Život.

Napoleonské války.

Vstoupil roku 1799 jako dobrovolník do republikánské armády a byl rychle povyšován k důstojnickým hodnostem. Přežil obležení Janova (1800), později se stal pobočníkem maršála Augereaua. V této funkci sloužil během 3. i 4. koaliční války (1803–1805, 1806–1807). V bitvě u Jílového byl těžce raněn. V letech 1808–1811, byl s přestávkami nasazen v bojích na Pyrenejském poloostrově. Vyznamenal se v tažení r. 1809 a bojoval ve všech větších bitvách této války (Řezno, Eckmuhl, Aspern, Wagram). Prodělal celou ruskou kampaň r. 1812, kde se opět vyznamenal. Nakonec byl i aktivním účastníkem bojů 1813–1814 (plukovník). Během Sta dní r. 1815 byl Napoleonem I. jmenován brigádním generálem a bojoval na pravém křídle francouzské sestavy v bitvě u Waterloo.

Červencová monarchie.

V době Restaurace strávil 4 roky v exilu (1815–1819) a po návratu uveřejnil známou obranu Napoleonovy strategie (viz níže). Jeho blízký vztah k vévodovi Orleánskému Ludvíkovi Filipovi mu zajišťoval důležité armádní posty. Během červencové monarchie (od r. 1830) rychle postupoval, r. 1836 – generálporučík, r. 1840 se stal generálním inspektorem francouzské kavalérie. Roku 1845 byl jmenován francouzským pairem. Po pádu Ludvíka Filipa se zcela stáhl z veřejného života.

Dílo.

Marbot napsal, dvě krátká sdělení:  Jeho sláva je založena výhradně na jeho memoárech, uveřejněných ve Francii až r. 1891 pod názvem "Mémoires du Général Baron de Marbot" (1899 německy, 1902 anglicky, 1907 česky). Jako nikdo jiný před ním poskytuje strhujícím způsobem pohled na dějinné události a do armádního života během napoleonských válek. Barvitým a přitom skromným způsobem vnáší čtenáře do dobrodružných příhod svého života. V úvodu, určeném manželce a dětem píše:  "Přišel jsem často do osobního styku s Napoleonem, sloužil jsem v generálním štábu pod pěti jeho nejslavnějšími maršály: Augereauem, Bernadottem, Muratem, Lannesem a Massenou, znal jsem všechny přední osobnosti tehdejší doby. V pamětech jsem se snažil více o vylíčení vlastních příhod, než o popis dějinné události. Snažil jsem se též u osob, které jsem dobře znal nestranně opravit úsudky o nich pronášené. Vedle událostí velkého politického významu, měl jsem i snahu vylíčit veselé a dobrodružné příhody skromným, prostým způsobem, jak se na vyprávění věnované vlastní rodině patří".

Vyznamenání.

Získal následující vyznamenání:

Jean-Baptiste Antoine Marcelin Marbot, zvaný Marcellin Marbot (; 18. srpen 1782, Altillac – 16. listopad 1854, Paříž), byl francouzský voják, autor cenných pamětí. Byl povýšen do hodnosti generálporučík v roce 1836, za vlády krále Luís Filipe I.

Jean-Baptiste Antoine Marcelin Marbot, known as Marcellin Marbot (, ; August 18, 1782 – November 16, 1854), was a French general, famous for his memoirs depicting the Napoleonic age of warfare. He belongs to a family that has distinguished itself particularly in the career of arms, giving three generals to France in less than 50 years. His elder brother, Antoine Adolphe Marcelin Marbot, was also a military man of some note.


Mládí a pirátský život.

Rackham se narodil v roce 1682 v Anglii a o jeho mládí neexistují další záznamy. První písemná zmínka o Rackhamovi pochází z roku 1718, kdy působil jako důstojník na lodi "Ranger" pod kapitánem Charlesem Vanem. Jeho základnou byl nechvalně proslulý pirátský přístav New Providence na Bahamách,

Kapitán Rackham.

Nejčastějším cílem pirátů pod Rackhamovým velením byly menší lodě v pobřežních vodách, za oběť jim padlo také několik větších lodí v souostroví Západní Indie a u Bermudských ostrovů. Jedním z přepadených plavidel byla i jamajská loď "Kingston", z níž následně Rackham učinil svou vlajkovou loď. Útok na "Kingston" však proběhl na dohled od přístavu Port Royal a za Rackhamem byli okradenými obchodníky vysláni lovci pirátů. Dostihli jej v únoru roku 1719, když "Kingston" kotvil u ostrova Isla de los Pinos nedaleko Kuby. Rackham byl nucen ukrýt se ve vnitrozemí a přišel o svou vlajkovou loď i kořist. O Rackhamově další kariéře píše Charles Johnson ve své knize "A General History of the Robberies and Murders of the most notorious Pyrates" z roku 1724. Podle ní Rackhamova posádka prováděla opravy na svém plavidle zakotveném na Kubě, když k přístavišti připlula španělská válečná loď spolu se zajatou anglickou šalupou. Kvůli odlivu nemohli Španělé do přístavu vplout, zakotvili tedy před ním a vyčkávali. Avšak Rackham se svými muži v noci přepadl anglickou loď a přemohl její španělskou stráž. Když pak ráno válečná loď zahájila palbu na Rackhamovo původní plavidlo, piráti odpluli v nově ukořistěné lodi.  Následně Rackham zamířil do bahamského přístavu Nassau, aby využil Brity nabízenou amnestii a stal se korzárem ve službách britského guvernéra Woodese Rogerse. Ten byl na Bahamy vyslán, aby skoncoval s útoky pirátů na britské lodě v oblasti. Rackham prohlásil, že ho i s posádkou k pirátství donutil bývalý kapitán Charles Vane, jehož byl guvernér Rogers zapřísáhlým nepřítelem. Zřejmě i proto se Rogers rozhodl Rackhamovi uvěřit a udělit v rámci vyhlášené amnestie milost. Počestný způsob života však Rackhamovi ani jeho posádce dlouho nevydržel.

Anne Bonny.

Na Bahamách začal Rackhamův milostný vztah s Anne Bonny. Ta byla manželkou Jamese Bonnyho, námořníka pod Rogersovým velením. James se o jejich vztahu dozvěděl a informoval o něm guvernéra, jenž Anne za cizoložství nařídil zbičovat. Rackham Jamesovi nabídl za jeho manželku peníze, sama Anne však toto gesto odmítla, neboť prý nechtěla být prodána jako zvíře. Rackham s Anne a novou posádkou poté ukradli další loď a z Nassau utekli, čímž Rackham porušil podmínky udelěné milosti. Následující dva měsíce přepadávali v Karibiku další pirátské lodě a zároveň verbovali jejich posádky do své flotily. Tehdy také Anne otěhotněla a vrátila se na Kubu.

Dopadení, soud a smrt.

V září 1720 bahamský guvernér Rogers prohlásil Rackhama za piráta a následující měsíc vydal příkaz k jeho zatčení. V té době Rackham přepadával rybářské lodě u severního pobřeží Jamajky, kde jej ještě v říjnu dopadl lovec pirátů Jonathan Barnet. Rackham při své plavbě údajně potkal menší pirátskou loď a obě posádky byly po prohýřené noci ještě pod vlivem alkoholu, když na ně u Bry Harbour Bay Barnet zaútočil. Zajal Rackhamovu loď i s celou posádkou a odvezl je do Spanish Townu, kde byli odsouzeni k smrti oběšením. 18. listopadu 1720 byl Rackham popraven a jeho ostatky vystaveny jako varování na malém ostrově v přístavu Port Royal.

Osud posádky.

Deset dní po Rackhamově popravě začal soud s Anne Bonny a Mary Readovou. Během něj obě tvrdily, že jsou těhotné. Neboť tehdejší zákony neumožňovaly popravu těhotné ženy, bylo vykonání rozsudku odloženo. Mary zemřela v dubnu následujícího roku, pravděpodobně na horečku vyvolanou porodem. O osudu Anne se nedochovaly žádné záznamy.  Další členové posádky, George Fetherston, Richard Corner, John Davis a John Howell, byli popraveni spolu s Rackhamem v Port Royal. Patrick Carty, Thomas Earl, James Dobbin a Noah Harwood byli popraveni o den později v Kingstonu.  Už následující den po soudu s Rackhamem byli k smrti odsouzeni bývalí členové jeho posádky John "Old Dad the Cooper", "Fenis" Fenwick a Thomas Bourn (alias Brown) za účast na vzpouře nedaleko Hispanioly v polovině června 1720.  Devatero pirátů, jenž slavilo s Rackhamem v době jeho dopadení (John Eaton, Edward Warner, Thomas Baker, Thomas Quick, John Cole, Benjamin Palmer, Walter Rouse, John Hanson, a John Howard), bylo odsouzeno 24. ledna 1721. 17. února byli v Port Royal oběšeni John Eaton, Thomas Quick a Thomas Baker, druhý den byli v Kingstonu popraveni John Cole, John Howard a Benjamin Palmer. Osud zbývajících tří je neznámý.

Moderní kultura.

V televizním seriálu "Black Sails" stanice Starz ztvárnil Rackhama Toby Schmitz. Rackham také vystupuje v titulu "" z herní série "Assassin's Creed" od společnosti Ubisoft.

Jack Rackham, také známý jako Calico Jack, (21. prosince 1682, Bristol, Anglie – 18. listopadu 1720, Port Royal, Jamajka) byl anglický pirátský kapitán, který působil na Bahamách a na Kubě v letech 1718–1720 ke konci zlatého věku pirátů. V říjnu 1720 byl dopaden lovcem pirátů Jonathanem Barnetem, spolu s posádkou souzen ve Spanish Townu na Jamajce a odsouzen k smrti. Dne 18. listopadu byl oběšen v Port Royal.

John Rackham (26 December 1682 – 18 November 1720), commonly known as Calico Jack, was an English pirate captain operating in the Bahamas and in Cuba during the early 18th century. His nickname was derived from the calico clothing that he wore, while Jack is a nickname for "John".


Životopis.

Mládí.

Michail Alexejev se narodil v rodině armádního kapitána Vasilije Alexejeva. V roce 1876 vystudoval po vzoru otce Moskevskou vojenskou školu a byl odvelen do 64. kazaňského pluku. Účastnil se rusko-turecké války v letech 1877–1878. V roce 1890 vystudoval Nikolajevskou vojenskou školu a stal se z něho starší pobočník ve velitelství 1. armádního sboru v Petrohradu. V letech 1898–1904 sloužil jako vojenský historik.

Rusko-japonská válka.

Když vypukla rusko-japonská válka, byl Alexejev v říjnu 1904 jmenován jedním z velitelů ruské 3. mandžuské armády. Během války byl vyznamenán zlatým mečem, Řádem Sv. Stanislava první třídy a Řádem Sv. Anny první třídy. V roce 1908 se Alexejev stal náčelníkem štábu v Kyjevě. V roce 1912 byl jmenován velitelem 13. armádního sboru. Ovládal řadu jazyků, procestoval Střední Asii, Indii a Čínu a napsal o tom několik cenných knih.

První světová válka.

Na počátku první světové války v roce 1914 se Alexejev stal náčelníkem generálního štábu na jihozápadním frontu. Plánoval ruskou ofenzívu do Haliče a když byl spolu s mnoha dalšími při pozdějším ústupu zajat, byl jediný generál, který ze zajetí uprchl.  Když byl velkokníže Nikolaj Nikolajevič Romanov odvolán z postu vrchního velitele armády a na jeho místo nastoupil car Mikuláš II., byl Alexejev jmenován náčelníkem štábu hlavního velitelství (Stavka). Na tomto postu sloužil v letech 1915–1917.

Ruská občanská válka.

Po únorové revoluci roku 1917 byl Alexejev jmenován vrchním velitelem ruské armády, později poradcem ministerstva války v prozatímní vládě. Alexejev byl velmi zbožný muž a nejen věrný voják, ale i ruský vlastenec, který měl v armádě značnou autoritu. Jako vrchní velitel armády se telegraficky zeptal svých generálů, zda jsou pro to, aby car Mikuláš II. odstoupil, a pak si velmi vyčítal, že k pádu cara tak přispěl.  Když v dubnu 1917 vypukly v Petrohradu nepokoje, velitel města generál Lavr Georgijevič Kornilov je chtěl potlačit násilím, což mu premiér Kerenskij zakázal. Kornilov se snad domníval, že Kerenskij je v zajetí a vyhlásil stanné právo. Nato ho premiér odvolal, protože to pokládal za pokus o puč (Kornilovův puč). Alexejev Kornilova zajal a uvěznil a na příkaz Kerenského zatkl carovu rodinu.  Po říjnové revoluci uprchl od Novočerkassku, kde založil tzv. Alexejevovu důstojnickou organizaci, která se stala základem Bílé armády. Poté odešel k Donu, kde se s Kornilovem spojil.  Alexejev zemřel na srdeční chorobu v Jekatěrinodaru. Byl pohřben v tamním klášteře, ale později bylo jeho tělo převezeno do Bělehradu, kde zůstává dodnes.

Michail Vasiljevič Alexejev (; – 25. září 1918) byl ruský generál pěchoty a jeden z vůdců bílých v letech 1917–1918.

Mikhail Vasilyevich Alekseyev () ( – ) was an Imperial Russian Army general during World War I and the Russian Civil War. Between 1915 and 1917 he served as Tsar Nicholas II's Chief of Staff of the Stavka, and after the February Revolution, was its commander-in-chief under the Russian Provisional Government from March to May 1917. He later played a principal role in founding the Volunteer Army in the Russian Civil War and died in 1918 of heart failure while fighting the Bolsheviks in the Volga region.


Historie.

Výroba 607 byla zahájena v říjnu 1999, nahradil již zastaralý Peugeot 605. Byl postaven na platformě svého předchůdce, ale měl zcela nový, moderní design exteriéru. Řada motorů (2.2 a 3.0 benzín a 2.2 diesel) byla zcela nová. Úrovně vybavení byly také vysoké, se všemi modely dostal klimatizaci, CD přehrávač, elektrické ovládání oken, 8 airbagů, ABS, hlídač tlaku v pneumatikách a centrální zamykání jako standard.

Taxi verze.

607 se často používá jako taxi ve Francii; v Portugalsku jsou používány jako letištní taxíky na letišti Faro; tyto verze jsou obvykle 3,0 V6 nebo 2,2 HDi verze; země Beneluxu je také používají, ale méně často na letištích.

Facelift.

607 byl faceliftován v roce 2004, přičemž nejvýznamnější změny jsou nová přední část a nový motor 2.7 HDi V6, který je spojený s novou šestistupňovou automatickou převodovkou, která je nyní k dispozici také pro benzínový model V6.  V roce 2008 byl Peugeot 607 stažen z prodeje ve Velké Británii kvůli špatnému odbytu.

Peugeot 607 Paladine.

Peugeot 607 Paladine je speciální Landaulet verzi modelu 607, který byl vyvinut a postaven v roce 2000 ve spolupráci s Heuliez, jako koncept vozu. Motor je 3.0 V6. Je prodloužena o 500 mm (celková délka více než 5 m) a zadní část je vybavena zatahovací střechou podobné té na modelu 206 nebo 307 CC.  Speciální kožený interiér byl vyvinut ve spolupráci s Hermès.  Vůz byl poprvé představen na Geneva Motor Show v roce 2000. Poprvé se objevil o sedm let později při inauguraci francouzského prezidenta 16. května 2007. Auto bylo dodatečně zmodernizováno v souladu s faceliftem z roku 2004.

Nástupce.

V listopadu 2009 Philippe Varin z PSA oznámil, že nástupce Peugeot 607 by neměl být nazván Peugeot 608, ale místo toho Peugeot 508. 508 nahradil menší Peugeot 407, jehož prodej klesal rychle v průběhu roku 2008 a 2009.

Peugeot 607 je automobil vyšší střední třídy vyráběný ve francouzské automobilce Peugeot od září 1999 do června 2010. 607, spolu s menší 407, byl nahrazen modelem 508 na začátku roku 2011.

The Peugeot 607 is an executive car produced by the French automaker Peugeot from September 1999 to June 2010. It is known by several nicknames including a french cruiser, lion king and spaceship.


Život.

Jan Fridrich byl nejstarším synem Fridricha I. Württemberského, šestého vévody Württemberska, a jeho manželky Sibyly Anhaltské, dcery Jáchyma Arnošta Anhaltského. Narodil se 5. května roku 1582 v Montbéliard, kde žil až do čtyř let, než se s rodinou přestěhovali do Stuttgartu.  Dne 5. listopadu 1609 se oženil s Barbarou Žofií Braniborskou (1584—1636), dcerou kurfiřa Jáchyma Fridricha Braniborského. Z jejich manželství vzešlo devět dětí, z nichž šest se dožilo dospělosti.  Jan Fridrich byl dobrý, mírumilovný vládce, který ale často odhaloval své slabiny a měl tak nevýhodu ve vojenských střetech. I přesto se mu podařilo prosadit obnovení ústavy, kterou zrušil jeho otec Fridrich I. Důležitou událostí jeho života bylo i to, že nechal uvrhnout do žaláře kancléře Matthäuse Enzlina, kterého obvinil ze zpronevěry a vydírání. Za jeho vlády Württembersko zažilo spíše vzestup, avšak pravdou je, že ve skutečnosti narazil na velký dluh jeho rodu a vedl spory se svými příbuznými.  Jan Fridrich pokračoval v jednáních s evangelickými knížaty, která vedl i jeho otec Fridrich. Roku 1608 podepsal smlouvu s Protestantskou unií. V roce 1621 se společně s armádou unie přestěhoval do Falce. Jan Fridrich přísahal věrnost unii. Účastnil se bitvy u Wimpfenu (26. dubna 1622), kde maršál Tilly porazil markraběte bádenského, Jiřího Fridricha, a padl zde Janův nejmladší bratr Magnus. Krátce nato vítězná strana začala plenit severozápadní část Württemberska a v následujících letech sem opakovaně pořádala nájezdy. To region značně poškodilo.  Dne 28. května 1617 uzavřel Jan Fridrich dohodu se svými bratry: druhý nejstarší Ludvík Fridrich získal Montbéliard a stal se tak zakladatelem vedlejší linie Württembersko-Montbéliardských (zanikla 1723), další bratr, Julius Fridrich, získal Weiltingen a stal se zakladatelem vedlejší linie Württembersko-Weiltingenských (zanikla 1792). Janovi další bratři Fridrich Achilles a tehdy ještě živý Magnus získali hrady Neuenstadt a Neuenbürg. Oba dva ale zemřeli bezdětní a tak se jejich majetek vrátil zpět hlavní linii Württemberků.  Jan Fridrich Württemberský zemřel 18. července 1628, když byl na cestě do města Heidenheim an der Brenz. Jeho nástupcem se stal prvorozený syn Eberhard.

Jan Fridrich Württemberský ("Johann Friedrich von Württemberg", 5. května 1582, Montbéliard — 18. července 1628) byl mezi lety 1608 až 1628 sedmý vévoda württemberský. Jeho vládu ukončila smrt při cestě do města Heidenheim an der Brenz.

Duke John Frederick of Württemberg (5 May 1582, Montbéliard – 18 July 1628) was the 7th Duke of Württemberg from 4 February 1608 until his death on 18 July 1628 whilst en route to Heidenheim.


Definice.

Jedná se o literární postup, kdy dílo (nejčastěji za pomoci vypravěče) vědomě odkazuje na umělou, literární povahu sebe sama pomocí odchýlení se od beletristických konvencí a vypravěčských technik. Dílo tak sebereflexivně poukazuje na to, že je lidským výtvorem, a nutí čtenáře zamýšlet se nad vztahem mezi realitou a fikcí – můžeme tedy mluvit o specifickém druhu metatextovosti. (Nezapomínejme však, že sebereflexe je rys typický pro uměleckou literaturu obecně – známe jej např. z romantismu: romantický autor své dílo žije, a vlastní život naopak formuluje jako dílo).  Metafikce je nejčastěji spojována s modernistickou a postmodernistickou literaturou, můžeme ji však naléz již např. v "Tisíci a jedné noci" (9. st.) či v Chaucerových "Povídkách canterburských" (14. st.). V 50. letech 20. st. vytvořilo několik francouzských spisovatelů žánr, který je označován jako nouveau roman. Tyto „nové romány“ byly charakteristické svým překrucováním žánrových i stylistických pravidel a často obsahovaly metafikční postupy. V 60. letech 20. st. se metafikce dostala do popředí díky dílům jako "Ztracen v panoptiku: Fikce pro tisk, zvukový pásek, živý hlas" Johna Bartha, "Jatka č. 5, aneb Křížová výprava dětí" Kurta Vonneguta či "Dražba série č. 49" Thomase Pynchona. Poprvé použil označení „Metafikce“ William H. Gass v eseji "Philosophy and the Form of Fiction". Na rozdíl od antirománu či antifikce je metafikce výhradně „fikcí o fikci“. tj. fikce, která vědomě reflektuje sama sebe.

Metafikční postupy.

Díky volné definici není možné vypsat kompletní seznam metafikčních postupů, shrnujeme alespoň ty nejznámější:

Metafikce jako literární žánr.

V případě, že přítomnost metafikčních prvků je to, co činí konkrétní dílo sevřeným textem, mluvíme obvykle o metafikci ve smyslu literárního žánru. Takové užití metafikce je typické pro postmodernistickou literaturu. Hranice mezi metafikcí jakožto jedním z motivů díla a metafikcí jakožto žánrotvorným prvkem je rozvolněná, což vede k poněkud vágnímu užívání termínu metafikce a často může být předmětem sporu, v kterém smyslu by se ho u konkrétního díla mělo užívat.  Ačkoliv jsou známé i kratší metafikční prózy (stejně jako přesahy do jiných literárních druhů) – učebnicovým příkladem jsou Borgesovy povídky -, plné rozvinutí metafikčních postupů umožňuje především román, proto často díla reprezentující metafikci jakožto žánr označujeme termínem metaromán (starší ekvivalenty jsou „autotematický román“ či „sebereflexivní román“)

Metafikce (z řeckého "metá": uprostřed, mezi; [vzadu] za; po; a řeckého "fictio": tvoření, utváření) neboli „fikce nad fikcí“ či „fikce o fikci“; Pojem zcela nahradil dřívější, úžeji pojaté termíny „self-conscious narration“ a „fikční ironie“

Metafiction is a form of fiction that emphasizes its own constructedness in a way that continually reminds the reader to be aware that they are reading or viewing a fictional work. Metafiction is self-conscious about language, literary form, and storytelling, and works of metafiction directly or indirectly draw attention to their status as artifacts. Metafiction is frequently used as a form of parody or a tool to undermine literary conventions and explore the relationship between literature and reality, life, and art.


Poloha.

Hrad stojí severně od Dunaje na návrší Rohrwaldu, přímo nad městem Leobendorf mezi městy Korneuburg a Stockerau. Hrad je v nadmořské výšce 266 metrů a nad řekou Dunaj asi 100 metrů.  Návrší je nedaleko ohbí Dunaje u Vídeňské brány, takže umožňuje a rozšiřuje výhled do Korneuburské pánve. Přibližně naproti, u jižního břehu Dunaje, stojí hrad Greifenstein.

Historie.

Středověký hrad Habsburků.

Původní hrad Kreuzenstein byl postaven, jako většina hradů v Dolních Rakousích, ve 12. století. Formbachové pocházející z hrabství Formbach postavili hrad, když sňatkem získali do vlastnictví vodní hrad. Za Přemysla Otakara II. z Čech přešel hrad v roce 1278 do vlastnictví Habsburků.  Pronásledovaný novokřtěnec Balthasar Hubmaier byl roku 1527 ve Waldshutu (Přední Rakousko|Südbaden) pod pravděpodobně chybnou záminkou zajat a držen ve vazbě na hradě Kreuzenstein a předán Habsburkům, kteří ho postavili před inkviziční soud, odsoudili k trestu smrti a poprava se konala ve Vídni dne 10. března 1528.  Za třicetileté války hrad nebyl dobyt. Potom se ale do hradu dostal švédský polní maršál Lennart Torstenson a při svém odchodu v roce 1645 nechal hrad na několika místech odstřelit.

Obnova za hraběte z Wilczeku.

Než se hrad stal zříceninou, přešel v 18. století do vlastnictví hrabat Wilczků, kteří měli velkou moc, když jako majitelé uhelných dolů ve Slezsku zbohatli. Než se stal Johann Nepomuk Wilczek polárním výzkumníkem, začal v roce 1874 na stejném místě poznenáhlu přestavovat hrad, který se sice ve vzhledu naprosto dřívějšímu hradu nepodobal (románský a gotický vzor hradu), ale existovaly zbytky středověkého hradu (zejména části ohradní zdi, zdivo východní věže a část kaple). Poněkud zručným zábleskem jsou zbytky zdiva středověké části stavby v 19. století dobře zvýrazněné. Vedení stavby převzal v roce 1895 architekt Carl Gangolf Kayser (1837–1895), potom přišel rytíř Humbert Walcher z Molshein. Pod kaplí byla zřízena rodinná hrobka. Také sám Wilczek je zde pochován. Celý hrad byl pozůstatkem středověkého hradu, mezi jiným je zde velké množství originálních částí staveb, které Wilczek snášel z celé Evropy. Mimoto byl hrad vybavený velkým množstvím středověkých zařizovacích předmětů. Práce trvaly 30 let – oficiální nové otevření proběhlo 6. června 1906. Mezi jinými byl přítomen i císař Wilhelm II. Roku 1915 došlo k požáru po úderu blesku shořela část archivu a knihovny v křídle domu.  Při bojových akcích v roce 1945 mezi německým Wehrmachtem a Rudou armádou byla část hradu velmi poškozena a mnoho cenných kusů ze sbírek se rozkradlo. Ze sbírek rukopisů Wilczeka se něco nachází v Rakouské národní knihovně.  Hrad oblíbeným místem výletníků z Vídně a okolí jako muzeum k nahlédnutí. Koncem června je pořádána klasická hradní serenáda přímo v hradním nádvoří. Kromě toho se na kopci nachází Orlír rozhledna Kreuzenstein, která organizuje výstavy dravých ptáků a zámecké restaurace.

Hrad jako filmová kulisa.

Na hradě se točilo několik filmů:

Hrad Kreuzenstein je hrad přestavěný na zámek u městysu Leobendorf v okrese Korneuburg v rakouské spolkové zemi Dolní Rakousy, několik kilometrů na sever od Vídně. Přestavbu na zámek nechal provést v letech 1874–1906 hrabě Johann Nepomuk Wilczek.

Burg Kreuzenstein is a castle near Leobendorf in Lower Austria, Austria. Burg Kreuzenstein is above sea level. It was constructed on the remains of an early medieval castle that had fallen into disrepair and was then demolished during the Thirty Years' War. Intended to be a family vault for the Wilczek family, it was rebuilt in the 19th century by Count Nepomuk Wilczek with money from the family's large Silesian coal mines. Kreuzenstein is interesting in that it was constructed out of sections of medieval structures purchased by the family from all over Europe to form an authentic-looking castle. Thus, the castle can be considered both a 'neo-' and 'original' medieval structure. The castle is sometimes used as a location for films.


Náležitosti FRA.

Jak bylo uvedeno výše, FRA má smluvní charakter, mezi základní náležitosti patří : - subjekty sjednávající kontrakt - úrokové období, ke kterému se FRA vztahuje - termín v budoucnosti jako počátek úrokového období - fixní úroková sazba - referenční sazba - určitá tržní úroková sazba - nominální částka, ze které se určuje výše plnění - měna, ve které je FRA sjednáno - termín, ve kterém probíhá sjednání

Subjekty sjednávající FRA.

FRA spolu sjednávají dva subjekty. Označují se jako prodávající a kupující. Kupující FRA si zajišťuje fixní úrokovou sazbu pro své budoucí pohyblivě úročené závazky neboli se zajišťuje proti vzestupu úrokových sazeb. Prodávající FRA si zajišťuje fixní úrokovou sazbu pro své budoucí pohyblivě úročené pohledávky neboli se zajišťuje proti poklesu úrokových sazeb.

FRA období.

Je to délka úrokového období, pro které se vztahují úroky. FRA období se určuje dvěma lhůtami, které udávají v měsících časovou vzdálenost ode dne sjednání FRA do začátku a do konce FRA období. Protože je to nestandardizovaný instrument, nejsou zadány striktní lhůty pro obchodování. V praxi se obchodují hlavně FRA se splatností do jednoho roku ( 3x6, 6x9, 6x12 )

Nominální hodnota FRA.

Slouží pro výpočet výše plnění plynoucího z FRA. Tato částka se mezi subjekty nepřesouvá. Nominální hodnota FRA se nachází v podrozvaze, proto se FRA uvádějí jako bilančně neutrální nebo podrozvahové obchody.

Referenční úroková sazba.

Slouží k odvození výše plnění vyplývajícího z FRA. Referenční sazba musí splňovat následující podmínky : -vyjadřovat úroveň tržních úrokových sazeb vztažených vzhledem k délce FRA období-způsob jejího stanovení musí být jednoznačně předem dán-její výší nesmí mít možnost žádný ze subjektů ovlivnit.Nejčastěji se používají sazby : LIBOR, EURIBOR, pro korunové FRA je to PRIBOR.

Odvození FRA sazby z úrokové sazby z vkladů.

r - dlouhodobá úroková mírar - krátkodobá úroková míraB - počet dnůD - počet dnů, dlouhodobá úroková míraD - počet dnů, krátkodobá úroková míraD - počet dnů, FRA

Plnění z FRA.

Základ plnění z FRA spočívá ve vzájemné směně FRA sazby a referenční sazby. V praxi dochází pouze k vyrovnání salda vyplývajícího z rozdílu mezi oběma sazbami ( interest netting )

Vypořádání FRA kontraktů.

Pro určení toho, kdo komu plnění poskytuje a jaká je jeho výše, je rozhodující hodnota referenční sazby v rozhodný den na počátku FRA období vzhledem k sjednané FRA sazbě. Mezi sjednanou FRA sazbou a referenční sazbou mohou nastat tyto situace :a) referenční sazba leží nad sjednanou FRA sazbou - plnění poskytuje prodávající kupujícímub) referenční sazba leží pod sjednanou FRA sazbou - plnění poskytuje kupující prodávajícímuc) referenční sazba se rovná sjednané FRA sazbě - k žádné platbě mezi prodávajícím a kupujícím nedochází

Odvození výše plnění z FRA.

Výše plnění je odvozená z : 1. rozdílu mezi dohodnutou FRA sazbou a referenční sazbou v rozhodný den,2. nominální hodnotou, 3. délkou FRA období. K termínu T ji můžeme z pohledu kupujícího vypočítat podle vzorce pro výpočet úroku : V praxi se plnění z FRA platí zpravidla na počátku FRA období, musí být tedy k datu T diskontováno : p - dohodnutá FRA sazba v % p.a.p - referenční sazba v % p.a.t - délka období FRA ve dnechNH - nominální hodnota FRA

Ohodnocování FRA.

Hodnota vyplývá z rozdílu mezi cenou bázického instrumentu dohodnutou v kontraktu a aktuální cenou na trhu. V okamžiku sjednání kontraktu je hodnota rovná nule, protože mezi obchodními subjekty neproběhla žádná platba, čistá současná hodnota všech plateb spojených s FRA je nulová. Po sjednání FRA se v důsledku pohybu tržních úrokových sazeb mění i hodnota FRA kontraktu. Hodnotu FRA je možné odvodit z aktuální FRA sazby. Hodnotu FRA v určitém okamžiku představuje částka, kterou je možné získat prostřednictvím uzavření pozice plynoucí z původního FRA prostřednictvím opačného kontraktu sjednaného na základě aktuálních podmínek na trhu na shodné období, nominální hodnotu i referenční sazbu jako původní FRA. Tato částka vyplývá z rozdílu mezi plněním z původního a nového FRA.

Využití FRA.

- "prodávající" FRA k zajištění kapitálu investovaného do úrokových instrumentů citlivých na vývoj tržní úrokové míry proti poklesu úrokových sazeb - "kupující" FRA k zajištění své očekávané budoucí potřeby kapitálu proti vzestupu tržních úrokových sazeb.

Forward rate agreement (FRA) je finanční instrument, který umožňuje zajistit pro určité období v budoucnosti fixní úrokovou sazbu pro určitý závazek či pohledávku. Nespočívá ve skutečném poskytnutí nebo přijetí budoucího úvěru (depozita) za pevně sjednaných podmínek. Je to smluvní ujednání dvou stran o výměně dvou částek finančních prostředků, z nichž jedna je známá a u druhé částky je znám jen předpis potřebný na výpočet. Jedná se o vzájemné započtení obou plateb, podkladové nástroje se mezi sebou nepřesouvají, obchod je sjednaný v jedné měně, dochází jen k poskytnutí úrokového rozdílu mezi pevně sjednanou úrokovou sazbou ve FRA a skutečnou výší tržní úrokové sazby. Je druh úrokového derivátu, který je sjednáván jako nestandardizovaný kontrakt na mimoburzovním trhu. To znamená, že partneři nejsou limitování nařízeními burzy a mohou si podmínky obchodu sjednat individuálně.

In finance, a forward rate agreement (FRA) is an interest rate derivative (IRD). In particular it is a linear IRD with strong associations with interest rate swaps (IRSs).


Životní pouť.

Jan Potocki se narodil v roce 1761 na Ukrajině, v bohaté aristokratické rodině. Studoval ve Švýcarsku a pak na lodích suverénního maltézského řádu pronásledoval středomořské korzáry. Neklidně putoval mezi carským dvorem v Petrohradu a francouzskými encyklopedisty v Paříži. Byl jmenován vedoucím badatelské skupiny, která měla provázet ruské poselstvo do Číny. Provázel jej slavný orientalista Heinrich Julius Klaproth, který později po Potockém nazval vzdálené korejské souostroví. Poselstvo dorazilo až na čínské hranice, ale tam došlo k roztržce, protože hrdí Rusové se odmítli podrobit ponižujícímu ceremoniálu a do země vůbec nebyli vpuštěni.Hrabě Potocki, nazývaný „poslední Polák“, byl jedním z prvních lidí, kteří po boku aeronauta Jeana Pierra-Francoise Blancharda vzlétli v balónu do nebes. Považoval se hlavně za učence. Sestavil archeologický atlas Ruska a pracoval v oboru slovanských starožitností. Četnými nitkami je spojen s Pavlem Šafaříkem a Janem Kolárem. Vědci si jej na rozdíl od cara Alexandra příliš necenili, a tak dal zklamaný hrabě celý náklad jedné své knihy naházet do rybníka. Ve svých dedukcích byl stejně odvážný jako při bojích s korzáry a takoví lidé nemají v Akademii naštěstí pro obě strany co dělat.  Někdy kole roku 1803 začal Potocki předčítat své nemocné manželce "Příběhy tisíce a jedné noci", a to pravděpodobně ve francouzské Gallandově verzi. Když byl hotov, začal psát vlastní pokračování, které vyšlo v Petrohradu v letech 1804–5 bez udání autora v počtu sto kusů. Tak vzniklo první vydání "Rukopisu nalezeného v Zaragoze" (francouzsky "Manuscrit trouvé à Saragosse", polsky "Rękopis znaleziony w Saragossie"). Následovala různá doplněná obskurní vydání. Jeden příběh přejal Washington Irving, ale připisoval jej jinému autorovi. Pařížský časopis, kde "Rukopis" vycházel na pokračování, jej uváděl jako dílo hraběte Cagliostra. A.S. Puškin začal "Rukopis" překládat ve verších do ruštiny – a možná v ponurém duelantu Zareckém v Evženu Oněginovi zní něco z Potockého. Kanonické znění románu bylo z četných fragmentárních děl známých například pod názvem "Uprostřed oběšenců" sestaveno desetiletí po Potockého smrti. Do němčiny bylo přeloženo s Cailloisovou předmluvou až v roce 1961. I český překlad vznikl spojením tří různých vydání – německého, polského a francouzského.  Hrabě Potocki patřil mezi svobodné zednáře, ale tyto informace jsou vždy matoucí. Mozart byl především Mozartem a Potocki hlavně Potockým. Posledních deset let svého života trávil na svém statku v Podolí. Podle legendy si ze stříbrného víka samovaru vlastnoručně ulil stříbrnou kouli, kterou mu posvětil jeho dvorní kaplan. Údajně řekl: "Bože, jsi-li, slituj se nad mou duší, jestli nějakou mám." Pak si prostřelil hlavu.

Jan Nepomucen Potocki (8. března 1761 – prosinec 1815) byl polský prozaik, historik, archeolog, lingvista, cestovatel a dobrodruh aristokratického původu. Bývá označován jako „poslední Polák“.

Count Jan Potocki (; 8 March 1761 – 23 December 1815) was a Polish nobleman, Polish Army Captain of Engineers, ethnologist, Egyptologist, linguist, traveler, adventurer, and popular author of the Enlightenment period, whose life and exploits made him a legendary figure in his homeland. Outside Poland he is known chiefly for his novel, "The Manuscript Found in Saragossa".


Výskyt.

Světluška větší se vyskytuje napříč Portugalskem, Velkou Británií, Evropou, Asii až Čínou. Někteří jedinci se mohou dostat až do oblasti severního polárního kruhu. Vyhledává otevřené prostranství. Můžeme ji spatřit na loukách a okrajích lesů, kupříkladu v Anglii upřednostňuje křídové nebo přímo vápencové škrapy.  V Česku se tento pozoruhodný brouk vyskytuje také, ovšem nepříliš hojně. Spatřen byl roku 2017 například na východě Moravy v lokalitě Rešovských vodopádů.  Asi nejaktivnější a nejvíce vidět je tento hmyz během suchého léta, tedy v období od června do července. Přirozeně v nočních hodinách, zhruba od 22:00 do 22:30 hodin, případně až do půlnoci.

Popis.

Světlušky patří k broukům u kterých se samec od samičky výrazně odlišuje, výrazný je tedy jejich pohlavní dimorfismus.

Samec.

Samec je dlouhý 10 až 12 mm. Tělo je ploché. Chitinový plášť těla je zbarvený do hněda, na okrajích je žluté zbarvení. Na dlouhých krovkách se nachází několik podlouhlých rýh, které jsou pokryté jemnými chloupky. Hlava není vidět – je schovaná pod tělním pláštěm. Můžeme však spatřit nitkovitá tykadla. Na sedmém kroužku na břiše má sameček světelnou skvrnu.

Samice.

Samičky jsou dlouhé 15 až 20 mm. Nemají žádné krovky, takže vypadají podobně jako larvy. Hlava je též schovaná pod chitinovým tělním pláštěm. Samičky mají podstatně více světelných orgánů než samci. Světelná políčka se nacházejí na šestém a sedmém článku trupu a na osmém jsou ještě dodatečné světelné skvrny.

Způsob života.

Světlušky jsou aktivní v noci. Samečci létají se slabým svícením a hledají si samičky, které leží v trávě a svítí podstatně výrazněji. Frekvence problikávání, tedy doba, po kterou brouci svítí, a mezery mezi jednotlivými záblesky jsou pro daný druh charakteristické. Díky tomu se mezi sebou jednotlivé druhy světlušek snadno rozpoznají. Larvy žijí na zemi a živí se slimáky. I ony mohou slabě svítit, avšak na rozdíl od dospělých slouží jejich signalizace k zastrašení nepřítele. Po pátém svlečení se zakuklí a z kukly se vylíhnou dospělí jedinci.

Vyzařování světla.

Hlavní výskyt dospělých jedinců je v období páření, což ve střední Evropě připadá na červenec až srpen. V teplých letních měsících svítí samičky při dostatečné tmě asi od deseti hodin večer do jedné hodiny ranní, avšak brzy po spáření páry svítit přestanou. Obecně období, po které budou tito brouci jasně světélkovat, je ovlivněno jednak okolním prostředím, nebo přítomností nerovnoměrného, tedy většího nebo menšího množství samců. Příliš nízká teplota, déšť či silnější vítr způsobí, že se samičky schovají pod zem či do houští vegetace. Vyšší procento samců zase zkracuje období námluv, neboť se jednotlivé páry podstatně rychleji shledají.  Světlušky svítí díky bioluminiscenci. Je to následek chemických reakcí v živých buňkách a tkáních – tyto procesy se nazývají chemiluminiscence. Při jednom z těchto procesů se luciferin odbourává enzymem luciferázou, energie při tom uvolněná je vyzářena ve formě světla. Proces neprodukuje žádné teplo, a proto je velmi efektivní, 90–98 % vložené energie je přeměněno na světelnou energii. To je o mnoho více, než dokážou ty nejúspornější žárovky, u kterých se většina energie ztratí ve formě tepla.

Potrava.

Potravou světlušek jsou plži. Na nich parazitují larvy a při kousnutí je mohou usmrtit toxickým jedem. Dospělí brouci zpravidla vůbec potravu nepřijímají, čelist se jim totiž během jejich krátkého života nevyvine dostatečně.

Rozmnožování a život larvy.

Po setmění samičky vylézají z úkrytu, usadí se na trávě a svítí, aby ukázaly samečkům, že jsou připraveny k páření. Jejich světlo mohou údajně spatřit až ze vzdálenosti 50 metrů. Samečci svítí slaběji než samičky a létají ve výšce často jen několik metrů nad zemí. Když samičku zahlédnou, tak u ní přistanou. Páření a kladení vajíček probíhá na zemi. Oba partneři uhynou do několika dnů po spáření. Na vlhké místo, do půdy pod listem nebo mechem, samička naklade v rozmezí tří dnů 50 až 150 velmi malých světle žlutých vajíček (cca 1 mm v průměrů) a brzy umírá. Ta mohou několik dní slabě žlutě svítit, zpravidla déle, pokud nepanují příliš chladné podmínky.  Larva se líhne asi po dvou až třech týdnech a nápadně se podobá dospělé samici. Ta má však na rozdíl od ní zcela černou zadní část těla. Pohybem larva připomíná housenku. Během dva až tři roky trvajícího vývoje se larva několikrát, asi pětkrát, svléká. Postupně tedy projde až pěti stádii, takzvanými instary. Živí se převážně slimáky nebo hlemýždi. Při kousnutí do nich vstřikuje neurotoxin, tedy toxickou znehybňující látku. Přitom se musí mít na pozoru, aby se nepřilepila na obranný hlen, který jeho kořist může vylučovat. Oběť je postupně ochromena a larva hoduje. Vpravený jed zároveň rozloží vnitřnosti měkkýše na řídkou hmotu a v takové koncentraci ji z oběti vysává. Hlemýždě nebo slimáka nemusí zásadně zabít, po nakrmení se často stává, že jeho kořist přežije a po chvíli se odebere pryč.  Larva je aktivní v noci a patrně živější bude tehdy, panují-li vlhké podmínky. Zimu přečkává schovaná v úkrytu, pod kamenem, polenem či listem. Zde se uchýlí k zimnímu spánku a s příchodem jara se probouzí. Cyklus se opakuje další jeden nebo dva roky. V konečné fázi se mezi květnem až srpnem (v závislosti na tom, kde žije) stane dospělým broukem, ale brzy po reprodukci zahyne, jako jeho rodiče.

Světluška větší ("Lampyris noctiluca") lidově nazývaná svatojánská muška je druh brouka z čeledi světluškovitých. Známá je především svojí schopností vyzařovat ze svého těla zelenkavé světlo. Toto světlo může světluška vlastní vůlí spustit nebo zhasnout, pomocí regulace kyslíku – světlo zhasne, zastaví-li přívod kyslíku do světelných orgánů. Samečci oproti samičkám mohou létat. Dospělí jedinci žijí velmi krátce a brzy po páření umírají. Samičky kladou asi 50 až 150 vajíček a z nich se vylíhnou larvy. Během dva až tři roky trvajícího vývoje se larva asi pětkrát svleče a zakuklí. Zanedlouho se z kukly vylíhne dospělý jedinec.

Lampyris noctiluca, the common glow-worm of Europe (see also "glowworm"), is a firefly species of the genus "Lampyris". These are beetles, as evidenced by the hard cases which close over the wings when they are not in use.


Život.

Apel studoval filosofii na univerzitě v Bonnu, promoval roku 1950 a habilitoval se v Mohuči 1961. V letech 1962–1969 byl profesorem filosofie na univerzitě v Kielu, v letech 1969–1972 v Saarbrückenu a 1972–1990 ve Frankfurtu, kde úzce spolupracoval s Jürgenem Habermasem. Roku 1990 byl emeritován, ale dále cestoval a přednášel na mnoha univerzitách po celém světě.

Myšlení.

Apel se zabýval filosofií jazyka, pragmatismem a dílem amerického filosofa C. S. Peirce. Ve svém hlavním díle „Transformace filosofie“ (1994) se pokusil o sblížení hermeneutické filosofie Martina Heideggera s filosofií jazyka, jak ji vypracoval zejména Ludwig Wittgenstein. Východiskem jeho uvažování je argumentace a situace diskuse. Pro Apela jsou vposledu zdůvodněné ty věty, které nelze ani dokázat ani zpochybnit, aniž by se přitom už předpokládala jejich platnost. Každý účastník diskuse musí předpokládat, že může dospět k pravdivým výsledkům, že tedy pravdivé výpovědi jsou možné, a musí to předpokládat i o svých partnerech – jinak by se do debaty nemohl pustit.  Na těchto základních a nezbytných předpokladech se Apel snažil vybudovat svoji diskurzivní etiku jako východisko z moderního etického relativismu a nihilismu. Tak jako Immanuel Kant budoval svou transcendentální filosofii na analýze podmínek možnosti každého poznání vůbec, budoval Apel svou transcendentální filosofii intersubjektivity na analýze podmínek rozhovoru a argumentace. Každý rozhovor musí předpokládat argumentující společenství, v němž každý míní své výpovědi vážně a totéž předpokládá u svých partnerů.  Apel přitom rozlišoval mezi ideálním a reálným komunikativním společenstvím. Členem reálného komunikativního společenství se člověk stává socializací, ale rozhovor musí směřovat k ideálnímu společenství, které by bylo schopno argumentům přiměřeně rozumět a definitivně posoudit jejich pravdivost. Cílem každé činnosti musí být 1) zajistit přežití lidského druhu jakožto reálného komunikativního společenství, a 2) v tomto společenství uskutečňovat ideální společenství. První podmínka je předpokladem pro druhou, která jí naopak dává smysl.  Kritikové namítají, že přitom není jasné, proč by se těmito pravidly měl člověk řídit, a že představa diskurzivní etiky, která vyžaduje jen odstranění překážek komunikace, je pro skutečný lidský život příliš slabá. Kdyby podmínkou každého rozhodnutí musel být dobrovolný souhlas všech zúčastněných, nebylo by už žádného rozhodování třeba.

Karl-Otto Apel (15. března 1922 Düsseldorf - 15. května 2017, Niedernhausen) byl německý filosof, který se pokusil o sblížení kontinentální hermeneutické filosofie a filosofie jazyka. Byl také jedním ze zakladatelů diskurzívní etiky.

Karl-Otto Apel (; 15 March 1922 – 15 May 2017) was a German philosopher and Professor Emeritus at the University of Frankfurt am Main. He specialized on the philosophy of language and is thus considered a communication theorist. He developed a distinctive philosophical approach which he called transcendental pragmatics ("Transzendentalpragmatik").


Rozšíření.

Pustovka je jedna z nejrozšířenějších sov světa, vyskytuje se na všech kontinentech kromě Austrálie a Antarktidy. Převážně tažný pták, rozšířený po celé Evropě, většině Asie, v Severní Americe, v jižní části Jižní Ameriky a v západních středomořských oblastech Afriky. Výskyt je nepravidelný a často až invazní. V Evropě hnízdí přes 58 000 párů; počty patrně mírně klesají.  V České republice běžně protahuje nebo zimuje, ale hnízdí sporadicky a značně nepravidelně, hlavně v rovinách a pahorkatinách. Málokdy zahnízdí v jedné oblasti více let po sobě a každoroční hnízdiště nejsou známa. V letech 2001–2003 v ČR hnízdilo do pěti párů.<br> Na Slovensku je situace podobná, zahnízďuje 15–30 párů ročně.  Kalous pustovka je středně velká sova (velká jako holub hřivnáč, nepatrně větší než kalous ušatý). Zbarvení je světle hnědé (hnědožluté, světle zářící). Závoj je oválný, bílý, s černou maskou kolem očí, duhovka je sírově žlutá a ušní pera (2–4 kusy) jsou krátká, obvykle přilehlá. Křídla jsou úzká, dlouhá, naspodu světlá. Mírně větší samice se od samce zbarvením neliší, také mladí ptáci jsou vybarveni stejně. Prachový šat mláďat je smetanový, později se zakulacenou černou maskou a bílým „knírem“.

Popis.

Od kalouse ušatého, který je tmavší a má oční duhovku oranžovou, je rozeznatelný i podle krátkých, někdy až neznatelných „oušek“. (V angličtině se kalous ušatý jmenuje „Long-eared Owl“ čili „dlouhouchá sova“, zatímco kalous pustovka „Short-eared Owl“ čili „krátkouchá sova“).  Let je kymácivý a trhavý. Pustovka je často aktivní i ve dne, zejména v období toku a hnízdění, kdy krouží na obloze.  Hlas: Na hnízdišti štěkavé volání „kev kev“, za toku v letu rychlé opakované bublavé „bu bu bu bu bu“ doprovázené tleskáním křídel.  Téměř nikdy nesedá na stromech nebo na keřích, nýbrž na zemi. V mimohnízdní době, během podzimu a někdy i v zimě, nocuje v počtu desítek ptáků na zemi v hustém travním porostu.

Ekologie.

Vyhledává otevřenou krajinu (tundra, step, nezarostlá říční údolí) s mokřady a vlhkými loukami.  Pustovka bývá aktivní i ve dne, zejména v období toku a hnízdění, kdy samec často krouží na obloze okolo hnízda. Živí se především drobnými hlodavci, nejčastějši hraboši polními, loví také rejsky a drobné ptáky. Při lovu přeletuje tichým kolébavým letem nízko nad poli. Pokud je mírná zima a dostatek potravy, zahnízdí jednotlivé páry nebo i celé skupiny pustovek v místech zimovišť. Hnízdění přitom probíhá podobně jako na tundrách. Hnízda jsou na zemi v travním porostu (zejména v blízkosti podmáčených míst), v ČR to však bývají i pole, především jeteliny.

Rozmnožování.

Za toku předvádí samec nápaditý svatební tanec: klesavě krouží nad hnízdem a vydává opakované rychlé a bublavé „bu bu bu bu bub“ doplňované tleskáním křídly. Hnízdí v otevřené krajině, nejčastěji v mokřadech či na mokrých loukách, někdy i na polích. (Hnízdění v ČR je velmi vzácné, odbývá se zpravidla v dubnu až květnu, jednou ročně. Jsou známa i sporadická zahnízdění v prosinci – při hojnosti hlodavců). Jako málokterá sova si pustovka staví hnízdo i z přinášeného materiálu – staví je na zemi jako poměrně jednoduchou hromádku ze stonků rostlin; často bývá ukryté v porostech ostřice. Při hnízdění běžně vznikají kolonie několika párů. Samice snáší 3–9 (obvykle 5–8) bílých téměř kulatých vajec, na kterých sedí 26–27 dní. Mláďata krmí oba rodiče. (Mezi mláďaty je někdy výrazný rozdíl v čase klubání a může dojít ke kanibalismu – vyvinutější mláďata sežerou ta výrazně menší.) Po čtrnácti dnech se mláďata rozlézají do okolí hnízda a při přiblížení člověka se ozývají varovným hlasem a výhružným klapáním zobáku. Asi za měsíc jsou vzletná a během září se vydávají na cestu do zimovišť.

Ochrana.

Druh byl v ČR řazen mezi kriticky ohrožené, ale protože silně fluktuuje, bylo zařazení přehodnoceno a spadal v Červeném seznamu ČR (2003) do kategorie VU – zranitelný druh. Ze stejného důvodu byl v Červeném seznamu ČR (2017) přeřazen do kategorie NA – druhy nevhodné pro hodnocení.

Taxonomie.

Je popsáno 11 poddruhů, české jméno má:

České pojmenování.

České historické názvy kalouse pustovky jsou pustovka, později pustovka obecná, kalous mokřadní. Zatímco etymologie platného rodového jména není jednoznačná, druhové jméno „pustovka“ vzniklo podle toho, kde se sova vyskytovala, tedy na „pustých“ místech (mokrých loukách, močálech); na Slovensku se tak kdysi říkalo poštolce. Název pro sovu kalous se vyskytuje pouze v češtině; nářečně kalósek, západomoravsky kalousek a ve staročeštině kalús znamenalo sýček.

Kalous pustovka ("Asio flammeus") je sova z čeledi puštíkovítých. Hojný středně velký druh sovy, v Evropě hnízdí přes 58 000 párů. Je aktivní především během noci, ale zejména na jaře a začátkem léta může lovit i za denního světla. Tato aktivita pravděpodobně souvisí s vrcholem aktivity hrabošů.

The short-eared owl ("Asio flammeus") is a species of typical owl (family Strigidae). Owls belonging to genus "Asio" are known as the eared owls, as they have tufts of feathers resembling mammalian ears. These "ear" tufts may or may not be visible. "Asio flammeus" will display its tufts when in a defensive pose, although its very short tufts are usually not visible. The short-eared owl is found in open country and grasslands. The genus name "Asio" is a type of eared owl, and "flammeus" means "flame-coloured".


Objev.

Zbytky podivného zvířete poprvé spatřil americký zoolog Robert Timmins. Stalo se tak v roce 1996. Na tržišti v Laosu byly prodávány na maso. Zoologa zvíře zaujalo. Tušil, že se jedná o živočišný druh, který dosud nebyl vědecky popsán. O tři roky později získal kosterní pozůstatky tří dalších jedinců ze sovích vývržků. S tím už mohli vědci začít pracovat. Ale teprve v květnu 2006 se podařilo pořídit první fotografie a videa živého laoše. O ně se postaral čtyřiasedmdesátiletý americký penzista a amatérský ornitolog David Redfield, který se s jasným cílem vydal do Laosu a najal si místní lovce, aby mu jednoho laoše chytili.

Taxonomie.

Zvíře je natolik odlišné od všech současných hlodavců, že bylo po svém objevu zařazeno do zvláštní nově vytvořené čeledi Laonastidae. Později se ale ukázalo, že je příbuzné vymřelým miocenním rodům Diatomys, Fallomus a Willmus z doby před 10 až 20 miliony let, a tak bylo přiřazeno k nim do čeledi Diatomyidae, která je zcela na bázi dikobrazočelistních (hystrikognátních) hlodavců. Tato čeleď byla považována za vymřelou již před 11 miliony lety.

Výskyt.

Vyskytuje se v krasových oblastech středního Laosu, konkrétně v krasové oblasti (vápencovém pohoří) provincie Khammouan (Khammouanský kras). Tato oblast je unikátní díky popsání několika donedávna neznámých druhů obratlovců. Jedná se o oblast s vysokou úrovní biodiverzity, takzvaný „biodiversity hotspot“. Toto území je však silně degradováno lidskou činností. Navíc krasové území není celistvé, naopak je rozlámané na množství izolovaných skalních výchozů. Laošové i další druhy zvířat tak vytvářejí populace, které od sebe dělí nepřekonatelná bariéra otevřené ploché krajiny. Od roku 2012 proto vědci podrobně studují genetické informace laošů z různých míst krasu a bylo identifikováno, že se druh rozpadá na 8 odlišných genetických linií.

Ohrožení.

Laoš je ohrožen hned z několika důvodů. Tím prvním je velmi omezený areál výskytu. Dále se jedná o rychlé degradaci tohoto území z důvodu těžby vápence, stavby přehradních nádrží a vzrůstajícího zalidnění. Velkým problémem je také masivní lov, jemuž ročně podle odhadů podlehne několik desítek tisíc jedinců ročně. Hrozí tak, že laoská skalní krysa vyhyne dříve, než ji více poznáme.

Ochrana.

Jelikož se jedná o evolučně výjimečný druh s řadou anatomických a fyziologických zvláštností, začínají se uskutečňovat aktivity spojené s ochranou laoše. Cílem ochranářských projektů pod záštitou Evropské asociace zoologických zahrad a akvárií (EAZA), na nichž spolupracuje i Zoo Praha, je provést potřebný základní výzkum a ve dvou etapách získat laoše pro záložní chov v evropských zoologických zahradách. V první fázi se má jednat o dvacet jedinců pro Zoo Praha a dalších dvacet pro polskou Zoo Wroclaw. Následně by měli být doplněni jedinci do zoologických zahrad ve Stuttgartu, Belfastu a Newquay. Výhodou může být atraktivní vzezření laoše, a tedy zvýšený potenciál být vlajkovým druhem ochrany přírody v laoské provincii Khammouan.

Laoská skalní krysa ("Laonastes aenigmamus",, česky také laoš) je hlodavec, který byl objevený v roce 1996 a vědecky popsaný roku 2005. Jedná se o tzv. „lazarský (Lazarův) druh“.

The Laotian rock rat or kha-nyou ("Laonastes aenigmamus", Lao: ຂະຍຸ), sometimes called the "rat-squirrel", is a species of rodent found in the Khammouan region of Laos. The species was first described in a 2005 article by Paulina Jenkins and coauthors, who considered the animal to be so distinct from all living rodents, they placed it in a new family, Laonastidae. It is in the monotypic genus "Laonastes". In 2006, the classification of the Laotian rock rat was disputed by Mary Dawson and coauthors. They suggested the rat belongs to the ancient fossil family Diatomyidae, which was thought to have been extinct for 11 million years, since the late Miocene. It would thereby represent a Lazarus species. The animals resemble large, dark rats with hairy, thick tails like those of a squirrel. Their skulls are very distinctive and have features that separate them from all other living mammals.


Život.

Narodil se v učitelské rodině v kraji Sologne. V roce 1891 rodina přesídlila do Épineuil-le-Fleuriel, kde Henri studoval do 5. třídy. Poté přešel do Voltairova lycea (Lycée Voltaire) v Paříži. V roce 1901 se rozhodl pro námořnickou kariéru a začal studovat v Brestu. Po roce ale změnil rozhodnutí a začal se připravovat na studium v Bourges. V roce 1903 začal studovat na Lycée Lakanal v Sceaux (dnes součást Paříže). Zde se seznámil se svým přítelem Jacquesem Rivière.  V roce 1905 se Alain-Fournier náhodou setkal s Yvonne de Quiévrecourt, do které se zamiloval. Dívka ale byla zasnoubena a později se vdala. Byla inspirací pro postavu Yvonne de Galais z románu "Kouzelné dobrodružství". V letech 1906 a 1907 se Alain-Fournier pokoušel složit zkoušky na École Normale Supérieure, ale nebyl úspěšný. V letech 1908–1909 sloužil v armádě. Stále zamilován do Yvonne de Quiévrecourt napsal v té době řadu básní a esejů, které později vyšly pod názvem "Miracles". V roce 1909 si Jacques Rivière vzal za ženu Henriho sestru Isabelle. V roce 1910 se Alain-Fournier vrátil do Paříže a psal kritiky pro "Paris-Journal". Současně pracoval jako sekretář politika Clauda Casimir-Periera.  V roce 1913 vyšel jeho román "Le Grand Meaulnes", nejprve časopisecky v "Nouvelle Revue française" (v té době byl šéfredaktorem právě Alain-Fournierův švagr Jacques Rivière), později knižně. Kniha byla nominována na Goncourtovu cenu (Prix Goncourt). Román je jedním z prvních děl magického realismu.  V srpnu 1914, nastoupil Alain-Fournier do armády v rámci mobilizace jako poručík 288. dělostřeleckého pluku a o měsíc později byl zabit v první světové válce v bitvě u Les Éparges (nedaleko Verdunu) krátce před svými 28. narozeninami. Jeho ostatky byly identifikovány až v roce 1991 a byly uloženy na hřbitově v Saint-Rémy la Calonne.

Spisy.

Další zpracování.

Román "Kouzelné dobrodružství" byl několikrát zfilmován:  Film "Kouzelné dobrodružství" podle stejné předlohy natočil v roce 1982 Antonín Kachlík. Děj přemístil do Rakousko-Uherska. Toto zpracování ale nemělo úspěch.  V Českém rozhlasu byl román zpracován jako dvanáctidílná četba na pokračování, připravila Anežka Charvátová, čte Miroslav Táborský, režie Markéta Jahodová.

Alain-Fournier, vlastním jménem Henri Alban-Fournier (3. října 1886, Chapelle d’Anguillon (Cher), Francie – 26. září 1914, Les Éparges (Meuse), Francie) byl francouzský spisovatel, básník a esejista. Je znám především jako autor jediného románu "Kouzelné dobrodružství" (Le Grand Meaulnes), zařazeného podle francouzského deníku "Le Monde" mezi 100 nejdůležitějších knih 20. století.

Alain-Fournier () was the pseudonym of Henri-Alban Fournier (3 October 1886 – 22 September 1914), a French author and soldier. He was the author of a single novel, "Le Grand Meaulnes" (1913), which has been twice filmed and is considered a classic of French literature. The book is partly based on his childhood unfolding in an atmosphere of mystical unreality beyond which the world of adulthood is perceived.


Děj.

V roce 3067 př. n. l. v egyptských Thébách vede válečník známý jako Král Škorpion svou armádu k dobytí známého světa. Ta je ale poražena a prchá do pouště Ahm Shere, kde postupně vymírá. Když se blíží smrti, král Škorpion požádá boha Anubise o pomoc při porážce nepřátel výměnou za svou duši. Ten jeho přání vyslyší a vytvoří oázu, kde se zachrání, schová se jeho pyramida, a postaví ho do čela Anubisovy armády. Když Škorpion svého cíle dosáhne, Anubis si vezme jeho duši a jeho armáda se obrátí v prach, ze kterého vznikla.  Asi o 5000 let později, v roce 1933, prozkoumávají Evelyn a Rick O'Connellovi spolu se svým synem Alexem jinou pyramidu, kde naleznou Anubisův náramek a přijdou do kontaktu se třemi lotry. Když se vrátí do Londýna, Alex si Anubisův náramek nasadí a ten mu ukáže cestu do oázy Ahm Shere. Právě probíhá egyptský rok škorpiona, takže Alex má sedm dní na to, aby se tam dostal, jinak ho náramek, který si teď nemůže sundat, osmý den při východu slunce zabije. Ve stejnou chvíli oživne Král Škorpion a Anubisova armáda.  Alex je unesen egyptskou sektou, která oživila Imhotepa. Ten má Škorpiona porazit, což mu dá moc nad jeho armádou. Sektu vede kurátor Britského muzea Baltus Hafez a její součástí je i Meela Nais, reinkarnace Imhotepovy lásky Anck-su-namun. Alexovi rodiče spolu s Evelyniným bratrem Jonathanem a dávným přítelem medžájem Ardethem Bayem se ho vydají zachránit. Rick požádá o pomoc také dávného přítele Izzyho, pilota vzducholodi, který jim zajistí dopravu.  Instrukce, jak se dostat do Ahm Shere dostává Alex postupně. Na každém místě zároveň nechává stopu k dalšímu místu pro své rodiče. Ardeth pošle zprávu svým medžájským přátelům, aby se připravili k boji proti vzkříšené Anubisově armádě. Během cesty vyjdou najevo neznámé části Evelyniny i Rickovi minulosti. Evelyn byla v minulém životě dcerou faraona Setiho I., která střežila Anubisův náramek, a Rick je medžáj, který má chránit Evelyn. Mezitím Imhotep povolá z podsvětí duši Anck-su-namun a umístí ji do Meely Nais.  Když obě skupiny dorazí do oázy, kde se nachází Škorpionova pyramida, lidé ze sekty jsou napadeni mumifikovanými pygmeji a napadeni Rickem, Evelyn, Jonathanem a Ardethem. Všichni z příslušníků sekty jsou zavražděni mimo jejich vůdce Hafeza. Rick potom zachrání Alexe a donese ho do pyramidy těsně před svítáním, aby ho náramek nezabil. Alex je pak konečně schopen ho sundat. Před pyramidu pak ale dorazí Imhotep a Anck-su-namun, která Evelyn probodne a ta zemře. Hafez sebere náramek a použije ho k oživení Anubisovy armády, které se pak postaví medžájové.  Když Imhotep vejde do pyramidy, aby se postavil Škorpionovi, přijde o svou moc - Anubis chce, aby se mu postavil jako smrtelník. Přidá se k nim i Rick. Král Škorpion je nyní z poloviny člověk a z poloviny škorpion. Imhotep pak ztratí odvahu a slíbí Škorpionovi poslušnost, a tak se Škorpion zaměří na Ricka. Mezitím Jonathan zaměstná Ankc-su-namun, zatímco Alex použije Knihu mrtvých, aby oživil svou matku. Ta se pak dá do boje s Anck-su-namun. Ve stejné době Ardeth a další medžájové porazí první vlnu Anubisovy armády, ale pak se objeví její další část - tentokrát mnohem větší, ale i tak jsou připraveni se jí postavit a položit svůj život.  Rick mezitím podle nástěnných maleb přijde na to, že Škorpiona může zabít Osiridovým kopím, které má celou dobu u sebe Jonathan. Když ho Jonathan Rickovi hází, chytne ho Imhotep. Rick ho ale pak od Imhotepa získá a Škorpiona porazí a pak jemu i jeho armádě přikáže, aby se vrátili zpátky do podsvětí - těsně předtím, než se armáda dostane k medžájům. Škorpionův chrám se pak začne hroutit a všichni se chystají utéct, ale otevře se brána do podsvětí - do které spadnou Imhotep i Rick. Ricka zachrání Evelyn, i když on sám ji posílá pryč, aby zachránila sebe a Alexe. O proti tomu Anck-su-namun nechá Imhotepa zemřít i přes jeho žádosti o pomoc. Sama je pak sežrána masožravými skaraby. Rick, Evelyn, Jonathan a Alex se dostanou na vrchol pyramidy, kam pro ně přiletí Izzy. Rodina se potom rozloučí s Ardethem a film končí.

Ohlas.

Snímek se stal filmovým hitem roku 2001 a vydělal více peněz než první díl. O proti tomu reakce kritiky byly smíšené. Na Rotten Tomatoes má "Mumie se vrací" 47% na základě 131 hodnocení. Metacritic zase uvádí 48 bodů ze 100 na základě 31 hodnocení.

Mumie se vrací (v anglickém originále The Mummy Returns) je americký dobrodružný film Stephena Sommerse z roku 2001 v hlavních rolích s Brendanem Fraserem a Rachel Weisz. Film navazuje na o dva roky starší snímek "Mumie", jenž se odehrává primárně v roce 1926, zatímco "Mumie se vrací" se odehrává o sedm let později, v roce 1933.

The Mummy Returns is a 2001 American action-adventure fantasy horror film, written and directed by Stephen Sommers, starring Brendan Fraser, Rachel Weisz, John Hannah, Arnold Vosloo, Oded Fehr, Patricia Velásquez, and Dwayne Johnson. The film is a sequel to the 1999 film "The Mummy". It was distributed by Universal Pictures.


Život.

Baraguey pocházející ze starého rodu nižší šlechty, vstoupil 1783 do královské armády a sloužil jako kadet v alsaském pěším pluku. Roku 1787 byl povýšen do nejnižší důstojnické hodnosti – stal se podporučíkem. Po výbuchu revoluce však v žebříčku hodností začal prudce stoupat. Tak roku 1791 byl poručíkem, o rok později již kapitánem, ale tentýž rok byl povýšen do hodnosti podplukovníka. Stal se zástupcem náčelníka štábu armády generála Custina a později Alexandra Beauharnaise a v dubnu 1793 se stal brigádním generálem. Bohužel s pádem generála Custina i Beauharnaise byl zatčen i d’Hilliers a každým dnem hrozila mu poprava, která neminula oba jeho představené. Od gilotiny jej zachránil jen převrat 9. termidoru (27. července 1794) a tím pád Robespierra a hrůzovlády. V roce 1795 bojoval proti royalistickým povstalcům na pařížském předměstí Saint-Antoine, poté však byl suspendován, zatčen a postaven před válečný soud. Tribunálem byl však zproštěn viny. Po skončení procesu sloužil v Cherbourgu u západní armády pod velením generála Hochea a poté byl převelen k italské armádě generála Bonaparte. Zde mu vrchní velitel svěřil dvě půlbrigády s nimiž obsadil Bergamo a v květnu 1797 Benátky a byl tam jmenován guvernérem. Za své vynikající výsledky byl v březnu 1797 povýšen do hodnosti divizního generála. V dalším roce se účastnil egyptské výpravy, ale po dobytí Malty byl poslán s vítěznými trofejemi a kořistí zpět do Francie. Dne 27. června 1798 byla však jeho fregata La Sensible napadena britskou přesilou a generál d’Hilliers byl v boji zraněn a padl do zajetí. Dopraven do Portsmouthu byl pro zranění propuštěn na čestné slovo.  Po návratu do Francie byl již 31. července 1798 zatčen a obviněn z paktování se s nepřítelem a opět stanul před válečným soudem a opět byl zproštěn viny. Následujícího roku byl jmenován náčelníkem štábu rýnské armády a operoval pod Mac Donaldem. V roce 1801 byl jmenován generálním inspektorem pěchoty a roku 1804 obdržel hodnost generálplukovníka dragounů. V tažení 1805 velel záložní kavalérii a vynikl u Elchingen (14. října 1805) a poté byl jmenován velitelem Ingolstadtu. Roku 1808 se stal podruhé guvernérem Benátek a v tažení 1809 sloužil pod místokrálem Evženem. Vynikl v bitvě u Raabu (14. června 1809). Po uzavření Schönbrunnského míru (14. října 1809) byl jmenován vrchním velitelem v Tyrolsku, kde významně přispěl k zklidnění situace.  V roce 1810 jej Napoleon převelel do Španělska a Baraguey tam převzal velení armády v Katalánsku. V roce 1809 byl mu udělen titul hrabě císařství. Během ruské kampaně 1812 byl nejprve dosazen do funkce guvernéra Smolensku a při ústupu se stal velitelem divize 9. sboru maršála Victora. V tíživé situaci musel část své divize nechat kapitulovat před Rusy (9. listopadu 1812) za což upadl do Napoleonovy nemilosti. Byl zbaven funkce a měl být postaven před válečný tribunál. V přípravě k procesu, zcela zdeptaný depresemi a vyčerpán prodělanou ruskou kampaní onemocněl "„fievre inflamatoire et nerveuse“" („zánětlivá a nervová horečka“), což mohl být tyfus a zemřel v Berlíně asi na předávkování opiem, které bylo v té době standardním lékem průjmových onemocnění.  Baraguey d ́Hilliers je jedním z 558 důstojníků a generálů, jejichž jména jsou vyryta na Vítězném oblouku v Paříži. Jeho syn Achille se stal v době Napoleona III. Maršálem Francie.

Louis Baraguey d'Hilliers (13. srpna 1764 v Paříži — 6. ledna 1813 v Berlíně) byl francouzský generál, období napoleonských válek.

Louis Baraguey d'Hilliers (13 August 1764 – 6 January 1813) was a French Army general who fought in the French Revolutionary Wars and the Napoleonic Wars. He was the father of Achille Baraguey d'Hilliers, a Marshal of France, and the father-in-law of General Damrémont, governor-general of Algeria.


Život.

Bennigsen byl syn plukovníka Levina Friedricha von Bennigsen a jeho ženy Henrietty Marie von Rauchhaupt. Ze strany matky byl pravnuk saského maršála Hanse Adama von Schöning. Po krátké výuce privátním učitelem odešel 10letý Benningsen roku 1755 jako páže na hannoverský dvůr. Již o 4 roky později byl přijat do hannoverské pěší gardy jako praporčík. V poslední bitvě sedmileté války - v bitvě u Freibergu roku 1762 bojoval již v hodnosti kapitána. V tomtéž roce zemřel jeho otec a Benningsen převzal dědictví - statek Banteln. Vystoupil z armády, ale neprojevil žádné obchodní nadání, ani zájem o hospodářství. Roku 1768 se oženil s Friederikou Amalií, dcerou hannoverského vyslance ve Vídni Georga Friedricha von Steinberg. Roku 1772 statek zkrachoval a byl prodán v konkursu a tak Benningsen přijal nabídku carevny Kateřiny II. a roku 1773 vstoupil do ruské armády v hodnosti majora a v ruských službách zůstal až do r. 1818.  Roku 1776, krátce po smrti své první ženy se Benningsen žení podruhé. Jeho žena Elisabeth Meyerová však jen několik týdnů po svatbě též umírá. A tak Benningsen opět uzavírá sňatek roku 1777. Jeho třetí ženou se stává Amalie Oelgarde, dcera hannoverského ministra Augusta Wilhelma von Schwichfeldt. Již následující rok je pod velením maršála hraběte Rumjanceva zapojen do tažení proti Turkům a roku 1778 povýšen na podplukovníka a přeřazen ke kavalerii. Dále se vyznamenal pod Potěmkinem a roku 1790 povýšen na plukovníka. Pak roku 1792 velí jezdeckému oddílu v Litevsku a podílel se na porážce Poláků v bitvě u Soly, za což je povýšen na generálmajora. Od carevny Kateřiny II. obdržel velkostatek u Minsku. Dále po bojích v Persii povýšen na generálporučíka roku 1798 a poté roku 1802 na generála jezdectva. Benninggsen byl duší spiknutí proti carovi Pavlu I. a celou akci zavraždění cara 23. března roku 1801 organizoval a koordinoval. Přímo u činu vraždy nebyl přítomen. Nástupcem cara Pavla Alexandrem I. byl jmenován generálním guvernérem Litevska.  Roku 1805 byl postaven do čela severní armády na pomoc Rakousku, ale u Breslau (Wroclaw, Vratislav) obdržel rozkaz k návratu v důsledku bratislavského míru. Potřetí ovdověl a čtvrtou manželkou se stala Marie Leonarde von Andrzejkowicz. S ní měl jednoho syna - Alexandra, narozeného roku 1809. Roku 1806 je Benningsen v čele silného armádního sboru táhnoucího na pomoc Prusům, a v bitvě u Pultusku při útoku francouzské armády pod Napoleonem zachránil včasným ústupem ruskou armádu před zničením (26.12.1806). Car Alexandr jej jmenoval 1. lednem 1807 vrchním velitelem armády. V této funkci svedl 7. a 8.a února 1807 proti Napoleonovi jednu z nejstrašnějších bitev napoleonských válek v mrazu a vánici u Preussisch Eylau (Pruské Jílové). Po dvoudenních bojích byl sice přinucen k ústupu, ale ten proběhl zcela organizovaně a Napoleon již neměl sil k jeho pronásledování. Pak však 14. června roku 1807 utrpěl Benningsen jednu z nejtěžších porážek v bitvě u Friedlandu, po které následoval tylžský mír.  Po podepsání míru Benningsen vystoupil z armády a žil životem velkostatkáře na svých panstvích. Roku 1812 byl však na přání Kutuzova jmenován náčelníkem generálního štábu. Účastnil se bitvy u Borodina a odrazil pak Murata u Tarutina, přesněji u Vinkova (18.10.1812). Ostré spory s Kutuzovem vyústily v několikaměsíční dovolenou Benningsenovu. Ale již začátkem roku 1813 je opět Alexandrem povolán jako velitel rezervní armády tvořící se v Polsku a s touto armádou obsadil Benningsen Velkovévodství varšavské, porazil maršála Gouviona Saint-Cyr u Dohna (česky Donín) a spěchal k Lipsku, kde se podílel na bojích Bitvy národů. Osobně přijal kapitulaci saského krále Friedricha Augusta I.. Ještě v Lipsku byl povýšen carem Alexandrem do stavu ruských hrabat. Pak obsadil Hamburg, Magdeburg, Torgau, Wittenberg a po prvním pařížském míru byl převelen do Besarabie jako velitel jižní armády, zajišťující hranici s Tureckem. Roku 1818 pak odešel do výslužby. Žil se svým synem Alexandrem na statku Banteln, blízko svého rodného města, kde též ve věku 81 let zemřel. Ještě dnes v bantelnském kostele visí na stěně obraz, znázorňující slavného generála na bitevním poli u Hamburku.

Hrabě Levin (Leontij Leonťjevič) August Theophil von Bennigsen (10. února 1745 v Braunschweigu, dnes Německo - 3. prosince 1826 v Banteln (okres Alfeld) u Hildesheimu, dnes Německo) byl generál ruské armády německého původu.

Levin August Gottlieb Theophil Graf von Bennigsen (, also Лео́нтий Лео́нтьевич Бе́ннигсен ("Leóntii Leónt'yevich"); 10 February 1745 – 3 December 1826) was a German general in the service of the Russian Empire.


Biografie.

Pocházel z rodiny sedmihradské šlechty Kálnokyů von Köröspatak, která se později rozdělila na sedmihradskou a moravskou linii. Náležel do moravské větve, jež sídlila na panství v Letovicích. Po ukončení studií nastoupil Gustav Kálnoky k 2. husarskému regimentu. Z aktivní služby vystoupil roku 1854 v hodnosti nadporučíka a působil pak v diplomatických službách. Nejprve byl činný coby atašé na rakouském vyslanectví v Mnichově, od roku 1857 v Berlíně a od roku 1860 byl legačním radou v Londýně, kde setrval po deset let. Následně působil na diplomatickém postu v Římě. Roku 1874 se stal vyslancem v Kodani a roku 1880 vyslancem u ruského dvora. Roku 1879 obdržel hodnost generála.  Od 20. listopadu 1881 do 15. května 1895 zastával post ministra zahraničí Rakouska-Uherska (jedno ze tří společných ministerstev Rakouska-Uherska, zřízených po rakousko-uherském vyrovnání) a z titulu této funkce byl i formálním ministerským předsedou Rakouska-Uherska. Historik Otto Urban ovšem uvádí, že na rozdíl Gyuly Andrássyho, který měl coby ministr v 70. letech 19. století i faktický zásadní vliv na politiku monarchie, byl Gustav Kálnoky stejně jako předešlý ministr Heinrich Karl von Haymerle převážně aktivní jen jako šéf diplomacie a do vnitřních otázek státu zejména v 80. letech 19. století nezasahoval. Pokračoval v politice Heinricha Karla von Haymerleho udržení aliance Německa, Rakouska-Uherska a Ruska (spolek tří císařů). Dařilo se mu rovněž udržovat status quo na Balkáně ve formě nezávislosti tamních menších států. Roku 1882 byl také utvořen trojspolek Německa, Rakouska-Uherska a Itálie, čímž získala podunajská monarchie výrazné mezinárodněpolitické ukotvení. Ve funkci ministra skončil poté, co se dostal do konfliktu s uherským předsedou vlády Dezső Bánffym ohledně papežského nuncia Antonia Agliardiho.  24. března 1897 byl jmenován doživotním členem Panské sněmovny (jmenovaná horní komora Říšské rady).  Jeho bratrem byl politik Béla Kálnoky z Köröspataku.

Gustav Kálnoky, plným jménem "Gustav Sigmund hrabě Kálnoky von Kőröspatak" (29. prosince 1832 Letovice – 13. února 1898 Brodek u Prostějova), byl rakousko-uherský šlechtic z rodu Kálnokyů von Köröspatak, diplomat a politik, v letech 1881–1895 ministr zahraničí Rakouska-Uherska.

Count Gustav Siegmund Kálnoky (Hungarian: "gróf Kálnoky Gusztáv Zsigmond") (December 29, 1832February 13, 1898), was an Austro-Hungarian diplomat and statesman.


Život.

V letech 1893–1901 studoval ve Vídni na gymnáziu a od roku 1901 do ledna 1906 na technice. Své studium tak zakončil v době, kdy již byl asistentem Georga Hamela na brněnské německé technice (asistentem se stal 1. ledna 1906). Během svého brněnského pobytu získal v roce 1908 na vídeňské technice doktorát za práci "Die Ermittlung der Schwungmassen im Schubkurbelgetriebe" a v témže roce i postavení soukromého docenta na brněnské technice. Jako habilitační práci předložil spis "Theorie der Wasserräder".  V roce 1909 byl ve věku 26 let jmenován profesorem aplikované matematiky na univerzitě ve Štrasburku. V letech 1910 a 1911 byl kandidátem na místo profesora matematiky na brněnské německé technice, v letech 1916 a 1918 pak na místo profesora mechaniky. Během první světové války sloužil v rakouském vojenském letectvu jako konstruktér, zkušební pilot a učitel.  Po skončení první světové války získal místo profesora hydrodynamiky a aerodynamiky na technice v Drážďanech. Jeho pobyt tam byl velmi krátký a již v roce 1920 se stal prvním profesorem a ředitelem nově zřízeného institutu aplikované matematiky na univerzitě v Berlíně. V roce 1921 založil časopis "Zeitschrift für angewandte Mathematik und Mechanik". Nástup Adolfa Hitlera k moci jej přinutil v roce 1933 opustit berlínskou univerzitu a uchýlit se na univerzitu do Istanbulu. Když se i Turecko stalo pro německé emigranty nebezpečnou zemí, odešel v roce 1939 do Spojených států a stal se přednášejícím na Harvardu. V roce 1944 zde získal katedru aerodynamiky a aplikované matematiky.

Matematická práce.

Patří mezi nejvýznamnější odborníky na aplikovanou matematiku ve 20. století. Krátce před svou smrtí sám klasifikoval své práce do následujících oblastí: praktická analýza, diferenciální a integrální rovnice, mechanika, hydrodynamika a aerodynamika, konstrukční geometrie, teorie pravděpodobnosti, matematická statistika a filozofie.

Richard šlechtic von Mises (19. dubna 1883, Lvov – 14. července 1953, Boston, USA) byl rakouský matematik a fyzik působící delší dobu v Brně, bratr ekonoma Ludwiga von Misese.

Richard Edler von Mises (; 19 April 1883 – 14 July 1953) was an Austrian scientist and mathematician who worked on solid mechanics, fluid mechanics, aerodynamics, aeronautics, statistics and probability theory. He held the position of Gordon McKay Professor of Aerodynamics and Applied Mathematics at Harvard University. He described his work in his own words shortly before his death as being on


Biografie.

Byl nemanželským synem dělnice a lékaře. Vychodil národní školu a učil se sochařem. Působil jako soustružnický pomocník v továrně na dýmky. Již od mládí se angažoval v Sociálně demokratické straně Rakouska. Působil jako redaktor listu "Arbeiter-Zeitung". V letech 1889–1896 byl prvním tajemníkem strany. Zasazoval se o zlepšení podmínek domácích dělníků. V roce 1900 se stal členem Vídeňské obecní rady jako jeden z prvních sociálních demokratů. Působil jako předseda sociálně demokratického radničního klubu.  Na počátku 20. století se zapojil i do celostátní politiky. Ve volbách do Říšské rady roku 1907, konaných poprvé podle všeobecného a rovného volebního práva, získal mandát v Říšské radě (celostátní zákonodárný sbor) za obvod Dolní Rakousy 19. Usedl do poslanecké frakce Klub německých sociálních demokratů. Mandát obhájil za týž obvod i ve volbách do Říšské rady roku 1911. Ve vídeňském parlamentu setrval až do zániku monarchie.Profesně byl k roku 1911 uváděn jako obecní radní a redaktor. Na Říšské radě požadoval zřízení obchodních soudů a zestátnění uhelného průmyslu.  V roce 1918 se stal náměstkem starosty Vídně a v období let 1919–1923 zastával funkci starosty Vídně. Ve funkci dokázal stabilizovat obecní finance po světové válce a zahájil úsilí o výstavbu sociálních bytů. V roce 1923 mu Vídeň udělila čestné občanství.  Po válce rovněž zasedal v letech 1918–1919 jako poslanec Provizorního národního shromáždění Německého Rakouska ("Provisorische Nationalversammlung"), následně byl od 1. prosince 1920 až do své smrti v roce 1925 členem Spolkové rady (horní komora rakouského parlamentu) a v období 1. prosince 1920 – 31. května 1921 a 1. prosince 1924 – 31. května 1925 byl předsedou Spolkové rady.

Jakob Reumann (31. prosince 1853 Vídeň – 29. července 1925 Klagenfurt) byl rakouský sociálně demokratický politik, na počátku 20. století poslanec Říšské rady, v meziválečném období předseda Spolkové rady a starosta Vídně.

Jakob Reumann (31 December 1853 in Vienna – 29 July 1925 in Klagenfurt) was an Austrian Social Democratic politician and the first social democratic mayor of Vienna from 1919 to 1923.


Mládí a nabídky k sňatku.

Anežka byla ve třech letech (spolu se sestrou Annou) dána na výchovu do cisterciáckého kláštera v Třebnici a dále k premonstrátkám do Doksan, kde získala rozsáhlé vzdělání. V té době byla pravděpodobně zasnoubena se slezským princem Konrádem, synem Jindřicha Bradatého a vévodkyně Hedviky. Konrád však zemřel a obě sestry se vrátily na Pražský hrad. Poté byla Anežka ještě na dva roky poslána k řeholnicím do Doksan.  Přemysl Otakar I. začal usilovat o spojení se Štaufy a zaslíbil osmiletou Anežku synovi císaře Fridricha II., budoucímu Jindřichovi VII. Místem výchovy a vzdělání budoucí císařovny se na šest let stal rakouský dvůr Leopolda VI. Vévoda Leopold ale nakonec Jindřicha oženil se svou dcerou Markétou Babenberskou. (Ta se později podruhé provdala, za Anežčina synovce Přemysla Otakara II.)  V roce 1225 se tedy čtrnáctiletá Anežka opět vrátila do Prahy. Následujícího roku přijelo na pražský dvůr poselstvo anglického krále Jindřicha III. Plantageneta. Zasnoubení s Anežkou proběhlo, ovšem v roce 1229 ho Jindřich zrušil. O Anežku se znovu začal zajímat Jindřich VII., nyní již ženatý s Markétou Babenberskou. Posledním nápadníkem byl Jindřichův otec Fridrich II. (Bedřich II.). V té době už ale nežil Anežčin otec a Václav I. nechal své oblíbené sestře svobodu rozhodnutí. Anežka se již vdát nechtěla a rozhodla se pro duchovní život.

Řeholní život.

V církevní ctižádosti a charitativní činnosti Anežku ovlivnily její příbuzné: teta, svatojiřská abatyše Anežka († 1228), sestřenice sv. Alžběta Uherská a sv. Hedvika Slezská. Anežka společně s bratrem Václavem I. založila roku 1232 v Praze na Starém Městě špitál, jenž byl rozšířen na základě řehole sv. Augustina na řád a jehož stanovy roku 1252 papež potvrdil jako mužský špitální a rytířský řád křižovníků s červenou hvězdou, dále se sídlem při kostele sv. Františka u Karlova mostu. Je jediným původem českým řeholním řádem. Jeho členy směli být pouze Češi rodem po otci i po matce. Řád brzy získal velkou popularitu a jeho kláštery se rozšířily v Čechách až po Chlum sv. Máří a Cheb, na Moravě až po Hradiště u Znojma, v Dolním Slezsku až do Vratislavi a od počátku 18. století dodnes působí také ve Vídni při kostele sv. Karla Boromejského (Karlskirche). Roku 1234 Anežka opět se svým bratrem založila na severovýchodním okraji tehdejšího města, v místě později zvaném „Na Františku“, nový podvojný klášter žen a mužů řehole sv. Františka, později nazývaných klarisky a minorité. Stavbu osobně vedla a klariskám se stala první představenou.  Roku 1237 se Anežka neúspěšně pokusila o ustavení vlastního řádu, založeného na přísném dodržování řádových regulí františkánského řádu. V roce 1238 se postavení abatyše i titulu vzdala, úřad zůstal neobsazen až do její smrti. Po zbytek života se nechala titulovat jako "starší sestra". Anežka Přemyslovna sama usilovala o osobní a nezištnou svatost s pokorou a láskou ve službě nemocným, chudým i spolusestrám. Kromě toho tato vysoce vzdělaná a moudrá žena psala a četla v češtině, latině, němčině a italštině. Dopisovala si se svatou Klárou, ačkoliv se s ní osobně nikdy nesetkala. Z let 1235 až 1254 známe více než dvacet listin psaných papežům Řehoři IX. a Inocenci IV., ve kterých jsou dotazy, prosby a náměty k praktickým i teologickým aspektům vedení kláštera či celého řádu. Sv. Kláře Anežka adresovala nejméně tři dopisy.  Jako významná vůdčí osobnost a energická organizátorka sv. Anežka Česká (Přemyslovna) působila nejen v náboženském, ale i v kulturním, politickém a společenském životě. Vynikala diplomatickými schopnostmi. Tak se roku 1249 výrazně podílela na usmíření svého bratra s jeho synem, pozdějším králem Přemyslem Otakarem II. V Přemyslově sporu s chráněncem papežské kurie, římsko-německým králem Rudolfem I. Habsburským, obhajovala zájmy svého rodu. V roce 1277 přijala do kláštera svou praneteř, Přemyslovu dceru Kunhutu. Ačkoliv byl Přemysl v církevní klatbě, během jeho válečného tažení před bitvou na Moravském poli se za něj v jejím klášteře konaly modlitby. Klášterní kostel Nejsvětějšího Salvátora byl zvolen za rodovou nekropoli Přemyslovců a Anežka si v něm dala zřídit soukromou ložnici a oratoř, kde mohla být nepozorována přítomna každé bohoslužbě a modlit se tam také o samotě. Dále vybavila klášter a kostel drahocennými preciosy a paramenty; také ovlivňovala činnost skriptoria v sousedním klášteře cyriaků u kostela sv. Kříže většího na Novém Městě. Byla průkopnicí v organizování chudinské a nemocniční péče na české půdě.  Veškeré aktivity konala tato svatá Přemyslovna s plným nasazením, a přitom se dožila úctyhodných 71 let. Její pravomoci v klášteře Na Františku po ní převzala její praneteř Kunhuta, než se roku 1291 provdala do Mazovska. Legendy o Anežce Přemyslovně, proslulé vzdělaností, dobročinností, milosrdenstvím i zájmem o státní reprezentaci královské dynastie, se začaly tradovat vzápětí po její smrti.

Blahoslavení, svatořečení.

O kanonizaci Anežky České usilovala již její prapraneteř, královna Eliška Přemyslovna; z jejího podnětu byl mezi léty 1316–1328 sepsán latinsky Anežčin životopis (přeložený do češtiny roku 1932). Na lokální oslavu Anežky navázal také císař Karel IV., ale ani jeho snaha nebyla dovršena procesem papežské kurie.  Také v době baroka, již od konce třicetileté války byla Anežka oslavována, nejprve jezuity (Albrecht Chanovský z Dlouhé Vsi, Jan Tanner, Bohuslav Balbín), a dále členy řádu křižovníků s červenou hvězdou, z nichž Jan František Beckovský sepsal českou legendu. Teprve roku 1874 byla Anežka z podnětu pražského arcibiskupa, kardinála Bedřicha Josefa Schwarzenberga papežem Piem IX. prohlášena za blahoslavenou. Po dalším úsilí ji 12. listopadu 1989 papež Jan Pavel II. svatořečil.  Sv. Anežka Česká se stala postavou hudebních i literárních děl. V poslední době se objevila mezi postavami historického románu "Dítě z Apulie" od spisovatelky Ludmily Vaňkové.  Její postava se objevuje i v několika románech české spisovatelky Hany Whitton - Anežka Česká, Kunhuta Přemyslovna aj.  Stálá expozice věnovaná životu a dílu sv. Anežky České se nachází v Muzeu Karlova mostu.

Anežka Přemyslovna, zvaná Česká (1211 – 2. března 1282) se narodila mezi roky 1205 a 1211 okolo 21. ledna, na svátek sv. Anežky Římské, po které dostala jméno, jako česká princezna, pravděpodobně nejmladší dcera českého krále Přemysla Otakara I. a královny Konstancie Uherské. Patřila k nejvýznamnějším představitelkám panovnické dynastie Přemyslovců. Působila jako řeholnice – abatyše kláštera Na Františku a byla také výraznou osobností politického, kulturního a společenského života.

Agnes of Bohemia, O.S.C. (, 20 June 1211 – 2 March 1282), also known as Agnes of Prague, was a medieval Bohemian princess who opted for a life of charity, mortification of the flesh and piety over a life of luxury and comfort. Although she was venerated soon after her death, Agnes was not beatified or canonized for over 700 years.


Život.

Narodil se jako syn hraběte Mikuláše Esterházyho († 1645) a jeho manželky Kristýny Nyáryové z Bedeghse. Pavel ukončil studium u jezuitů v Trnavě a Štýrském Hradci a v roce 1652 zdědil velký rodinný majetek poté, co jeho starší bratr, hrabě Ladislav Esterházy, padl ve válce proti Turkům.  Svou vojenskou kariéru začal až v roce 1664, když se pod vedením Raimunda Montecuccoliho postavil Turkům v bitvě u Mogersdorfu.  V roce 1671 přijal asi 3000 židů, které císař Leopold I. vyhnal z Vídně. To vedlo k založení obcí v Hradsku souhrnně zvaných "Siebengemeinden". Za své zásluhy byl Pavel v následujících letech jmenován polním maršálem a vrchním velitelem vojenské hranice v jižním Uhersku. Pavel zůstal věrný Habsburkům, a proto se nezúčastnil Vešeléniho magnátské přísahy v 70. letech 17. století. Tato loajalita byla Habsburky odměněna v roce 1681, když byl jmenován palatinem. Přesto neminula válka s Turky rodinu Esterházyů beze stopy, protože během tažení Turků k Vídni, byla četná rodová území zpustošena a tamní obyvatelstvo částečně vyvražděno.  Pavel se podílel na znovudobytí Uherska, a proto jej císař v roce 1687 povýšil na knížete. Tento titul byl původně omezen jen "ad personam", to znamená pouze na jeho osobu. Od roku 1712 směl také nejstarší syn nosit knížecí titul. V roce 1703 znovu bojoval za habsburskou stranu v kuruckých válkách.  Po smrti v roce 1713 byl pohřben v rodinné hrobce ve františkánském klášteře v Eisenstadtu. Aby zabezpečil své jmění, založil po vzoru Habsburků fideikomis, a uspořádal své následnictví v poslední vůli tak, že zřídil dva majoráty pro své syny Michala a Josefa. Protože však oba synové brzy po svém otci zemřeli, byly oba majoráty po krátkém čase opět spojeny.  Pavel Esterházy byl podobně jako mnoho členů rodu hudebník, hrál na cembalo a komponoval hudbu. Jeho "Harmonia Caelestis" pro zpěv a orchestr byla v roce 1711 provedena ve Vídni.

Rodina.

Pavel se dvakrát oženil. Nejprve 7. února 1652 v Eisenstadtu se svou neteří Uršulou Esterházyovou z Galanty, dcerou svého bratra hraběte Štěpána (Istvána) a jeho manželky hraběnky Alžběty Thurzové z Betlenovců. Tento domluvený sňatek s dcerou nejstaršího bratra měl zabránit rozdělení majetku rodu. Narodilo se jim 19 dětí:  Po smrti své první manželky se Pavel oženil s Evou Thökölyovou z Kežmarku, přestože stará uherská magnátská rodina Thökölyů slula jako odpůrci císaře, zatímco Esterházyové byli vždy věřní císaři. Eva byla dcerou Štěpána hraběte Thökölyho z Kežmarku a jeho manželky Marie Gyulaffy z Rátótu. Narodily se jim následující děti:

Pavel I. hrabě, později kníže Esterházy z Galanty (maďarsky "Galánthai gróf Esterházy Pál", německy "Paul I. Esterházy de Galantha", 8. září 1635, Eisenstadt, Burgenland – 26. března 1713 tamtéž) byl císařský polní maršál a první kníže magnátské rodiny Esterházy.

Paul I, Prince Esterházy of Galántha (full German name: "Paul Fürst Esterházy von Galantha"; full Hungarian name: "galánthai herceg Esterházy Pál") (8 September 1635 – 26 March 1713) was the first Prince Esterházy of Galántha from 1687 to 1713, Palatine of the Kingdom of Hungary from 1681 to 1713, and an Imperial Field Marshal. Paul was also an accomplished poet, harpsichordist, and composer. He actively participated in various battles against the Ottoman Turks during the Fourth Austro-Turkish War (1663–1664) and the Great Turkish War (1662–1669). Paul is credited with establishing the wealth, power, and influence of the Princely House of Esterházy.


Život.

Ve školních letech byl Daniel Vasella aktivní v marxisticko-leninském spolku Cercle Gracchus (zřejmě pod vlivem rodičovské výchovy). Ve svých 13 letech ztratil svého otce, profesora dějepisu Oskara Vasellu. Jedna jeho sestra zemřela v 19 letech na rakovinu, druhá poté při nehodě. Vasella studoval a promoval na medicíně University v Bernu. Jeho přání stát se lékařem vzniklo již v raném dětství, když byl vážně nemocný a musel opakovaně jezdit na ozdravné kúry do horského prostředí. Po skončení studií pracoval v jedné bernské nemocnici, kde zastával funkci vedoucího lékaře. Studoval také management na Harvard Business School.  Roku 1978 si vzal Anne Laurence, neteř Marca Moreta, pozdějšího prezidenta tehdejší známé farmaceutické firmy Sandoz, sídlící v Basileji. Z tohoto manželství má dva syny a jednu dceru. V roce 1988 začal Vasella pracovat ve farmaceutickém průmyslu, konkrétně ve společnosti Sandoz. První 4 roky v Sandozu strávil v USA. Poté prožil rychlý kariérní vzestup a stal se šéfem farmaceutické divize společnosti Sandoz. Po fúzi Sandozu s Cibou-Geigy v roce 1996 byl Vasella zvolen generálním ředitelem nové firmy Novartis. Po nástupu do funkce CEO nově vzniklého Novartisu zažíval nejprve několikaleté období, ve kterém se celá firma potýkala s finančními problémy a výrazně oslabovala. Přibližně od roku 2000 se firma dostala do dobré kondice a od té doby patří mezi farmaceutické korporace s nejvyšší mírou růstu.  Mezi klíčová rozhodnutí Vaselly, která učinil ve funkci generálního ředitele korporace, patří zejména výrazná podpora marketingu firmy, zřízení nového výzkumného centra ve městě Cambridge v USA, koupě německého generického koncernu Hexal v roce 2005, kompletní převzetí biotechnologické americké firmy Chiron v roce 2006 nebo dvoufázové (2008 a 2010/11) odkoupení společnosti Alcon, která se zabývá péčí o zrak, od švýcarské firmy Nestlé. V roce 2004 se také neúspěšně pokusil koupit společnost Aventis a následně také švýcarského konkurenta Novartisu, firmu Roche. Roche se mu sice převzít nepodařilo, přesto však dnes drží Novartis zhruba třetinu akcií a je z hlediska jejich počtu nejvýznamnějším akcionářem Roche. Z hlediska hlasovacích práv je na druhém místě po rodině Hoffmann-Oeri.  V době kdy byl Vasella CEO a zároveň předsedou správní rady Novartisu, byl nejlépe placeným manažerem ve Švýcarsku a také jedním z nejlépe placených na světě. Jeho plat dosahoval až 42 miliónů švýcarských franků ročně. Stal se proto předmětem kritiky různých politických uskupení z levé části politického spektra i mnohých iniciativ. Jeho jmění odhadl v roce 2012 švýcarský časopis Bilanz na zhruba 150 miliónů franků.

Daniel Lucius Vasella (* 15. srpna 1953 Freiburg im Üechtland) je švýcarský manažer. Mezi lety 1996 a 2010 byl CEO ve společnosti Novartis. Ve stejné firmě zastával také funkci předsedy správní rady (mezi lety 1999 a 2013).

Daniel Lucius Vasella (born 15 August 1953) is a Swiss medical doctor, author, and executive who served as CEO and chairman of the Swiss pharmaceutical company Novartis AG, the world's fifth largest drug company. During his tenure Novartis shares fell 10%, compared to the industry average. In February 2013 Vasella was awarded close to $78 million in a "golden handshake"


Historie.

Společnost byla založena v roce 1996 Brewsterem Kahlem a Brucem Gilliatem. V této době toolbar, který pomoci algoritmu, jenž byl formulován pomocí jednotlivého uživatele, napovídal uživateli, co by měl dále navštívit za server. Mimo to, o každém navštíveném serveru vygeneroval kontext, na kterém byly informace o vlastníkovi serveru, počet stránek na serveru, počet odkazů směřujících na jiné servery a informace o aktualizaci serveru. Inženýři společnosti Alexa, za pomocí Internetového archivu, vytvořili Wayback Machine (tj.: stroj času). Kromě toho, Alexa poskytuje archivu internetu vyhledávací roboty. V roce 1999 byla společnost Alexa prodána za akcie Amazonu v hodnotě 250 mil dolarů společnosti Amazon.com.  Na jaře roku 2002 Alexa začala spolupracovat s Google a v lednu 2003 Open Directory. Nicméně v roce 2006 zaměnila Windows Live Search společnost Google jako poskytovatel vyhledávacích informací. V září 2006 začali používat svojí vlastní vyhledávací platformu. V prosinci 2006 oficiálně vyšel Alexa image search. Je to první velká aplikace postavená na vlastní platformě. Dnes Alexa funguje jako internetový vyhledávač, jejímž základem je internetový katalog Open Directory, a taky jako poskytovatel informací o serverech. Alexa také dodává informace o stránkách pro vyhledávač A9.com.  V prosinci 2005 otevřela svůj obrovský vyhledávací index mimopodnikovým programům pomocí webových služeb a API. Lze je využit při zřízení alternativních vyhledávačů, které by mohly běžet buď na serveru Alexa, anebo na vlastních serverech.

Alexa Rank.

Klíčovou metrikou publikovanou z Alexa Internet Analytics je hodnocení "Alexa Traffic Rank", také známé jako Alexa Rank. Metrika byla vytvořena k odhadu popularity webových stránek. Hodnocení se počítá z kombinace denních návštěvníků a počtu zobrazení stránek webu po dobu tří měsíců. Hodnocení Alexa Traffic Rank lze použít ke sledování trendu popularity webové stránky a ke srovnání popularity různých webových stránek.

Alexa internet je sesterský projekt serveru Amazon.com. Alexa sbírá informace od uživatelů, kteří si nainstalovali Alexa toolbar, pomocí které se formulují statistiky o návštěvnosti stránek a zpětných odkazů. Sídlo společnosti se nachází v Kalifornii (USA).

Alexa Internet, Inc. is an American web traffic analysis company based in San Francisco. It is a wholly owned subsidiary of Amazon.


IRC.

Flooding nebo scrolling v IRC síti je způsob odpojení uživatelů od IRC serveru (Denial of Service – odmítnutí služby), vyčerpávání vlnového rozsahu, čímž dochazí k lagům. Taky označuje otravné uživatele. Floody mohou být vytvořené pomocí skriptů (napsaných pro konkrétní klient) nebo pomocí externích programů. Existuje možnost "vyfloodit" klienta ze sítě odesláním dat rychleji, než klient to spotřebuje, ale jenom když připojení uživatele je již od začátku slabé/lagging anebo má útočník velký počet připojení k IRC síti. Obecné flooding techniky jsou založené na tom, že největší číslo zpráv muže být odesláno v určitém intervalu, specifikovaném IRC serverem. Jelikož tato hodnota je překročená, zprávy jsou uchovávané ve vyrovnávací paměti (ang. buffer) se zpožděním. Když je buffer plný, klient bude odpojen se zprávou "Excess Flood". Posíláním zpráv, požadujících automatickou odezvu, některé IRC klienty mohou taky být donucené k "samo-odpojení".

Typy Floodu.

Crapflood (od ang. "blbý")  CTCP flood ("od klienta ke klientovi")  DCC flood ("přímý vztah od klienta ke klientovi")  ICMP flood  Message flood  Notice flood  Invite flood Nick flood  Connect flood

Klony.

Útočníci obvykle nepoužívají vlastní přezdívky, jelikož mohou dostat ban od administrátora ('IRCop,' 'ServerOP', 'SOP') nebo operátora ('ChanOP', 'OP'), nebo kvůli tomu, že flooding od jediného uživatele není efektivní.  Klony jsou skripty nebo klienty ovládané programem s cílem útoku na běžné uživatele. Čím víc klonů má flooder, tím větší je jeho šance na úspěch. Nicméně IRC síť omezuje počet připojení z jedné IP adresy.  Obecně se dá zvětšit počet klonů pomocí proxy serveru. Například SOCKS defaultně podporuje IRC spojení.  Aby zabránily floodingu přes proxy, některé IRC servery umějí ověřovat proxy porty klienta na začátku spojení.

Ochrana proti floodu v mIRC.

Skoro každý IRC klient nabízí nějaký druh ochrany proti floodu. V mIRC – Windows podpoře pro IRC – uživatel může nastavit některé hodnoty, například omezení příjmu dat, v menu opci. Jiný způsob je psaní mIRC skriptů. Firewally nejsou odolné proti floodingu.

Flooding, flood nebo scrolling (od anglického "flood" — "záplava, povodeň") — zprávy v online fórech a diskuzních místnostech, zabírající velké množství místa. Obvykle zprávy nenesou žádnou užitečnou informaci. Technický flooding představuje útok hackerů s hodně vysokým počtem dotazů, což vede k odmítnutí služby.

Flooding or scrolling on an IRC network is a method of disconnecting users from an IRC server (a form of Denial of Service), exhausting bandwidth which causes network latency ('lag'), or just disrupting users. Floods can either be done by scripts (written for a given client) or by external programs.


Život.

Stanisław Feliks Przybyszewski byl synem učitele. Byl problémovým studentem střední školy, vystřídal několik škol a nakonec maturoval v roce 1889 na německém gymnáziu v Toruni. Poté odešel do Berlína, kde studoval nejprve architekturu a později lékařství. Zde se seznámil s filosofií Friedricha Nietzscheho a se satanismem. Rovněž se aktivně účastnil berlínského bohémského života. V této době k jeho přátelům patřili například Edvard Munch, Richard Dehmel a August Strindberg, se kterými se setkával ve vinárně "Zum schwarzen Ferkel" ("U černého selete" na bulváru Unter den Linden). V roce 1892 byl redaktorem berlínského polsky psaného socialistického týdeníku "Gazeta Robotnicza". V roce 1895 byl spoluzakladatelem časopisu "Pan" a publikoval též v časopisu "Die Fackel", který vydával Karl Kraus.  V Berlíně žil se svou družkou Marthou Förder, se kterou měl tři děti (třetí až v době, kdy už byl ženat). 18. dubna 1893 se oženil s norskou pianistkou a spisovatelkou Dagny Juel a v letech 1894-1898 žil střídavě v Berlíně a v rodném městě své ženy Kongsvinger v Norsku. Měli spolu dvě děti: syna Zenona (nar. 28. září 1895) a dceru Ivu (nar. 3. října 1897).  V roce 1896 byl zatčen pro podezření z vraždy své družky Marthy Förder. Po zjištění, že spáchala sebevraždu otravou oxidem uhelnatým, byl propuštěn. Jejich tři děti byly umístěny do různých sirotčinců.  Na podzim 1898 se manželé Przybyszewští přestěhovali do Krakova, kde se Stanisław Przybyszewski stal záhy vedoucí osobností místní skupiny mladých pokrokových umělců "Mladé Polsko" (Młoda Polska) a pracoval jako redaktor časopisu "Życie", který byl jejich platformou. Vydávání časopisu bylo ale dalšího roku zastaveno pro problémy s cenzurou a problémy finanční.  Při návštěvě u básníka a dramatika Jana Kasprowicze ve Lvově se zamiloval do jeho ženy Jadwigy. Ta opustila manžela a dcery a v roce 1899 spolu odešli do Varšavy. Dagny Juel Przybyszewska odjela v roce 1900 do Paříže a v roce 1901 byla zastřelena svým milencem v Tbilisi. Przybyszewski měl dále vztah s malířkou Anielou Pająkównou, se kterou měl dceru Stanisławu Przybyszewskou (1901-1935), pozdější spisovatelku a dramatičku, autorku známé divadelní hry "Případ Danton".  V roce 1905 Stanisław Przybyszewski a Jadwiga Gąsowska přesídlili do Toruně, kde se Przybyszewski léčil z alkoholismu (bojoval s ním celý zbytek života). Dne 11. dubna 1905 se vzali. V roce 1906 odcestovali do Mnichova. Tato cesta byla zpočátku hrazena z prodeje rukopisu divadelní hry "Śluby" (Sňatky). Během první světové války ale vydávání jeho děl vázlo a Przybyszewski se proto uchyloval k psaní účelových politických brožur. V letech 1917-1918 spolupracoval s expresionistickým časopisem "Zdrój", který vycházel v Poznani. Po skončení války žil krátce v Československu. Do Polska se vrátil v roce 1919. Pokoušel se pracovat jako ředitel divadla v Poznani. Jako autor německých válečných brožur byl ale odmítnut. Pracoval jako překladatel z němčiny pro polskou poštu, od roku 1920 pan v Gdaňsku, kde měl též polské knihkupectví a pomáhal se založením polského gymnázia. Poté se pokoušel zakotvit v Toruni, Zakopaném a Bydhošti. Od roku 1924 pracoval pro prezidentskou kancelář ve Varšavě. Obdržel vyznamenání Krzyż Oficerski Řádu Polonia Restituta (Order Odrodzenia Polski) a byl komturem tohoto řádu.  Ačkoli ve svých předcházejících dílech odmítal křesťanství a v některých spisech se dokonce hlásil k satanismu, v říjnu 1926 se opět přihlásil ke katolické církvi a vyjádřil lítost nad svým dosavadním životem. V roce 1927 se vrátil do rodného kraje, kde záhy zemřel.

Dílo.

česky vyšlo.

Jeho díla byla často překládána do češtiny. Měl vliv např. na Stanislava Kostku Neumanna, jeho obdivovatelem byl F. X. Šalda.

Odkazy.

Založeno především na článku v anglické wikipedii s přihlédnutím k článku polskému a německému a dalším zdrojům.

Stanisław Feliks Przybyszewski (7. květen 1868, Łojewo (Inowrocław), Prusko (dnes Polsko) – 23. listopad 1927, Jaronty (Inowrocław), Polsko) byl polský dekadentní a expresionistický spisovatel, dramatik a básník, člen hnutí "Mladé Polsko". Svá díla psal německy i polsky.

Stanisław Przybyszewski (; 7 May 1868 – 23 November 1927) was a Polish novelist, dramatist, and poet of the decadent naturalistic school. His drama is associated with the Symbolist movement. He wrote both in German and in Polish.