Janka Kersnika, Ivana Tavčara a podobně jako tomu bylo i v jiných středoevorpských literaturách, i ony jsou značně idealizovány.

Moderna.

Období moderny začalo ve Slovinsku s nástupem 20. století a skončilo s poválečným zapojením Slovinska do Státu SHS a úmrtím Ivana Cankara v roce 1918. Slovinská moderna zcela přirozeně sledovala vzory a trendy z Vídně. Jejím hlavním posláním byla především vzpoura proti dosavadní literární praxi a hledání nového.  Hlavní osobností slovinské moderny byl sociálně laděný Ivan Cankar, obhájce jednoty jihoslovanských národů. Dalšími významnými tvůrci byli Oton Župančič, Josip Morn, nebo Dragotin Kete.

Avantgarda.

Díky vzniku jednotného jihoslovanského státu se kulturní styky mezi jednotlivými národy Jugoslávie upevnily a kulturní výměna zrychlila. Podobně jako v sousedním Chorvatsku, i ve slovinském prostředí meziválečného období proto dominoval především expresionismus. Hlavním slovinským expresionistou se stal Srečko Kosovel. Dalšími expresionistickými autory pak byli Alojz Gradnik, Stanko Majcena, Mirana Jarce, či Antona Vodnika. Expresionisté ve své tvorbě vyjadřovali pocit strachu, úzkosti, osamění a napětí a každý z nich si našel nakonec cestu k svému vlastnímu směru.  Sociální literatura, která dominovala jugoslávské tvorbě 30. let byla patrná i ve Slovinsku. Stala se základem tvorby, kterou ideově protežoval především komunistický režim v 50. letech 20. století. Představiteli sociálního proudu v meziválečné slovinské literatuře byli např. Miško Kranjec, Prežihov Voranc, či Ciril Kosmac, nebo Anton Ingolić. Poslední z uvedené čtveřice byl dokonce komunistický aktivista.

Poválečná literatura.

I ve Slovinsku byla v poválečném období hlavním tématem druhá světová válka, resp. zkušenosti a prožitky mnohých autorů z období tohoto konfliktu. Nemálo slovinských spisovatelů bylo aktivně zapojeno do partyzánského hnutí. Mezi ně patřili např. Matej Bor, Karel Destovnik-Kajuh apod. Socialistický realismus dominoval pouze v krátkém období po skončení konfliktu, až po roztržku Tita se Stalinem. Podobně jako i jiných republikách Jugoslávie, i ve Slovinsku žádali autoři diskuzi o vlastní tvorbě a možnost uplatnění i jiných tvůrčích stylů, k čemuž také v polovině 50. let 20. století došlo.  Ve Slovinsku nastoupil v polovině 50. let 20. století nový proud tzv. intimismu, jehož ústředním tématem především bylo vyjádření básníkovy nespokojenosti se životem a okolím prostřednictvím nářku v přírodě. Zakladatelem tohoto směru byl básník Ivan Minatti, pokračovatelem pak Lojze Krakar. Alespoň omezená, ale přítomná umělecká svoboda vedla k i rozmachu dalších literárních směrů, mnohdy i oživení těch předválečných.

Postmoderna.

Postmoderní proudy si našly své místo na přelomu 60. a 70. let 20. století i ve slovinské literatuře. Jednalo se například o magický realismus, existencialismus apod.  Mezi spisovatele postmoderního období slovinské literatury se řadí Boris A. Novak, Marko Kravos, Drago Jančar, Evald Flisar, Tomaž Šalamun, Brina Svit, Janko Ferk, а Cvetka Lipuš.  Dominantním autorem se ovšem stal Edvard Kocbek. Ten rozboural normy jugoslávského komunistického řádu velmi rychle. Ve svém díle "Strach a odvaha" (slovinsky "Strah in pogum") předložil čtenářům zcela jiný obraz partyzánských bojovníků, než bylo od autorů očekáváno. Vzhledem k tomu, že po skončení války byly po několik let až desítek let události spojené s partyzánským hnutím jedním z dominantních témat jugoslávské literatury, vyvolalo dílo nemalý rozruch.  Ve slovinské literatuře po roce 1970 dominují Drago Jančar, Aleš Debeljak a Tomaž Šalamun.

Slovinská literatura patří k rodině evropských literatur. Je propojena jednak s tradicemi středoevropských národů, především národů bývalé Rakousko-uherské monarchie, jakož i Jugoslávie. Její dějiny jsou staré několik set let.

Slovene literature is the literature written in the Slovene language. It spans across all literary genres with historically the Slovene historical fiction as the most widespread Slovene fiction genre. The Romantic 19th-century epic poetry written by the leading name of the Slovene literary canon, France Prešeren, inspired virtually all subsequent Slovene literature.


Historie.

Mylná představa je, že nápad pro Munzee byl inspirován geocachingem, což je hra, ve které účastníci hledají skrytou schránku pomocí technologie GPS. Avšak spoluzakladatel Munzee Aaron Benzick (který nikdy nebyl geocacherem) přišel s myšlenkou použití QR kódů pro hru v roce 2008, ale technologie a schopnosti smartphonů nebyly v té době k dispozici.Benzick a spoluzakladatelé, Scott Foster, Chris Pick a Josh Terkelsen zahájili hru 1. července 2011. Termín Munzee byl odvozen z německého slova pro mince, Münze. Protože doménové jméno munze.com již bylo obsazeno a aby se v angličtině název lépe vyslovoval, přidalo se nakonec písmeno „e“. Původně měly QR kódy mít kulatý tvar pokerových žetonů či mincí.

Munzee.

Munzee mohou být vyrobeny z jakéhokoli materiálu; musí mít minimálně QR kód a odolné vůči k přírodě (vodotěsné, odolné proti povětrnostním vlivům atd.). Munzee mohou být generovány a vytištěny z webových stránkách nebo je lze zakoupit prostřednictvím internetového obchodu nebo prostřednictvím autorizovaných distributorů. Virtuální Munze lze zakoupit z internetového obchodu.  Chcete-li vygenerovat nebo objednat Munzee, musíte být zaregistrováni na oficiální webové stránce s jedinečným uživatelským jménem. Při generování Munzee se na webové stránce vytvoří webový odkaz, přes který lze vygenerované Munzee spravovat. Tento webový odkaz je prezentován jako QR kód na Munzee. Munzee lze přiřadit libovolné jméno a dlouhý komentář jako vlastnosti. Obě informace jsou uloženy v databázi (nikoli v QR kódu) a lze je později i změnit.  Poté, co je Munzee fyzicky vytvořeno, může mu být přiřazeny souřadnice kdekoli venku nebo uvnitř a poté ověřeno prostřednictvím aplikace. Jakmile je Munzee ověřen, začne se zobrazovat na mapě a je připraven k nalezení jinými hráči. Pokud je Munzee poškozen nebo odlepen, tak hráči mohou nahlásit poruchu a po dvou hlášeních je Munzee vyřazen z mapy. Kromě toho jsou nyní vyhrazení hráči v programech QRew nebo ZeeQRew schopni nahradit poškozené munzee novými nálepkami.  Souřadnice všech Munzee jsou spravovány na herní platformě na munzee.com. Hráči se navigují k umístění Munzee pomocí smartphonu. Zápis nálezu totiž provádíte pomocí nasnímání QR kódu na nalezené nálepce aplikace se připojí k databázi a ověří GPS souřadnice, poté provede zápis. Za nalezení munzee získáte body, stejně jako za založení munzee pro ostatní a také obdržíte body za to, že někdo vaši munzee nalezne. S rostoucím počtem bodů se posouvá váš level ve hře. Hráči také samostatně nebo v týmech soutěží o co nejvyšší umístění v žebříčku.

Typy munzee.

Tyto typy Munzee jsou na mapě zobrazeny odlišně. V závislosti na typu Munzee obdrží nálezce diferencovaný počet bodů. V zásadě existují dvě kategorie Munzees, virtuální Munzees a fyzická Munzees.  Fyzické mince jsou všechny ty, u kterých musí být na místě naskenován QR kód. Virtuální mince zahrnují všechny ty, u kterých musíte být pouze v určitém poloměru místa, abyste je našli.  Fyzické munzee:  Virtuální Munzee:  Speciální Munzee:

Rozšíření.

V červnu 2020 je na celém světě ve 240 zemích více než 9 milionů munze a bylo zaznamenáno více než 380 milionů nálezů Munzee. Registrováno je také více než 450 000 uživatelů.

Munzee [manzí] je jedna z outdoorových her na hledání "pokladů". Hra je podobná geocachingu, ale kromě polohy GPS zařízení používá technologii QR kodů k prokázání nálezu namísto "logbooku". Hra byla spuštěna v Texasu v roce 2011, hra se poprvé objevila v Německu spolu s Kalifornií a Michiganem. Název hry je odvozen od německého slova pro minci – "Münze". V současnosti (2020) existují přibližně 10 milionů munzee ve 188 zemích světa, na všech kontinentech včetně Antarktidy, kolem 400 tisíc nálezů a 450 tisíc hráčů.

Munzee is a freemium scavenger hunt game where QR codes have to be found at different places in the real world. The game is similar to geocaching but uses QR code technology, in addition to device GPS location, to prove the find instead of a logbook. Launched in Texas in 2011, the game caught on first in Germany, along with California and Michigan. It is now played in more than 188 countries around the world, and there is at least one physical Munzee deployed on every continent, including Antarctica.


Historie.

Specifikace HSTS byla schválena 2. října 2012 a následně publikována 19. listopadu 2012 jako. Původně autoři odeslali návrh jako Internet-Draft 17. června 2010. V rámci diskuze nad návrhem bylo jméno změněno ze „Strict Transport Security“ (STS) na „HTTP Strict Transport Security“ (HSTS). Důvodem pro změnu bylo, že jde o specifickou záležitost HTTP protokolu (název v HTTP hlavičce zůstal codice_1).

HSTS mechanismus.

Server implementuje HSTS politiku tím, že odesílá hlavičku přes HTTPS připojení (HSTS hlavičky odeslané pomocí HTTP jsou ignorovány). Server může například odeslat hlavičku, která určí, že všechny budoucí dotazy na danou doménu budou používat jen HTTPS připojení po dobu jednoho roku: "Strict-Transport-Security: max-age=31536000; includeSubDomains; preload".  Pokud webová aplikace poskytne HSTS politiku user agentovi, agent se chová následovně:  HSTS pomáhá chránit webové aplikace proti některým pasivním (odposlechy) a aktivním síťovým útokům. Díky HSTS mechanismu má útočník, který využívá man-in-the-middle útok, velmi sníženou šanci, že odchytí nějaké žádosti či požadavky odeslané mezi uživatelem a webovou aplikací.

Využití.

Technologie HSTS dokáže odstranit problémy se SSL-stripping man-in-the-middle útokem, který byl poprvé publikován Moxie Marlinspikem v roce 2009 na BlackHat Federal talk pod názvem „New Tricks For Defeating SSL In Practice“. SSL-stripping útoky (na SSL a TLS) transparentně převádějí zabezpečené HTTPS připojení na nezabezpečené HTTP připojení. Uživatel uvidí, že jeho připojení je nezabezpečené, ale v zásadě neví, zda by připojení mělo být zabezpečené nebo ne. Mnoho stránek nevyužívá TLS/SSL, proto není žádný způsob jak zjistit, zda je připojení v nezabezpečeném HTTP kvůli útoku nebo jen proto, že stránky nevyužívají TLS/SSL.  HSTS řeší tento problém tak, že prohlížeči sdělí, že by připojení k serveru mělo vždy využívat TLS/SSL. HSTS hlavička může být útočníkem odstraněna, pokud uživatel na stránku přistupuje poprvé. Prohlížeče Google Chrome a Mozilla Firefox se snaží tomuto předcházet tak, že poskytuje předem načtený seznam HSTS sítí. Toto řešení bohužel nelze použít pro všechny stránky v Internetu. Více níže v kapitole „Omezení“.  HSTS také pomáhá předcházet krádeži přihlašovacích HTTP cookies pomocí rozšířeného nástroje Firesheep (plugin pro Firefox).  Jelikož je HSTS časově omezeno, je citlivý například na útoky, které posouvají systémový čas cílového počítače využitím falešných NTP paketů.

Omezení.

Původní požadavek zůstává nechráněn proti aktivním útokům, pokud se použije nezabezpečený protokol (HTTP) nebo pokud URI pro původní požadavek byla získána přes nezabezpečený kanál. To samé platí v případě, kdy poprvé přistupujeme na stránky po uplynutí doby stanovené HSTS politikou <nowiki>max-age</nowiki> (tato doba by měla být nastavena na několik dní nebo měsíců v závislosti na aktivitě a chování uživatele). Google Chrome a Mozilla Firefox řeší toto omezení pomocí „STS preloaded list“, což je seznam obsahující známé sítě, které podporují HSTS. Tento seznam je distribuován s prohlížečem, díky čemuž využívá zabezpečené připojení pro sítě v seznamu již při prvním přístupu. Avšak, jak již bylo zmíněno, toto řešení nedokáže pokrýt všechny stránky na internetu. Možným řešením by mohlo být využití DNS záznamů pro deklarování HSTS politiky a přistupovat k nim zabezpečeně pomocí DNSSEC.  Ani využitím „STS preloaded list“ nemůže HSTS předcházet pokročilým útokům proti TLS jako je například BEAST nebo CRIME.

Důsledky nesprávného nastavení nebo opomenutí.

Při nasazení HSTS je nutné udržovat platný certifikát, v opačném případě se webová stránka může stát nedostupnou. Po té, co kvůli neschválení rozpočtu USA muselo asi 800 000 zaměstnanců nastoupit dovolenou, do 21. ledna 2019 nebylo obnoveno přes 130 TLS certifikátů vládních webů, přičemž stránky, které jsou v seznamu STS preloaded list se tak staly úplně nedostupnými, protože v tomto případně prohlížeč neumožní přidání výjimky.

HTTP Strict Transport Security (HSTS) je v informatice bezpečnostní mechanismus, který chrání síťovou komunikaci mezi webovým prohlížečem a webovým serverem před downgrade útoky a zjednodušuje ochranu proti únosu spojení (tzv. "cookie hijacking"). Mechanismus umožňuje, aby webový server vynutil v prohlížeči komunikaci pouze pomocí šifrovaného HTTPS připojení a vyloučil tím přenos dat nezabezpečeným HTTP protokolem. HSTS definuje. Webový server aktivuje HSTS pomocí HTTP hlavičky codice_1, která svou hodnotou definuje časový úsek, po který může prohlížeč přistupovat k serveru výhradně zabezpečeně.

HTTP Strict Transport Security (HSTS) is a web security policy mechanism that helps to protect websites against man-in-the-middle attacks such as protocol downgrade attacks and cookie hijacking. It allows web servers to declare that web browsers (or other complying user agents) should automatically interact with it using only HTTPS connections, which provide Transport Layer Security (TLS/SSL), unlike the insecure HTTP used alone. HSTS is an IETF standards track protocol and is specified in RFC 6797.


Osobní život.

Narodil se roku 1973 v Lucemburku do rodiny obchodníka s vínem Claudea a Francouzky ruského původu Aniely Bettelových. Matka byla praneteří hudebního skladatele Sergeje Rachmaninova. Po dokončení středoškolského stupně vzdělání získal magisterský diplom ve veřejném a evropském právu a titul DEA ("Diplôme d'études approfondies", dříve udělovaný titul ve Francii standardně po jednoletém postgraduálním studiu) v politologii a veřejném právu na univerzitě v Nancy. V řecké Soluni také studoval námořní právo a církevní právo na Aristotelově univerzitě v rámci výměnného studentského programu Erasmus. Kvalifikaci právníka získal 12. července 2001.  Na počátku třetího tisíciletí účinkoval po čtyři roky v pořadu nazvaném "Sonndes em 8", již zaniklého soukromého televizního kanálu T.TV.

Politická dráha.

Místní politika.

V komunálních volbách 1999 byl poprvé zvolen do zastupitelstva Lucemburku, když na kandidátce Demokratické strany skončil šestý. Po volbách do zastupitelstev v roce 2005 se umístil na čtvrté pozici a v rámci sboru byl zvolen do úřadu zvaného "échevin" (konšel). Sbor konšelů spolupracuje se starostou.  Po obecních volbách konaných 9. října 2011 se ve třiceti osmi letech stal starostou Lucemburku. Slib složil 24. listopadu 2011. Ve funkci setrval do prosince 2013, kdy byl jmenován lucemburským premiérem.

Celostátní politika.

Do jednokomorového parlamentu kandidoval ve volbách 1999, kdy v centrálním obvodu skončil na 10. místě demokratické kandidátky – tři příčky pod čarou, za sedmi přímo zvolenými poslanci. Přesto v Poslanecké sněmovně zasedl vzhledem k tomu, že Demokratická strana jako druhá v pořadí přeskočila třetí Socialistickou dělnickou stranu, a s vítězem voleb Junckerovou Křesťanskosociální lidovou stranou zformovala vládu. Zvolené demokratické poslankyně Lydie Polferová a Anne Brasseurová se staly členkami kabinetu. V důsledku klouzavého mandátu tak uvolnily svá poslanecká křesla pro dva náhradníky. Bettel jako třetí náhradník pak do parlamentu pronikl 12. srpna 1999 díky uvolněnému křeslu Colette Fleschové, která byla zvolena v eurovolbách 1999 do Evropského parlamentu a v národním zastupitelském sboru nezasedla.  V parlamentních volbách 2004 skončil na čtvrté pozici kandidátky, z níž se do sněmovny dostalo pět členů, a pokračoval tak v mandátu.

Předseda vlády.

V průběhu roku 2013 se stal předsedou Demokratické strany a ve všeobecných volbách 2013 kandidoval jako její lídr. Poté, co subjekt dovedl s třinácti mandáty k třetímu místu, jmenoval jej velkovévoda Jindřich I. Lucemburský za tzv. "formateura", osobu která vede jednání o sestavení budoucí vlády. Lucemburským premiérem se stal 4. prosince 2013, když byl dohodnut koaliční kabinet na půdorysu jeho demokratů, socialistické dělnické strany (držících také 13 mandátů) a Zelených (se 6 mandáty). Ve vládě současně zastával pozice státního tajemníka, ministra spojů a sdělovacích prostředků a ministra pro náboženské záležitosti.  Od jeho vlády se očekávala právní reforma v oblasti uzavírání stejnopohlavních sňatků (účinnost přijatého zákona od 1. ledna 2015), změna náboženských pravidel ve školách a omezení výdajů, aby Lucembursko udrželo nejvyšší rating AAA.

Soukromý život.

Otevřeně se hlásí k homosexuální orientaci. Podle jeho názoru stále více Lucemburčanů neřeší skutečnost, jestli je či není někdo gay. Stal se tak prvním lucemburským premiérem, který se otevřeně přihlásil k homosexuální orientaci, a historicky třetí takovou hlavou vlády na světě, po islandské premiérce Jóhanně Sigurðardóttirové a belgickém ministerském předsedovi Eliu Di Rupovi.  Od března 2010 byl v partnerském vztahu s architektem Gauthierem Destenayem, jenž ho v srpnu 2014 požádal o ruku. K uzavření sňatku došlo 15. května 2015. Právní úprava umožňující uzavírání stejnopohlavních manželství vstoupila v Lucembursku v účinnost 1. ledna téhož roku.

Xavier Bettel (* 3. března 1973 Lucemburk) je lucemburský politik a právník, který od prosince 2013 zastává úřad předsedy vlády Lucemburska, v němž nahradil Jeana-Claudea Junckera.

Xavier Bettel (; born 3 March 1973) is a Luxembourg politician who has been Prime Minister of Luxembourg since 2013. He has previously served as Mayor of Luxembourg City, and was also a Member of the Chamber of Deputies.


Historie.

Pozemky Slains vlastnil vlivný skotský klan Hay již od 14. století. V roce 1453 byl Sir William Hay, jenž byl hlavou klanu, jmenován králem Jakubem II., hrabětem z Errollu. V této době byl hlavním sídlem hrad Old Slain Castle u Colliestonu, asi 8 kilometrů na jihozápad. V roce 1585 získal titul Francis Hay, 9. hrabě z Errollu a konvertoval ke katolické církvi. Spikl se s dalšími katolickými šlechtici, včetně hraběte z Huntly, se kterým se přidal ke krátce trvající rebelii v roce 1589. Erroll byl také signatářem dokumentu, objeveného při odhalení španělsko–katolického spiknutí proti králi, za což byl roku 1594 prohlášen za zrádce a Old Slains Castle byl na příkaz krále Jakuba I. zničen.  Po nějaké době, strávené v zahraničí se hrabě do Skotska vrátil a v roce 1597 se zřekl se katolické víry, čímž získal zpět královu přízeň. Opustil zničený hrad Old Slains a na současném místě postavil nádvoří a čtvercovou obytnou věž. Originálně se jmenovala "Bowness", ale později se místu začalo říkat "nový": „"New Slains"“. Křídla budov okolo nádvoří byly prodlouženy v roce 1644 přidáním chodby s galerií, a v roce 1717 byla přestavěna přístupová strana.  V roce 1820 si William Hay, 18. hrabě z Errollu, vzal Lady Elizabeth FitzClarence, nemanželskou dceru krále Viléma IV.. Ve 30. letech 19. století 18. hrabě zadal aberdeenskému architektovi Johnu Smithovi, hrad přestavět. Přestavba byla provedena ve skotském baronském stylu, včetně žulových obkladů z let 1836–1837. Zahrady byly vytvořeny na konci 90. let 19. století architektem T. H. Mawsonem.  Hrad Slains je spojovaný se spisovatelem Bramem Stokerem, který byl častým návštěvníkem v Cruden Bay mezi lety 1893 a 1910. Hrad je zmíněn v románech "The Watter's Mou"' a "The Mystery of the Sea"., které byly příběhem zasazeny do této lokality. Hrad také poskytl inspiraci pro Kyllionův hrad v knize "Klenot sedmi hvězd". Hrad Slains je ovšem obvykle spojován hlavně s románem Drákula. Je velmi pravděpodobné, že se prostředí hradu stalo vizuální inspirací, když Stoker začal psát svůj román v Cruden Bay. Osobitý prostor hlavní síně tvaru oktagonu, může být hlavním zdrojem pro popis oktagonální síně hraběte Drákuly.  V roce 1913 20. hrabě z Errollu hrad Slains prodal, čímž ukončil více jak 300 let trvající linii ve vlastnictví rodu Errollů. Hrad zakoupil Sir John Ellerman, bohatý ovšem tajnůstkářský majitel lodní společnosti Ellerman Lines, který hrad pronajal. V roce 1925 nechal odstranit všechny střechy, aby se tím vyhl placení daní z nemovitosti. Od té doby hrad chátral a nyní z něj zůstalo pouze obvodové zdivo. V roce 2004 se objevila zpráva, že partnerská společnost Slains Partnership připravuje plány na rekonstrukci, která by měla stavbu přebudovat na 34 apartmánů. V srpnu 2007 byl záměr povolen v územním plánu správní radou Aberdeenshire, ale kvůli ekonomické krizi v roce 2009, byly všechny plány na obnovu pozastaveny. V dubnu roku 2018 byl hrad na seznam hodnotných památek Historic Environment Scotland v kategorii B. Místní obyvatelé tuto změnu velmi uvítali poté co více jak deset let bojovali proti přebudování hradu na rekreační apartmány. Proti tomu se současní majitelé pod společností Mountwest 4 Limited odvolali u soudu.

Architektura.

Na první pohled se zřícenina hradu zdá být kvůli rozmanitému zdivu používajícímu žulu, červené cihly, pískovec a novější hlazenou žulu, směsicí několika různých architektonických stylů. Ovšem faktem je, že většina architektury pochází z poměrně soudržného období od roku 1597 do roku 1664, kdy vznikala nejrozsáhlejší výstavba. Při přestavbě roku 1836 bylo přidáno žulové obložení v kontrastu se starším stavebním provedením. Obraně hradu slouží od západní strany severomořský útes a z druhé strany dnes zničená hradba, ve které býval hlavní vstup z jižní strany. Zříceninu tvoří poměrně dobře zachovalá tří až čtyř patrovou stavba s částečným podsklepením patrným zvláště na východní straně. Zde jsou dobře zachovalé sklepní kuchyně a spižírny. Vnitřní průchody jsou celekem dobře zachovalé dřevěné konstrukce s četnými příklady pískovcového obložení a cihlovými oblouky. Interiér v přízemí je bludištěm chodem a menších pokojů, což ukazuje na velkou obývanost hradu v 17. století.

Slains Castle známý také jako New Slains Castle, kvůli rozlišení se starým hradem Old Slains Castle, je zřícenina hradu ve správní oblasti Aberdeenshire ve Skotsku. Nachází na útesu na okraji Severního moře kilometr východně od vesnice Cruden Bay. Jádro hradu tvoří donjonová věž z 16. století, kterou nechal postavit Francis Hay, 9. hrabě z Errollu. Hrad byl mnohokrát výrazně přestavován, naposled v roce 1837, kdy byl přestavěn na honosné sídlo ve skotském baronském stylu. K sídlu také patřily tři rozsáhlé zahrady, ovšem dnes se zde nachází pouze nezastřešená ruina. Plány na obnovu hradu jsou pozastaveny od roku 2009. Hrad je od dubna 2018 veden pod ochranou Historic Environment Scotland na seznamu hodnotných historických pamětihodností v kategorii B. Spisovatel Bram Stoker se přímo inspiroval hlavní síní hradu pro svůj román Drákula. Oktagonální velkou síň hradu Slain v románu popisuje postava Jonathana Harkera, když popisuje Drákulův hrad.

Slains Castle, also known as New Slains Castle to distinguish it from nearby Old Slains Castle, is a ruined castle in Aberdeenshire, Scotland. It overlooks the North Sea from its cliff-top site east of Cruden Bay. The core of the castle is a 16th-century tower house, built by the 9th Earl of Erroll. Significant reconstruction of the castle has been carried out a number of times, lastly in 1837 when it was rebuilt as a Scots Baronial mansion. At one time it had three extensive gardens, but is now a roofless ruin. Plans to restore the castle have been on hold since 2009. It is a Historic Environment Scotland Category B listed building. Apparently Bram Stoker took inspiration for the great room in Dracula's Transylvanian Castle directly from Slain castle's octagonal great room. He transposed the Slain room directly to Castle Dracula where Jonathan Harker described it in the novel.


Obsazení.

V hlavních rolích účinkuje celkem 28 herců. Většina postav je z druhé čety roty Bravo prvního průzkumného praporu. Lee Tergesen hrál novináře Evana Wrighta, který jednotku po celou dobu doprovází. Wright byl přidělen k vedoucímu vozidlu, které sdílel se seržantem Bradem 'Icemanem' Colbertem (Alexander Skarsgård), desátníkem Joshem Rayem Personem (James Ransone) a Lancem Corporalem Haroldem Jamesemm Trombleym (Billy Lush).  Ostatní postavy hrají: nadporučík Nathaniel Fick (Stark Sands), seržant Antonio 'Espera Poke' (Jon Huertas), nemocniční zdravotník druhé třídy Robert Timothy 'Doc' Bryan (Jonah Lotan), desátník Evan 'Q-Tip' Stafford (Wilson Bethel), desátník Walt Hasser (Pawel Szajda), kulometčík seržant Mike 'Gunny' Wynn (Marc Menchaca), desátník Gabriels 'Gabe' Garza (Rey Valentin), desátník Jason Lilley (Kellan Lutz), seržant Leandro "Shady B" Batista (Mike Figueroa), seržant Larry Shawn 'Pappy' Patrick (Josh Barrett), seržant Rudy 'Fruity' Reyes (hraje sám sebe), desátník Anthony 'Manimal' Jacks (Rich McDonald) a desátník James Chaffin (Eric Ladin).

První průzkumný prapor.

První průzkumný prapor (1st Recon Battalion) je součástí první divize námořní pěchoty pod velením generálmajora Jamese Mattise (Robert Burke). Praporu velí podplukovník Stephen 'Godfather' Ferrando (Chance Kelly).

Charlie Company.

První průzkumný prapor (1st Recon Battalion's 3rd rifle company). Členové jsou obsažení v krátké scéně v Epizodě 4: "Combat Jack", ale Mariňáci nejsou jmenováni. Volací znak je 'Raptor'.

Delta Company.

Reservisté co zaútočily na první prapor. Členové jsou obsaženi v Epizodě 6: Buďte v klidu ("Stay Frosty"), ale pouze jeden důstojník je jmenován.

Epizody.

1. Get Some - Dostaň je.

USMC připravuje invazi do Iráku na začátku Oprace Irácká svoboda, zatímco čekají na rozkaz v Táboře Mathilda v Kuvajtu, když se k nim připojí redaktor Rolling Stone Evan Wright.

2.The Cradle of Civilization - Kolébka Civilizace.

Invaze do Iráku je v plném proudu, seržant se snaží udržet vojáky připravené. First Recon Marines přizpůsobují útočné plány s předvídáním jejich prvního kontaktu s nepřítelem v Nasiriyah a Al Gharraf.

3.Screwby - Manták.

Bravo Company očekává další rozkazy na průzkumnou misi, Encino Man žádá o dělostřeleckou podporu na údajnou pozici RPG týmu. Výsledkem je zničení irácké vesnice.

4.Combat Jack - Bojová honitba.

Po obsazení iráckého letiště je první četa v čele americké invaze. Po přeskupení pokračuje na sever, čistí vesnice a zřizují silniční zátaras u Al Hayy.

5.A Burning Dog - Hořící pes.

První četa má za úkol zajistit most přes řeku Eufrat. Na této akci se podílejí místní Iráčané.

6.Stay Frosty - Buďte v klidu (Buďte ve střehu).

První četa má za úkol evakuovat civilisty, kteří uprchli z Bagdádu.

7.Bomb in the Garden - Bomba v zahradě.

V tomto díle se jednotka dostane do Bagdádu. Kde vojáci suplují místní policii a sledují jak se město propadá do chaosu.

Slang.

Stejně jako každá armáda světa tak i USMC mají vlastní Slang. K porozumění některých dialogů jsou tady vypsány ty nejdůležitější slova:

Generation Kill je sedmidílná minisérie z produkce HBO, natočená podle literární předlohy Ewana Wrighta z roku 2004, o mariňácké jednotce First Recon Battalion v prvních čtyřiceti dnech války v Iráku. Děj je zaměřen na osudy vojáků stejně, jako tomu bylo v jeho předchůdci z druhé světové války - "Bratrstvu neohrožených".

Generation Kill is an American seven-part television miniseries produced for HBO that aired from July 13 to August 24, 2008. It is based on Evan Wright's 2004 book about his experience as an embedded reporter with the Marine Corps' 1st Reconnaissance Battalion during the 2003 invasion of Iraq, adapted for television by David Simon, Ed Burns, and Wright. The miniseries was directed by Susanna White and Simon Cellan Jones and produced by Andrea Calderwood. The ensemble cast includes Alexander Skarsgård as Sergeant Brad 'Iceman' Colbert, James Ransone as Corporal Josh Ray Person, and Lee Tergesen as Wright.


Studie.

Manske se narodil v Kolíně nad Rýnem v Německu.  Manske studoval biochemii na Kolínské univerzitě. Toto studium zakončil v roce 2006 ziskem titulu PhD.; jeho dizertační práce byla open source nástrojem pro molekulární biologii nazvaným GENtle.

Kariéra.

Jako student byl Manske jedním z prvních editorů encyklopedie Nupedie, předchůdce Wikipedie. Později napsal jednu z prvních verzí software MediaWiki, na kterém Wikipedie běží. Manske od roku 2007 pracuje ve Welcome Trust Sanger Institute, ale stále zůstává aktivní i ve vývoji nástrojů pro Wikipedii a její sesterské projekty Wikidata a Wikimedia Commons.

Vývoj MediaWiki.

Jako student byl jedním z nejvíce aktivních editorů Nupedie, kam vkládal obsah týkající se biologie. Kromě toho také vyvíjel několik nástrojů a rozšíření pro Nupedii. Později, když byl nespokojen s limity současného softwaru, vyvinul jednu z prvních verzí software, který se později stal MediaWiki.  Software, který byl nejprve pro Wikipedii používán, se nazývá UseModWiki a byl napsaný v Perlu. Vzhledem k problémům, které s tímto softwarem byly, Magnus v létě 2001 začal pracovat na náhradě pro UseModWiki. Tato náhrada měla ukládat data do databáze a měla obsahovat funkce specifické pro Wikipedii. 25. ledna 2002 Manske uvolnil první verzi wiki engine založeného na PHP a MySQL, který se v té době jmenoval "Phase II". Jedna z inovací, kterou Manske v Phase II implementoval, bylo využití jmenných prostorů pro separování rozličných typů stránek, jako je jmenný prostor "Diskuse" nebo "Wikipedista". Phase II také přineslo mnoho dalších funkcí, které jsou stále používány, například nahrávání souborů, sledování stránek, automatické podpisy a seznam uživatelských příspěvků. Manskeho nový software také zjednodušil integrování fotografií do článků na Wikipedii a přinesl novou uživatelskou skupinu: správce, kteří mohli mazat stránky a blokovat vandaly.  Manske byl podporovatelem open source programů, zejména licence GPL. Jeho práce na prvotních verzích tohoto software byla uvolněna právě pod touto licencí.  Manskův software Phase II byl kvůli výkonnostním problémům spojených s tím, jak Wikipedie nadále rostla, v červnu 2002 znovu přepsán a od roku 2003 byl nazýván MediaWiki. Výsledný software je nyní používán jako hlavní platforma pro Wikipedii i její sesterské projekty a jako software pro mnoho dalších organizací a institucí.

Uznání.

Manske je uznán jako autor prvního článku na německé Wikipedii, který byl o polymerázové řetězové reakci.  Jimmy Wales v roce 2002 určil 25. leden jako den Magnuse Manskeho jako ocenění jeho příspěvků do Wikipedie. Tvrdil, že „tento den by si každý wikipedista měl na Magnuse připít a poděkovat mu za mnoho jeho vynálezů“.

Heinrich Magnus Manske (* 24. května 1974) je vědcem ve Welcome Trust Sanger Institute v Cambridgi ve Spojeném království a jedním z vývojářů první verze MediaWiki.

Heinrich Magnus Manske (born 24 May 1974) is a senior staff scientist at the Wellcome Trust Sanger Institute in Cambridge, UK and a software developer of one of the first versions of the MediaWiki software, which powers Wikipedia.


Kariéra.

Narodil se jako třetí syn 1. hraběte Gowera na jednom z rodových sídel "Swynnerton Hall", po matce byl vnukem 1. vévody z Kingstonu, jeho dva starší bratři zemřeli v dětství. Studoval ve Westminsteru a Oxfordu a v letech 1744–1754 byl členem Dolní sněmovny za stranu whigů. Od mládí patřil k přátelům a politickým partnerům svého švagra 4. vévody z Bedfordu. Do vlády se dostal poprvé jako lord admirality (1749–1751), poté byl lordem strážcem tajné pečeti (1755–1757), od roku 1755 zároveň člen Tajné rady. Mezitím zdědil titul hraběte Gowera a vstoupil do Sněmovny lordů (1754; do té doby jako otcův dědic vystupoval pod jménem "vikomt Trentham)". V dalších vládách zastával vysoké posty u dvora (nejvyšší štolba 1757–1760, vrchní správce královského šatníku 1760–1763, lord nejvyšší komoří 176–-1765). V letech 1767–1779 byl prezidentem Tajné rady a vládu opustil pro nesouhlas s válkou proti USA. Po pádu Northovy vlády (1782) byl požádán o sestavení kabinetu, což ale odmítl a nevstoupil ani do dvou následujících vlád. Znovu se do vlády dostal až pod Williamem Pittem mladším, kdy byl opět prezidentem Tajné rady (1783–1784) a lordem strážcem tajné pečeti (1784–1794).  V roce 1771 získal Podvazkový řád a v roce 1786 byl povýšen na markýze ze Staffordu. Mimoto zastával místodržitelské úřady v hrabstvích Stafford (1755–1800) a Sutherland (1794–1803).

Rodina.

Poprvé se oženil v roce 1744 s Elizabeth Fazakerley (1723–1746) z bohaté obchodnické rodiny (věnem přinesla 20 000 liber). Potomstvo měl až z druhého manželství s Louisou Egerton (1723–1761), dcerou 1. vévody z Bridgewateru. Majetek a tituly Egertonů později přešly na potomstvo Leveson-Gowerů (1803). Jeho třetí manželkou byla od roku 1768 Susannah Stewart (1748–1805), dcera skotského šlechtice 6. hraběte z Galloway.

Granville Leveson-Gower, 1. markýz ze Staffordu ("Granville Leveson-Gower, 1st Marquess of Stafford, 2nd Earl Gower, 2nd Viscount Trentham, 3rd Baron Gower of Stittenham") (4. srpna 1721, Swynnerton Hall, Anglie – 26. října 1803, Trentham Hall, Anglie) byl britský státník a dvořan ze šlechtického rodu Leveson-Gowerů. Jako politik náležel k whigům a s přestávkami zastával téměř padesát let vysoké funkce ve vládě a u dvora. Dvakrát byl prezidentem Tajné rady a lordem strážcem tajné pečeti, v roce 1786 získal titul markýze. V další generaci pak jeho syn George (1758–1833) po dalších příbuzných zdědil největší pozemkový majetek v Británii a v roce 1833 byl povýšen na vévodu ze Sutherlandu.

Granville Leveson-Gower, 1st Marquess of Stafford, PC (4 August 172126 October 1803), known as Viscount Trentham from 1746 to 1754 and as The Earl Gower from 1754 to 1786, was a British politician from the Leveson-Gower family.


Charakteristika projektu.

Grand Paris Express je jedním z deseti projektů, které byly vyhlášeny v rámci projektu Grand Paris. Dne 26. ledna 2011 byla uzavřena dohoda mezi regionální radou Île-de-France a francouzským státem o společném projektu Grand Paris Express. Nové linky nebudou na rozdíl od současných určeny pro město Paříž, ale vzniknou za jejími hranicemi v okolních departementech na území regionu Île-de-France. Pouze čtyři nové stanice (ze 72 plánovaných) vzniknou na území města při prodloužení linky 14. V 75 % všech nových stanic bude zajištěn přestup na další systémy MHD (metro, Transilien, RER, tramvaje). Tři čtvrtiny nově postavených tratí povedou v podzemí. Tunelové tubusy s průměrem 10 m pojmou dvě koleje a budou se nacházet v průměrné hloubce 30 m.

Plánované linky.

Linka 11.

Linka 11 končí už od roku 1937 ve stanici Mairie des Lilas ve městě Les Lilas u východních hranic Paříže. Bude prodloužena východním směrem ve dvou etapách. Nejprve roku 2019 do stanice "Rosny-Bois-Perrier" a poté do roku 2025 o dalších 10 km dál do stanice "Noisy-Champs".

Linka 14.

Linka 14 už od svého otevření v roce 1997 jezdí jako plně automatizovaná a neopouští hranice Paříže. Bude prodloužena oběma směry a začleněna do nového systému. Na severu bude končit ve stanici Saint-Denis Pleyel, kde vznikne dopravní uzel systému Grand Paris Express, který spojí linky 14, 15, 16 a 17. V roce 2017 se plánuje zprovoznit úsek mezi stanicemi Saint-Lazare a Mairie de Saint-Ouen a do roku 2023 do stanice Saint-Denis Pleyel. Směrem na jih je plánováno prodloužení až na letiště Orly a linka tak povede městy Le Kremlin-Bicêtre, Villejuif, Chevilly-Larue, Rungis a Paray-Vieille-Poste. Tato část ze stanice Olympiades bude také vybudována ve dvou etapách – do roku 2023 z "Olympiades" do "Villejuif-Gustave Roussy" a do 2027 z "Villejuif-Gustave Roussy" na letiště Orly.

Linka 15.

Linka 15 bude okružní linka, která obkrouží Paříž za jejími hranicemi. Její dokončení je plánováno na rok 2030. Celková délka bude dosahovat 75 km, bude mít 36 stanic v 19 obcích. Výstavba byla naplánována do tří částí. Jižní úsek mezi stanicemi "Noisy-Champs" a Pont de Sèvres se 16 stanicemi spojí 22 obcí a bude měřit 33 km, jeho zprovoznění se plánuje na rok 2020. Západní část bude měřit 20 km a bude mít 11 stanic. Začíná na jihu ve stanici "Pont de Sèvres" a končí na severu ve stanici Saint-Denis Pleyel. Do provozu bude uveden postupně – Pont-de-Sèvres ↔ Nanterre v roce 2025 a Nanterre ↔ Saint-Denis Pleyel v roce 2027. Východní část bude mít 12 stanic ve 12 obcích. Také tato část bude zprovozněna ve dvou fázích: "Saint-Denis Pleyel" ↔ "Rosny-Bois Perrier" v roce 2025 a "Rosny-Bois Perrier" ↔ "Champigny Centre" v roce 2030. jedním z hlavních dopravních uzlů se stane stanice "Val de Fontenay" s přestupy na stávající linky "RER A" a "RER E", na tramvajovou linku T1 a linku 1 metra, která sem bude prodloužena v letech 2017–2025.

Linka 16.

Linka 16 spojí v širokém oblouku severní předměstí (s napojením na linku 14 ve stanici "Saint-Denis Pleyel") s východním (stanice "Noisy-Champs"). Bude procházet městy Le Bourget, Aulnay-sous-Bois, Clichy-sous-Bois, Montfermeil a Chelles. Její délka bude asi 25 km a bude s linkou 17 tvořit jeden celek. Jejím cílem je zlepšit dopravní spojení ve východní části departementu Seine-Saint-Denis. Linka také křižuje všechny zásadní linky v departementu Seine-et-Marne: RER A, B a E a také trasy sítě Transilien. Uvedení do provozu se předpokládá v roce 2023.

Linka 17.

Linka 17 bude měřit 5,5 km ze stanice "Saint-Denis Pleyel" do "Le Bourget RER" a vytvoří s linkou 16 jeden celek. Linka spojí obce Le Bourget, Gonesse a Roissy-en-Brie se Saint-Denis. Bude obsluhovat letiště Le Bourget, průmyslovou oblast Le Triangle der Gonesse, výstaviště ve Villepinte a terminály 2 a 4 na letišti Charlese de Gaulla. Konečnou stanicí bude "Le Mesnil-Amelot". Celková délka dosáhne 27 km s devíti stanicemi, na pěti z nich budou přestupy na RER nebo další linky Grand Paris Express.

Linka 18.

Linka 18 bude obepínat Paříž po jihozápadním okraji. Po svém dokončení bude mít téměř 50 km z Nanterre přes Versailles na letiště Orly. Neboť se na této lince, na rozdíl od ostatních, očekává nižší dopravní vytíženost, bude nejspíš vybudována systémem VAL.

Grand Paris Express je plánovaná síť plně automatizovaného metra v pařížské aglomeraci. Tvořit ji bude šest linek, které budou doplňovat stávající síť pařížského metra – současné linky 11 a 14, které budou prodlouženy za hranice města, a zcela nové linky 15, 16, 17 a 18. Síť bude mít celkovou délku 200 km, 72 stanice a její celkové zprovoznění se plánuje na rok 2030. Grand Paris Express zčásti vychází ze zamítnutých projektů Métro Grand Paris a Arc Express. Realizací jsou pověřeny společnosti Société du Grand Paris a Syndicat des transports d'Île-de-France.

Grand Paris Express is a group of new rapid transit lines being built in the Île-de-France region of France. The project comprises four new lines, plus extensions of existing Lines 11 and 14. A total of of new track and 68 new stations are to be added, serving a projected 2 million passengers a day.


Děj.

Marge ráno zaspí a neudělá Bartovi a Líze svačinu. Homer se ji pokusí zastoupit. Líza dostane nakreslený oběd a Bart dědovy léky. Bart ale má plán, jak se najíst. Vymyslí si příběh o tom, že ve školní jídelně kdysi pracoval Krvavý Stanley a rozšíří ho po škole. Krvavý Stanley dělal ve škole kuchaře, děti se mu smály a on je začal zabíjet. U oběda Bart zhasne světla a při rozsvícení se objeví na zemi zdánlivě mrtvý. Vystrašené děti utíkají ze školy pryč. Bart to ale jen předstíral, a když všichni odejdou, sní jejich svačiny. Školník Willie dostane za úkol všechny děti zahnat zpět do školy. Přivede ale i 7 neznámých dětí, které do školy nechodí. Jsou to děti Cletuse, který je doma učí sám. Ředitel je nemůže přijmout, protože školní průměr by se tak snížil, že by škola přišla o dotace. Líza to řediteli vyčítá, že jim odpírá vzdělání. Když začne dělat problémy, tak jí nabídnou, že by je mohla učit.  Ředitel chce Barta poslat ke školnímu psychiatrovi, ten je ale vystrašen povídkou, tak inspektor Chalmers rozhodne, že je nutno Barta poslat ke kvalifikovanějšímu psychiatrovi. Psychiatrička, kam je Bart poslán, není jako ostatní a nabídne mu hraní her, které budou Barta bavit. Jenže už mu nedojde, že tyto hry jsou forma terapie. Bart si sezení oblíbí, ale zjistí že škola zaplatila jen 5 sezení. Doma Bart leží a mluví k židli. Marge si toho všimne a zaplatí sezení za peníze, které měly být na operaci pro Homera.  Líza se rozhodne Cletusovy děti vzít do města. Tam začnou s Lízou zpívat. Šáša Krusty si jich všimne a rozhodne se je vzít do svého pořadu jako hudební číslo. Cletus podepíše s klaunem smlouvu. Líza je znepokojena tím, jak Cletus utrácí peníze, které vydělaly jeho děti. Napíše tedy dopis jejich matce, která je v Iráku ve službě. Ona se vrátí a vyjde najevo, že jeho děti jsou jen 2 z nich. To, které neumí zpívat a to, které neumí mluvit.

Zpívá celá spodina (v angličtině "Yokel Chords") je 14. díl 18. řady amerického animovaného seriálu "Simpsonovi". Premiéru v USA měl 4. března 2007. Scénář napsal Michael Price.

"Yokel Chords" is the fourteenth episode of the eighteenth season of "The Simpsons". It originally aired on the Fox network in the United States on March 4, 2007. It was written by Michael Price, and directed by Susie Dietter. Guest starring Meg Ryan as Dr. Swanson, Peter Bogdanovich as a psychiatrist and Andy Dick, James Patterson and Stephen Sondheim as themselves. This also marked the return of director Susie Dietter who had taken a hiatus to work on "Futurama" and the film "Open Season". This was her first episode in nearly nine years.


Výstavy.

V lednu 1975 Beth Chatto vytvořila úpravu jako malou zimní zahradu pro Royal Horticultural Society, v Londýně SW1. Další výstavy následovaly a nakonec Beth Chatto vytvořila zahradu "Unusual Plants" (Neobvyklé rostliny) při výstavě Chelsea Flower Show. Výstavní expozici "Unusual Plants" bylo uděleno jedenáct po sobě jdoucích zlatých medailí na Chelsea Flower Show v letech 1977 až 1987. Exponáty z „The Beth Chatto Gardens“ je možné ještě vidět na „Tendring Hundred Show“ v Essexu.

Styl.

Chatto odmítá údržbu trávníků. Její zahrady obsahují vodní plochy bez zpevněných okrajů a plochy s oblázky a jsou charakterizovány typickým uspořádáním rostlin. Preferuje rostliny jako je agáve nebo vřesovec Erica arborescens, které jsou použity na významných místech namísto konvenčních soch nebo zahradních altánků. Jako cesty a kroky jsou betonové panely. Chatto věnuje zvláštní pozornost strukturám listoví a používá rostliny s velkými listy jako výrazné objekty (centrum pozoronosti). Změnu listoví považuje za svátek pro oči i mysl. Časté používání panašovaných odrůd v zahradě podle ní ničí pocit blízkosti k přírodě.  Jako konstrukční princip používá trojúhelník. Upozorňuje, že nedostatek řádu v zahradě, stejně jako jinde, vyvolává chaos. Barvu B.Chatto v zahradním designu považuje za méně důležitou, ale zdůrazňuje, že barevná schémata se často ustanoví sama o sobě. Celkově však, že dává přednost tradiční, málo kontrastní barevné kombinaci. Ale to představuje, například, růžové a žluté barvy, k hrůze Christophera Lloyda.

Seznam literárních děl.

Beth Chatto je autorem mnoha knih se zahradnickou tematikou, včetně souboru dopisů z korespondence s jejím přítelem a kolegou zahradníkem a spisovatelem Christopherem Lloydem starším:

Beth Chatto (27. června 1923 – 13. května 2018) byla britská zahradnice, autorka zahradní architektury známá zahradními úpravami Beth Chatto Gardens v blízkosti Elmstead Market, v anglickém hrabství Essex. Napsala také několik knih o zahradničení za specifických podmínek. Přednášela v celé Velké Británii, Spojených státech, Kanadě, Austrálii, Holandsku a Německu. Beth Chatto v zahradnictví a psaní preferovala princip používání správné rostliny na správném místě. Tento názor se vyvíjel pod vlivem jejího manžela, kterým byl Andrew Chatto, a jeho celoživotního výzkumu původu zahradních rostlin.

Beth Chatto (27 June 1923 – 13 May 2018) was a British plantswoman, garden designer and author best known for creating and describing the Beth Chatto Gardens near Elmstead Market in the English county of Essex. She was also known for writing several books on gardening for specific conditions. She lectured throughout the United Kingdom, the United States, Canada, Australia, the Netherlands and Germany. Her gardening and writing use the principle of putting the right plant in the right place, which she developed from her husband Andrew Chatto's lifelong research into the origins of garden plants.


Rozšíření.

Původní domovský areál zahrnuje v USA státy Connecticut, Illinois, Maine, Massachusetts, Michigan, Minnesotu, New Hampshire, New Jersey, New York, Pensylvánii, Vermont, Wisconsin, Západní Virginii a v Kanadě Manitobu, Nový Brunšvik, Newfoundland, Nové Skotsko, Ontario a Québec. Vyskytuje se v úzkém pásu dlouhém asi 2400 km a širokém 800 km, převážně v nadmořské výšce od 200 do 450 m, jen místy v Appalačských horách vystupuje do výšky 1300 m n. m. V podmínkách střední Evropy je zcela mrazuvzdorná, přesto se v České republice téměř nevysazuje.

Ekologie.

Borovice smolná se vyskytuje na území zaledněném v pozdním pleistocénu (řádově před 100 000 lety). Je to oblast s teplými a vlhkými léty, chladnými zimami s nízkými až středními srážkami, průměrně tam ročně naprší od 500 do 1000 mm, místy trvá sucho i déle než 30 dnů. Průměrná teplota v nejteplejším měsíci, červenci, se pohybuje od 16 do 21 °C a v nejchladnějším, v únoru, od -18 do -4 °C. Bezmrazé období trvá od 80 do 160 dnů, někde jen 40 dnů. Severní hranice výskytu přibližně kopíruje průměrnou roční izotermu +2 °C.  Původní výskyt je omezen převážně na písčité, málo úrodné půdy. Roste na stanovištích suchých i na vlhkých, ne však trvale zamokřených. Vyskytuje se na kyselých půdách, které mnohdy překrývají vápnitá podloží. Jen sporadicky se objevuje na půdách těžkých, potřebuje provzdušněnou zeminu se spodní vodou 1 až 3 metry pod povrchem. Její porosty se nejčastěji nalézají rovinatých nebo mírně zvlněných pláních sousedících s jezery a bažinami, řidčeji na horských svazích a kopcích. Požaduje co nejvíce osluněné stanoviště. Jsou lokality, kde jsou 50leté stromy vysoké jen 14 m a jiné s výškou stromů 23 m.  Vytváří jak čisté porosty, tak roste společně s borovicí Banksovou, borovicí vejmutovkou, borovicí tuhou, borovicí virginskou, borovicí pichlavou, jedlovcem kanadským, smrkem sivým, smrkem červeným a zeravem západním. Z listnatých stromů se často sdružuje s javorem cukrovým, lípou americkou, břízou papírovitou, břízou žlutou, břízou tuhou, dubem červeným, dubem bílým a břestovcem západním. Její početní stav se po silné těžbě v minulých stoletích pomalu zotavuje a dle IUCN má stoupající trend. Velkým nebezpečím jsou požáry, které nejčastěji zničí stromy nižší než 10 m, vyšší jsou starší a obvykle již mají hrubou, ohni odolnou kůru.

Popis.

Strom dorůstá do průměrné výšky 20 až 30 m a jeho rovný kmen mívá ve spodní části průměr 1 m. Koruna je štíhlá a světle červenohnědá kůra kmene je šupinatě zvrásněná do nepravidelných plošek. Hlavní větve směřují šikmo vzhůru a z nich odbočující štíhlé větvičky mívají v mládí barvu červenohnědou, s věkem ale tmavnou. Jehlice vyrůstají společně po dvou v jedné pochvě, jsou rovné a slabě zkroucené, tmavě žlutozelené, po obvodu jemně pilovité a na vrcholu špičaté. Kořenový systém je značně široký, ale jen mírně hluboký, v píscích širší než v hlínách. Boční kořeny bývají delší, než je výška stromu. Hlavní kořen obvykle odumře, pokud je ve vodou nasycené zemině déle než tři měsíce. Někdy kořeny jednotlivých stromů spolu v zemi srůstají, jsou známé případy srůstu kořenů šesti jedinců.  Borovice smolná je jednodomá dřevina se samčími i samičími šišticemi na jednom stromě. Pupeny šištic se objevují prvým rokem již v červnu až srpnu, samčí v horní třetině koruny, samičí ve střední třetině. Semena dozrávají a vypadávají druhým rokem po opylení, šišky jsou před otevřením téměř přisedlé, až 6 cm velké a široce vejčité, světle červenohnědé a po otevření kulovité. Semena velká 4 mm mají vejčitý tvar, hnědou barvu a blanité křídlo do 2 cm.

Reprodukce.

K opylení větrem dochází na rozmezí června a července následujícího roku, kdy jsou fialové samčí šištice dlouhé 20 mm a samičí asi 4 mm. Samčí šištice po vyprášení pylu opadají, samičí po opylení do konce roku povyrostou na délku 10 až 15 mm. Až v dalším vegetačním období dochází ke zrání vajíček a samičí šištice se zvětšují na 40 až 60 mm, jejich šupiny tvrdnou a semena postupně dozrávají. Vysemeňování zralých semen ze šišek probíhá po celou zimu a pokračuje do počátku léta následujícího roku, chladné a vlhké počasí zrání prodlužuje. Největší a nejživotaschopnější semena vypadnou mezi prvními. Prázdné šišky opadají téhož roku, nebo za dva či tři roky.  Tvorba semen obvykle začíná mezi 15 až 25 rokem u řídce rostoucích stromů a 50 až 60 lety v hustých uzavřených porostech, nejvíce semen produkují jedinci ve věku 50 až 150 let. Na počátku procesu mívá samičí šištice průměrně 60 až 90 vajíček, z kterých jen polovina má šanci dospět v semena. Šišky u vrcholu koruny a na hlavních větvích produkují více semen než v dolní části koruny a na bočních větvích.  V hustém porostu mívá šišky jen 20 % stromů, průměr je 10 šišek na strom. V polootevřeném porostu (stromy rostou od sebe na vzdálenost poloviny výšky) má silný strom 400 a strom ve zcela otevřeném porostu až 750 šišek. Semena jsou světle hnědá, lehká a počítá se průměrně s 120 000 ks do 1 kilogramu. Semena mohou být větrem zanášena do vzdálenosti až 270 m, nejčastější reálná vzdálenost (měřená podle vyrůstajících semenáčů) však bývá v průměru jen 12 m. Při dostatečné vlhkosti půdy a teplotě od 20 do 30 °C klíčí semena brzy po vypadání, za sucha jsou schopná si počkat v půdě jeden až tři roky na dostatek vláhy. Mladé rostliny rostou velmi pomalu, semenáče za první rok povyrostou jen asi 3 cm; do výše 1,5 m dorostou za 5 až 10 let a přesazené sazenice dokonce až za 15 let. Ve starším věku dlouhodobě za rok přirůstají 30 až 50 cm.  Vegetativně se borovice smolná v přírodě nerozmnožuje, pokusné jarní roubování na různé podnože nebývá úspěšné.

Význam.

Dřevo má jádro zlatožluté či světle načervenalé a na vzduchu rudne, běl krémovou až bledě žlutou. Hustota dřeva je 550 kg/m3 a tvrdost 2,5 N. Je středně odolné proti hnilobě, dá se dobře ošetřit konzervačními látkami a pak je ho možno používat ve venkovních aplikacích. Lze dobře opracovávat ručními nástroji, vysoký obsah pryskyřice někdy způsobuje špatnou přilnavost barvy. Při opracovávání má typický živicovitý zápach, způsobuje alergické kožní reakce nebo symptomy podobné astmatu.  Borovice smolná je pěstována převážně pro dřevo používané hlavně na řezivo, stožáry, piloty, železniční pražce, sloupky a různé bedny, vyrábí se z něj buničina pro papír a je vhodné i na palivo. Vysazuje se také jako zábrana proti šíření písků, jako větrolam a pěstuje se i pro vánoční stromky. Okolo silnic jsou sázeny úzké pásy na ochranu před závějemi a na písčitých půdách pruhy o třech až osmi řadách pro snížení eroze půdy způsobované větrem.

Borovice smolná ("Pinus resinosa") je jeden z nejčastěji se vyskytujících jehličnatých stromů v oblasti Velkých jezer a řeky svatého Vavřince na pomezí mezi Spojenými státy americkými a Kanadou. Je to středně velký, 20 až 30 m vysoký strom s rovným kmenem až metr tlustým a v dané oblasti je považována za nejdůležitější dřevinu. Ve státě Minnesota byla zvolena státním stromem.

Pinus resinosa, known as red pine or Norway pine, is a pine native to North America. It occurs from Newfoundland west to Manitoba, and south to Pennsylvania, with several smaller, disjunct populations occurring in the Appalachian Mountains in Virginia and West Virginia, as well as a few small pockets in extreme northern New Jersey and northern Illinois.


Druhy urážky.

Urážka může být "záměrná" nebo "nezáměrná", pokud vznikla nedorozuměním a pociťuje ji tak jen její oběť.  Právo zná a může trestat urážku na cti (difamaci), i když v moderní době se prosazuje větší tolerance k neuctivým a urážlivým výrokům. V českém právu je difamace upravena v § 49 odst. 1 zákona o přestupcích. V Německu a v dalších evropských zemích je difamace stále trestným činem, Rada Evropy však prosazuje, aby se přestala za trestný čin pokládat.  Zvláštní případ tvoří urážka majestátu (lat. "laesio majestatis", fr. "lèse-majesté"), panovníka nebo představitele státu, případně i státních symbolů (vlajka). Protože obvykle znamenala zároveň vypovězení poslušnosti, případně vzpouru, trestala se velmi přísně. Demokratické státy, které se tím necítí ohroženy, obvykle tyto činy nezakazují, anebo aspoň netrestají, demonstrativní zneuctění například vlajky jiného státu však může být signálem k násilnostem.  V náboženství se výslovná urážka Boha nazývá rouhání.  Od urážky je třeba odlišovat pomluvu, nepravdivou nebo zkreslenou informaci za účelem poškození něčí pověsti u jiných.

Urážka a čest.

Ve starších společnostech se za urážku pokládalo zejména to, co se nějak dotýkalo něčí cti. Protože typickou urážkou muže bylo nařčení ze zbabělosti, zpochybnění jeho statečnosti, bránil se jí nařčený tím, že byl ochoten riskovat život, aby toto nařčení vyvrátil – například v souboji. Tento zvyk se udržoval mezi důstojníky evropských armád až do konce 19. století.

Památka.

Urážka může mířit na žijící osobu nebo skupinu, ale může se týkat také minulosti, zemřelých a jejich památky. Sem patří zejména hanobení hrobů a pomníků, národních a náboženských symbolů a významných nebo posvátných míst. I člověk, který by urážku vůči sobě nakonec přešel mlčky, může sotva ignorovat urážky vůči blízkým zemřelým, vůči osobám, kterých si zvláště váží, nebo vůči symbolům, k nimž chová hlubokou úctu.

Urážka je výrok nebo čin, který snižuje jinou osobu či skupinu a poškozuje její pověst nebo zpochybňuje její čest. Zda nějaký výrok nebo čin je či není urážka, závisí pochopitelně jak na jednání a úmyslu napadajícího, tak na vnímání napadeného. Urážlivé je jednání, které lze vnímat jako urážku.

An insult is an expression or statement (or sometimes behavior) which is disrespectful or scornful. Insults may be intentional or accidental. An insult may be factual, but at the same time pejorative, such as the word "inbred".


Děj.

Seriál sleduje životy hasičů a zdravotnických záchranářů z hasičského oddělení v Chicagu. Po smrti hasiče Andrewa Dardena se skupina spolupracovníků rozdělí, protože Matthew Casey (Jesse Spencer) a Kelly Severide (Taylor Kinney) se navzájem viní za smrt jejich dlouholetého kamaráda a kolegy. Severide se cítí ještě hůře poté, co se dozví, že ho za smrt viní také Dardenova manželka. I přesto se hasiči znovu spojí poté, co málem umře hasič Christopher Herrmann (David Eigenberg).  Na stanici přichází nováček Peter Mills (Charlie Barnett), který následuje kroky svého mrtvého otce i přesto, že se to jeho matce zrovna dvakrát nelíbí. Pod taktovkou velitele Wallace Bodena (Eamonn Walker) čelí hasičská jednotka každý den různým nebezpečím.

Vysílání.

Seriál vysílá ve Spojených státech stanice NBC. Posledních pět epizod je vždy dostupných na Hulu. 4. série je dostupná na internetové stránce NBC.com nebo na aplikaci stanice NBC app. Všechny epizody jsou dostupné ke stažení na iTunes, Amazon Instant Video a Vudu. V České republice seriál vysílá stanice TV Barrandov.

Produkce.

Vývoj.

K pilotní epizodě napsali scénář tvůrci seriálu Michael Brandt a Derek Haas, natočena byla v Chicagu. Televizní stanice seriál objednala v květnu roku 2012 a poté, co obdržela scénář, vybrala seriál do svého vysílacího období.

Spin-offy.

V březnu 2013 stanice oznámila plány na spin-off seriálu, ve kterém by se sledoval život policejního oddělení v Chicagu. Seriál byl produkován Dickem Wolfem a Derek Haas, Michael Brandt a Matt Olmstead se na projektu podíleli jako výkonní producenti. Seriál měl premiéru 8. ledna 2014 pod názvem "Chicago P.D." Hlavní role v seriálu hrají Jason Beghe, Jon Seda, Sophia Bush, Jesse Lee Soffer, Patrick Flueger, Elias Koteas, Marina Squerciati, LaRoyce Hawkins a Archie Kao.  V únoru 2015 byly oznámeny plány na další spin-off, tentokrát z prostředí nemocnice, s názvem "Chicago Med". Dne 1. května 2015 byl seriál objednán. Hlavní role v seriálu hrají Oliver Platt, S. Epatha Merkerson, Nick Gehlfuss, Yaya DaCosta, Torrey DeVitto, Rachel DiPillo, Marlyne Barrett, Colin Donnell a Brian Tee.

Chicago Fire je americký televizní seriál, vysílaný stanicí NBC od 10. října 2012. Tvůrci seriálu jsou Michael Brandt a Derek Haas. Seriál sleduje životy hasičů a paramediků z hasičského oddělení v Chicagu. Dne 11. října 2016 měla premiéru pátá řada seriálu.

Chicago Fire is an American action-drama television series created by Michael Brandt and Derek Haas with Dick Wolf as an executive producer. It is the first installment of Dick Wolf's "Chicago" franchise. The series premiered on NBC on October 10, 2012. The show follows the firefighters and paramedics working at Firehouse 51 of the Chicago Fire Department, home of Truck Company 81, Engine Company 51, Squad Company 3, Ambulance 61, and Battalion 25 as they risk their lives to save and protect the civilians of Chicago.


Životopis.

Kyrylo Genyk se narodil v Berezive, v Haliči. Jeho otec Ivan tam byl starostou obce, matka se jmenovala Anna, rozená Percovyčová.  Své studium začal v Kolomyji. Později se přestěhoval do města Ivano – Frankivsk. Bakalářské studium ukončil ve Lvově a následně se v roce 1879 stal učitelem v okrese Nadvirna. V roce 1882 se vrátil do své rodné vesnice a založil tam školu. Během 80. let 19. století se začal věnovat mlynářství a založil sdružení producentů. V roce 1890 byl zvolen do městského výboru ve městě Kolomyja.  Genyk se setkal s Osipem Oleskivem, mužem který podporoval imigraci Ukrajinců do Kanady. Oleskiv jej požádal, aby se k němu přidal, vedl druhý kontingent Ukrajinců v Kanadě a pomohl jim s usídlením. Genyk, spolu se svou ženou a čtyřmi dětmi, nabídku přijal a společně s dalšími šedesáti čtyřmi Ukrajinci odešel 22. června 1896 do Québeku. Vedl svůj kontingent nejdříve do Winnipegu a potom do Stuartburnu v Manitobě, místa, které je považováno za domov první ukrajinsko-kanadské komunity v západní Kanadě.  V srpnu téhož roku požádal o trvalý pobyt v Stuartburne, ale brzy změnil názor a přestěhoval se do Winnipegu. Tentýž měsíc ho Oleskiv doporučil na ministerstvo vnitra jako imigračního zaměstnance, kterým se Genyk v září stal. V rámci své náplně práce se setkával s novými ukrajinskými přistěhovalci v Québeku, povzbuzoval je, aby používali anglický jazyk a vzdávali se starých zvyků. Pokud to bylo nutné, působil i jako jejich poradce. Jeho vytíženost se dramaticky zvýšila s výrazným navýšením počtu přistěhovalců z Ukrajiny. V roce 1898 se tak stal prvním Ukrajincem, jehož zaměstnávala kanadská vláda na plný úvazek.  V roce 1899 založil ve svém domě Taras Shevchenko Reading Hall (Čítárna Tarase Ševčenka) a o čtyři roky později začal vydávat první noviny tištěné v ukrajinském jazyce v Kanadě. Jmenovaly se Канадский фермер (Kanadský farmář). Přestože nebyl nábožensky založen, věřil, že křesťanská denominace by měla existovat nezávisle na řecko-ortodoxních a rusko-ortodoxních normách. Proto v letech 1903 až 1904 založil ve spolupráci s winnipežskými presbyteriánskými kněžími tzv „Nezávislý řecký kostel“. V roce 1911, po volbách, v nichž Genykova oblíbená liberální strana ztratila většinu, přišel o své pracovní místo a ukončil působení ve veřejné správě. Žil potom nějaký čas v USA. Později se vrátil do Winnipegu, kde 12. února 1925 zemřel.  V té době se stal v ukrajinsko-kanadské komunitě známým pod přezdívkou „Car Kanady“.

Kyrylo Genyk, ukr. Кирило Геник, ang. Cyril Genik (1857 Bereziv, Ukrajina - 12. únor 1925 Winnipeg, Kanada) byl ukrajinsko - kanadský imigrační pracovník. Je významnou národní historickou osobností.

Cyril Ivanovich Genik (, 1857 – February 12, 1925) was a Ukrainian-Canadian immigration agent. He is a Person of National Historic Significance.


Orografické členění.

Dělí se na tři části:  Velký Karákóram je nejvyšší. Patří do něj horské skupiny Sasér, Rimó, Sijačén, Baltóró, Panmah, Hispár a Batúra. Ve skupině Baltóró se na pákistánsko-čínské hranici nachází čtveřice osmitisícovek K2, Broad Peak, Gašerbrum I a Gašerbrum II a deset sedmitisícových štítů. Například ve skupině Panmah na některé vrcholy dosud člověk nevkročil.  Malý Karákóram dosahuje největší výšky vrcholem Mašerbrum 7821 m a člení se na horské skupiny Saltóró, Mašerbrum, Haramóš a Rakapóší.  Severní Karákóram je nejnižší, dosahuje maximálně šestitisícových výšek a zahrnuje horské skupiny Khundžeráb a Lupghar.

Podnebí.

Nižší polohy a karákóramská údolí patří k nejsušším místům na světě. Letní monzun přinášející vláhu Himálaji sem prakticky nezasahuje, a tak se množství srážek pohybuje v desítkách milimetrů za rok, teploty v nadmořských výškách 2000 m dosahují v létě i 40 °C. Toto suché a teplé podnebí zde vytvořilo ojedinělou vysokohorskou poušť. Nad hranicí 5000 m mizí srážkový stín a podnebí se stává vlhčím – až 4000 mm srážek ročně, čímž je umožněno mohutné zalednění. Karákóram je nejvíce zaledněným pohořím na světě. Sněžná čára je na jižních svazích ve výšce 5000 m, na severních 6200 m.

Osídlení.

Rozlehlé pohoří bylo vzhledem ke špatné dopravní dostupnosti vždy rozdrobeno mezi jednotlivá údolní království a státečky. Pět hlavních regionů – Hunza, Gilgit, Baltistán, Ladákh a Ujgur – existovalo samo pro sebe a jen občas sem pronikli cizí dobyvatelé.  Království Hunza přetínala kdysi jedna z větví slavné Hedvábné stezky, dnes tudy prochází Karakoram Highway. Hunzové vyznávají ismailitskou větev islámu.  Mezi regiony obydlenými muslimy je osobitý Ladákh, ve kterém žijí převážně Dardové a Tibeťané a v zdejších klášterech jsou místní centra buddhismu.

Karákóram (urdsky سلسلہ کوہ قراقرم, transliterováno "Selsele-ye Kūh-e Qarāqoram," čínsky 喀喇昆仑山脉, pinyin "Kālǎkūnlún Shānmò," český přepis "Kcha-la-kchun-lun šan-mo)" je druhé nejvyšší pohoří na světě – dosahuje výšky 8611 m (K2). Rozkládá se v pákistánském Kašmíru, Indii a Číně na ploše asi 90 000 km2. Táhne se 500 km dlouhým obloukem severně od horního toku Indu rovnoběžně s Himálajem a představuje spojení Himálaje s Pamírem a Kchun-lunem. Je součástí alpinsko-himálajské soustavy.

The Karakoram is a mountain range spanning the borders of India, Pakistan and China with the northwest extremity of the range extending to Afghanistan and Tajikistan. It begins in the Wakhan Corridor (Afghanistan) in the west and encompasses the majority of Gilgit-Baltistan (Pakistan) and extends into Ladakh (India) and the disputed Aksai Chin region controlled by China. It is the second highest mountain range in the world and part of the complex of ranges including the Pamir Mountains, the Hindu Kush and the Himalayan Mountains. The Karakoram has eight summits over height, with four of them exceeding : K2, the second highest peak in the world at, Gasherbrum I, Broad Peak and Gasherbrum II.


Vznik a ocenění.

Velmi záhy se první díly staly bestsellerem a v roce 1982 G. J. Arnaud získal cenu "Science-Fiction Française" (pro díla napsaná ve francouzštině). V roce 1988 pak autor za "Ledovou společnost" obdržel literární cenu "Apollo". I když jde o velmi početnou ságu, s jednotlivými díly neztrácí na kvalitě a udržuje si patřičný standard a napětí. Pro svůj obrovský záběr a komplexnost se dá srovnat se slavnými sériemi jakými jsou např. "Nadace" od Isaaca Asimova či "Duna" Franka Herberta.  Georges-Jean Arnaud využívá svých znalostí a zkušeností z tvorby románů rozličných žánrů, knihy mají kvalitní příběh a logickou linii. Na rozdíl od sci-fi románů jiných autorů (např. Arthur C. Clarke, Stanisław Lem, aj.) zde není tolik kladen důraz na precizní popis prostředí, nýbrž na děj, který má spád.

Struktura ságy.

Sága je rozdělena do tří sérií:  Celá první řada "Ledové společnosti" (1980–1992) začala znovu vycházet na konci devadesátých let a vyšla v celkem 16 souborných svazcích. Každý obsahoval vždy čtyři originální díly. Obálky těchto sborníků vytvořil Philippe Jozelon.  Na poslední svazek č. 16 zbývaly pouze dva díly – č. 61 a 62. Georges-Jean Arnaud po osmi letech (v roce 2000) napsal speciálně pro toto vydání nový román, který spadá do první řady a samostatně nikdy nevyšel (v bibliografii níže je označený jako 61.b). Vydavatelství chtělo uchovat stejný formát těchto svazků a tak přidalo do vydání č.16 ještě encyklopedii "Encieclopédie des Glaces", kterou vytvořil Noe Gaillard.  Fanoušci si žádali další díly, autor je vyslyšel a začal v letech 1996–2001 psát "Kroniku ledové společnosti", v níž se vracel k neuzavřeným událostem z první řady. V roce 2001, neboť zájem byl stále obrovský, začal psát romány druhé řady – "Ledová společnost: Nová epocha".  Na internetu lze nalézt i mapy světa, na nichž jsou zakresleny jednotlivá města a hranice společností. Francouzské vydavatelství Dargaud začalo vydávat komiks ze světa "Ledové společnosti". Realizace se ujal Philippe Bonifay a studio Jotim.  Jednotlivé díly ságy jsou členěny takto:  + "Encieclopédie des Glaces" [angl. "Ice Encyclopedia"] (by Noé Gaillard) (Omnibus 16, 2000)

Inspirace.

Počítačové hry.

Existuje několik počítačových her vycházejících z prostředí populárních „ledovek“:

Televizní zpracování.

V roce 2006 se "Ledová společnost" dočkala televizní adaptace, v koprodukci Francie, Kanady a Belgie vznikl stejnojmenný seriál o 26 dílech.

České překlady.

Do češtiny bylo zatím přeloženo 31 dílů první série "Ledové společnosti", které vyšly knižně v nakladatelství Najáda. Dále vyšlo několik fandovských překladů.

Příběh.

Obšírná sága vykresluje příběh civilizace, která se musela na Zemi přizpůsobit Nové době ledové. Celá lidská populace žije pod kopulemi měst na kolejích spojených rozsáhlou železniční sítí. Zde se odehrává boj o přežití a nadvládu, projevují se mocenské ambice mnoha – často tajných – frakcí.  Mezi různé organizace patří například:  Železniční sítě jsou spravovány mocnými společnostmi, které tak de facto ovládají svět a mezi sebou vedou války. Přepravují suroviny, jídlo, určují přednosti na tratích pro jednotlivé soukromé vlaky, vyrábí a dopravují na frontu zbraně a válečný materiál atd.  Jednotlivé společnosti:  Většina tratí je elektrifikována, standardem jsou tudíž elektrické lokomotivy. Parní lokomotivy, které se dostanou i na odlehlá místa, jsou luxusem a kromě členů Bezpečnosti, kterým jsou přiděleny si je mohou dovolit pouze nejbohatší občané.  Všechny vlaky jsou vybaveny elektronickým zařízením – krabičkou různé barvy. Slouží ke komunikaci a určuje statut majitele, automaticky přizpůsobuje přednost na trati. Jakýkoliv zásah do tohoto zařízení je trestný.  Vědec glaciolog Lien Rag se snaží vypátrat původ a tajemství ledových společností. Jak později vyplyne z děje, Novou dobu ledovou zapříčinila exploze Měsíce (kde byl skladován jaderný odpad), jehož hojné pozůstatky a prach obíhají kolem Země a blokují sluneční záření. Civilizace zkolabovala a než povstala nová – Ledová společnost, uběhla dvě staletí barbarství.  Jednou z největších záhad je existence klanů „Zrzavých lidí“ žijících na ledovci. Tito lidé snášejí krutou zimu bez větších obtíží a nepodléhají žádné nadvládě, jejich původ je obestřen tajemstvím. Jsou silní a statní. Občané společnosti jimi opovrhují, považují je za zvířata, i když se najdou ženy, kterým imponuje mužnost samců a neodolají pokušení.  Lien Rag stejně jako ostatní občané společnosti Zrzavým lidem zpočátku nedůvěřuje, posléze se přidá na jejich stranu a hájí jejich zájmy a práva.

Ledová společnost (francouzsky "La Compagnie des Glaces") je dnes již více než devadesátidílná postapokalyptická sci-fi sága francouzského spisovatele Georgese-Jeana Arnauda.

La Compagnie des glaces ("The Ice Company") is a series of 97 post-apocalyptic science fiction novels by the French writer Georges-Jean Arnaud, published between 1980 and 2005.


Život.

Narodila se v Rosariu v Argentině. Jejími rodiči byli anglický inženýr Hugh Edward Hart Wrinch a Ada Souter. Rodina se však brzy vrátila do Anglie a Dorothy pak vyrůstala v Surbitonu, blízko Londýna. Navštěvovala zde střední školu Surbiton. V roce 1913 zahájila studia matematiky na universitě Girton College v Cambridge. Promovala v roce 1916. Při dalších studiích přírodních věd se seznámila s Bertrandem Russellem. Když pak byl Russell vězněn za protiválečné aktivity, Wrinchová byla jeho neplaceným vědecký pracovníkem a osobním tajemníkem.  Její kariéra se rozděluje na dvě období. Mezi rokem 1918 až 1932 publikovala 20 zpráv o teoretické a aplikované matematice a 16 o vědecké metodologii a filozofii vědy. Russell měl silný vliv na její filozofickou práci. Také psala řadu článků pro Harolda Jeffreyse — ty pak tvořily základ její knihy z roku 1931 "Scientific Inference" ("Vědecké usuzování").  Wrinchová byla neúnavná a produktivní. V roce 1929 se stala první ženou, která obdržela Oxfordský titul DSc. Její profesionální pozice byla přesto vždy nejistá. V roce 1918 byla jmenovaná docentkou matematiky na Londýnské univerzitě, ale po dvou letech se vrátila k výzkumu. V roce 1922 se vdala za matematického fyzika Johna Williama Nicholsona. Nicholson byl členem Balliola College v Oxfordu, a proto se přestěhovala do Oxfordu. Tam vykonávala různé dočasné práce po celých 16 let. V roce 1927 se jim narodila dcera Pamela. Její kniha o rodičovství, věnovaná Russellovi, znamenala odvážnou práci v oblasti sociologie. Nichols byl v roce 1930 uznán jako duševně nemocný. V roce 1937 bylo Wrinchino manželství s ním proto rozvedeno.  V roce 1932 byla Wrinchová jednou ze zakladatelů "Biotheoretical Gathering", mezioborové skupiny, která usilovala o vysvětlení života pomocí objevů o tom, jak fungují proteiny. Svůj model struktury proteinu nazvala cyklolovou strukturou ("cyclol structure"). Model vyvolal značnou polemiku. Do roku 1939 byly chemikem Linusem Paulingem nahromaděny důkazy proti modelu a model byl prohlášený za zcela chybný. V těchto debatách pociťovala nedostatek znalostí z chemie.  V roce 1939 se ona a její dcera přestěhovala do Spojených států. V roce 1941 se provdala za Otto Charlese Glasera, předsedu katedry biologie a náměstka prezidenta Amherst College. Od roku 1942 do roku 1971 s ním pracovala jako vědecký pracovník na Smith College.

Dorothy Maud Wrinchová (12. září 1894, Rosario, Argentina – 11. únor 1976; od roku 1922 Nicholsonová, od roku 1941 Glaserová) byla matematička a teoretická biochemička. Proslula svým pokusem o vysvětlení struktury proteinů s použitím matematických principů. Je oceňována za přínos a inspiraci v oblasti molekulární biologie.

Dorothy Maud Wrinch (12 September 1894 – 11 February 1976; married names Nicholson, Glaser) was a mathematician and biochemical theorist best known for her attempt to deduce protein structure using mathematical principles. She was a champion of the controversial 'cyclol' hypothesis for the structure of proteins.