Mládí.

Narodil se ve městě Kunda v Estonské gubernii 22. října 1893. Studoval na Imperátorské moskevské univerzitě (dnes Lomonosovova univerzita). Zde se věnoval studiu menších objektů jako jsou asteroidy, komety a meteory. Doktorská studia absolvoval na Univerzitě v Tartu.

Vědecká kariéra.

V roce 1916 publikoval článek ve vědeckém časopise "The Astrophysical Journal". V článku se zabýval tématem odhadu hustoty optických dvojhvězd. Ve své práci si vzal za příklad bílého trpaslíka ο Eridani B. Jeho hustotu stanovil jako 25000 krát větší než je hustota Slunce, ale dospěl k závěru že konečný výsledek není možný.  V roce 1922 publikoval článek, ve kterém odhadl vzdálenost galaxie Andromeda na 450 kiloparseků (přibližně 1,5 milionu světelných let). Při výpočtu využil nových astrofyzikálních metod založených na pozorování rotační křivky galaxie, která závisí na celkové hmotě, kolem které se hvězdy otáčejí a na předpokladu, že svítivost na jednotku hmotnosti byla stejná jako u galaxie Mléčné dráhy. Jeho metoda je stále široce používána. Ve stejném roce také správně předpověděl existenci a rozmístění kráterů na Marsu mnoho let předtím, než je detekovali vesmírné sondy.  V roce 1932 postuloval teorii o původu komet ve Sluneční soustavě. Domníval se, že pochází z oblaku obíhajícím daleko za oběžnou dráhou Pluta. Tento oblak byl pojmenován jako Oortův oblak (méně často se používá označení Öpik-Oortův oblak).  Od října 1931 do konce července 1933 vedl Öpik spolu s Harlowem Shapleyem a Samuelem L. Boothroydem expedici v Arizoně, která detekovala přibližně 22000 meteoritů.  V roce 1951 publikoval článek o 3-alfa reakci, probíhající v jádrech červených obrů, kdy dochází ke spalování helia -4 (He) na uhlík-12 (C). Ve stejném roce však byl publikován i článek Edwina Salpetera zabývající se stejným tématem, a tak je tato Öpikova práce v anglofonním světě často opomíjena.

Exil.

Öpik ze strachu před postupující Rudou armádou opustil v roce 1944 Estonsko. Poté žil jako uprchlík v Německu. Zde se stal estonským rektorem na Baltské univerzitě v exilu, která fungovala v uprchlických táborech v Německu a po druhé světové válce sloužila ke vzdělávání lidí pocházejících z Estonska, Litvy a Lotyšska. V roce 1948 mu byla nabídnuta pracovní pozice v Armaghu, kde poté zůstával i přes lukrativní nabídky ze Spojených států. Od 60. let 20. století do poloviny 70. let 20. století vyučoval také na Marylandské univerzitě, kterou každoročně navštěvoval. S rozvojem letecké dopravy se pro něho stalo cestování mezi Spojeným královstvím a USA složitější, protože kvůli svému strachu z létání odmítl cestovat letecky. Nakonec od každoročního pobytu ve Spojených státech upustil.

Vyznamenání.

V roce 1960 získal od Národní akademie věd Spojených států amerických Medaili J. Lawrence Smitha. V roce 1975 mu byla udělena Zlatá medaile Královské astronomické společnosti a v roce 1976 pak Medaile Catherine Bruceové.  Na jeho počet byl pojmenován asteroid 2099 Öpik. Byl po něm pojmenován i kráter na měsíci Phobos.

Ernst Julius Öpik (22. října 1893, Kunda, Estonsko – 10. září 1985, Bangor, Severní Irsko) byl estonský astronom a astrofyzik. Věnoval se především studiu meteorů a komet. V letech 1948 až 1981 působil na Armaghské observatoři v Severním Irsku.

Ernst Julius Öpik ( – 10 September 1985) was an Estonian astronomer and astrophysicist who spent the second half of his career (1948–1981) at the Armagh Observatory in Northern Ireland.


Historie a použití.

Architektonický styl REST byl vyvinut souběžně s protokolem HTTP/1.1, na základě stávajícího návrhu HTTP/1.0. REST je druhem softwarové architektury navržený pro „hypermediové“ systémy jako je např. WWW (world wide web). Jako takový není stavěn jen pro webové služby. REST v nejdůslednějším slova smyslu definuje sbírku principů síťové architektury, která popisuje, jak jsou zdroje definovány a adresovány. Ve volnějším slova smyslu je popisován jednoduchým rozhraním, které přenáší doménově specifikovaná data pomocí HTTP protokolu bez přidané zprávové vrstvy jakou je např. SOAP či HTTP cookies. Tyto dva významy mohou být v rozporu a stejně tak se mohou ve svém významu překrývat. Je možné navrhnout síť s REST architekturou bez použití HTTP a bez interakce s WWW, ale také je možné navrhnout jednoduché XML a HTTP rozhraní, které se plně neřídí REST principy, na místo toho sleduje model RPC. Tyto diference mezi použitím termínu REST způsobuje jistý zmatek v technických dokumentacích, proto systémy, které používají principy Fieldingova REST, se označují jako RESTful.

Koncept.

Representational State Transfer (REST) je koncept pro design distribuované architektury. Distribuovaná architektura v tomto smyslu znamená, že části programu běží na různých strojích a pro svoji komunikaci využívají síť. Pod programem si můžete představit například webovou aplikaci, kde internetový prohlížeč komunikuje s webovým serverem, aplikaci pro výměnu dat mezi finančními institucemi, kde dochází k vzájemnému volání mezi servery.

Komunikační protokol.

Existují samozřejmě i další přístupy k řešení distribuované architektury jako Remote Procedure Call (RPC). Obecně můžeme říci, že rozdíl mezi RESTem a RPC je ve dvou rovinách, sémantice operací a tím co se distribuuje. Sémantika operací v RESTu je konečná a tvoří ji pouze CRUD (create, read, update, delete) na daném resourcu. Oproti tomu v RPC sémantika odpovídá metodám, které jsou volány. V RESTU se distribuuje stav (data představovaná resourcem), oproti chování, které se distribuuje v RPC.

Vlastnosti metod.

Následující tabulka ukazuje, jak jsou typicky vlastnosti HTTP implementovány v podobě webové služby:

REST formáty výměny dat.

REST používá pro svou datovou výměnu několik jednoduchých standardizovaných formátů:

REST výhody a nevýhody oproti RPC.

Nevýhody REST konceptu oproti RPC jsou následující..

Chybějící podpora na úrovní middleware je asi největším problémem, protože vede k velkému nepohodlí při práci s RESTem. Samozřejmě existují výjimky jako Google a jeho GData, pomocí kterých je využívání Google služeb přes REST pohodlné. GData mají klientské knihovny pro Java, JavaScript,.NET, PHP, C++ a Python. (3)

Odkazy.

Externí odkazy.

V tomto článku byl použit text z článku A REST na blogu dagblog.cz, který je dostupný pod licencí CC-BY 4.0 International

Representational state transfer (REST) je cesta jak jednoduše vytvořit, číst, editovat nebo smazat informace ze serveru pomocí jednoduchých HTTP volání.

Representational state transfer (REST) is a software architectural style that defines a set of constraints to be used for creating Web services. Web services that conform to the REST architectural style, called "RESTful" Web services, provide interoperability between computer systems on the Internet. RESTful Web services allow the requesting systems to access and manipulate textual representations of Web resources by using a uniform and predefined set of stateless operations. Other kinds of Web services, such as SOAP Web services, expose their own arbitrary sets of operations.


Život.

Peter Fendi pochází z rodiny ředitele školy Josepha Fendi a jeho ženy Elisabeth. Byl mimořádně nadaný už jako dítě a ve 13 letech začal studovat na Císařsko-královské akademii u sv. Anny u profesorů Johanna Martina Fischera a Huberta Maurera. Jeho učitelem byl i vynikající portrétista Johann Baptist von Lampi starší. Po smrti Fendiho otce rodina zchudla a Peter nemohl pokračovat ve studiu. Živil se jaku nižší úředník v advokátní kanceláři, když ho objevil sběratel a znalec umění a osobní oční lékař císaře Josefa II. Joseph Barth. Nabídl Fendimu místo kreslíře a kopisty nejprve pro své sbírky a později ho seznámil s ředitelem Akademie, hrabětem Lamberg-Sprinzenstein, který ho pověřil kopírováním sbírky starých váz. Od roku 1816 pak pracoval ve Dvorním kabinetu antik a mincí jako kreslíř. Navštěvoval salon spisovatelky Caroline Pichler, kde se kolem něj vytvořil okruh malířů.  Roku 1821 obdržel zlatou medaili za svůj obraz Vilenice. Roku 1836 byl zvolen jako člen vídeňské Akademie umění.  Fendi v rámci svých pracovních povinností navštívil Slezsko (1818), Benátky (1821), Moravu a Slovensko (1824-1825). Pracoval jako malíř pro šlechtický rod Dietrichsteinů, kteří mu zprostředkovali portrétování dětí z císařské rodiny. Jako učitele kreslení ho zaměstnali Liechtensteinové a Püttlingenové. Stal se vyhledávaným portrétistou. Ke konci života vedl prestižní malířskou školu a věnoval se výuce svých oblíbených žáků.

Dílo.

Peter Fendi byl mimořádně produktivním kreslířem a zanechal soubor více než 2000 kopií nejrůznějších antických památek z veřejných i soukromých sbírek. Jeho kresby slovenských hradů převedl rytec Josef Axmann.  Peter Fendi byl spolu Ferdinandem Georgem Waldmüllerem a Josefem Danhauserem významným zakladatelem žánrové malby Biedermeieru. Jeho práce jsou nesmírně lyrické a okouzlující a odrážejí životní styl Biedermeieru. Zanechal kolem 400 akvarelů, které se staly velmi populární a patří k nejlepším a nejdůležitějším z jejich žánru v rakouském devatenáctém století. Náměty jeho obrazů byly sociálně kritické scény z městského i venkovského života a poněkud sentimentální malby dětí. Později se stal velmi žádaným portrétistou dětí ve šlechtických rodinách. Proslul jako průkopník a experimentátor v technice vícebarevné litografie.  Na objednávku arcikněžny Sophie v letech 1831-1835 vytvořil akvarelové ilustrace k básním Friedricha Schillera. Navrhl a vyryl také bankovky v hodnotě 5, 10 a 100 zlatých, které roku 1841 vydal Rakouský stát.  Kolem roku 1910 vznikl ve Vídni soubor erotických litografií, jejichž autor zůstal anonymní, ale byly mylně připsány Peteru Fendi.

Peter Fendi (4. září 1796, Vídeň – 28. srpna 1842, Vídeň) byl rakouský portrétní a žánrový malíř, grafik a ilustrátor.

Peter Fendi (4 September 1796 – 28 August 1842) was an Austrian court painter, portrait and genre painter, engraver, and lithographer. He was one of the leading artists of the Biedermeier period.


Konfigurace.

Počítač je postaven na CPU 80C88 běžícím na 4.9152MHz. Operační systém je variantou MS-DOS pojmenovanou DIP-DOS 2.11. Portfolio má RAM 128K a ROM 256K, ve které je OS a vestavěné programy. Paměť RAM se dělí na systémovou paměť a RAMdisk. LCD zobrazovač má rozlišení 40x8 znaků nebo 240x64 bodů a je monochromatický, nepodsvícený.  Do expazního slotu po pravé straně počítače se dá zasunout paralelní, sériový nebo MIDI interface. K dispozici je také modul s přídavnou RAM 512KB. Z neoriginálního Atari vybavení je asi nejznámější 3,5" disketová jednotka vyvinutá českou firmou.  Jako hlavní medium pro výměnu dat Portfolio používá RAM karty, které jsou dostupné ve velikostech 32, 64 a 128KB. Karty sice nejsou kompatibilní se standardem PC-card, ale jsou stejné jako dřív používala firma Roland ve svých syntezátorech.  Operační systém je standardně ve 3 jazycích (angličtina, francouzština, němčina). Existuje česká lokalizace, spočívající ve výměně ROM a nahrazení francouzštiny češtinou. Takto upravené portfolio používá znakovou sadu Kamenických.  Vestavěné programy jsou textový editor, tabulkový kalkulátor (kompatibilní s Lotus 1-2-3), adresář, plánovací kalendář a jednoduchý komunikační program pro přenos souboru pomocí paralelního rozhraní.  Na Portfolio je bohatá knihovna programů od souborových managerů, přes hry až po např. emulátor terminálu.  Pro Portfolio se stále vyvíjí nový software a hardware. Jedním z doplňků tak může být například čtečka CompactFlash karet, kterou lze používat místo originálních RAM karet.

Zajímavosti.

Atari Portfolio si zahrálo roli ve filmu, kde jej John Connor používá k vyřazení bezpečnostního systému bankomatu a později k otevření dveří laboratoře Cyberdyne Systems.

Atari Portfolio je první palmtop kompatibilní s IBM PC. Počítač nevyvinula přímo firma Atari, ale společnost DIP (Distributed Information Processing), kterou založili bývalí zaměstnanci Psion.

The Atari Portfolio (Atari PC Folio) is an IBM PC-compatible palmtop PC, released by Atari Corporation in June 1989. This makes it the world's first palmtop computer.


Život.

Ivan Sirko se narodil na stanici Merefa blízko současného Charkova. V roce 1654 přišel na Záporožskou Sič a zúčastnil se povstání organizovaného Bohdanem Chmelnickým. Získal hodnost plukovníka a roku 1659 spolu s ruským princem Alexejem Trubeckým bojoval proti Krymskému chanátu. V roce 1663 se Ivan Sirko stal košovým atamanem Záporožského vojska. Spolu s carským Ruskem bojoval ve více bitvách proti Polákům, Tatarům a hejtmanovi Petru Dorošenkovi. Byl prvním kozáckým atamanem, který do svého vojska přijal i oddíly Kalmyků. Navzdory své proruské orientaci nenáviděl proruského hejtmana Ivana Brjuchoveckého a nevěřil mu. V roce 1668 ho tato rivalita přinutila změnit strany a bojovat na straně Dorošenkova vojska proti moskevským bojarům a vévodům, ale už roku 1670 opět přislíbil věrnost carovi Alexeji Michajloviči. Zanedlouho nato se mu podařilo obsadit osmanskou pevnost Očakov a pustit se do boje s Dorošenkem.  Po smrti Demjana Mnohohrišného v roce 1672 se Sirko pustil do zápasu o hejtmanský titul, ale byl brzy uvězněn a poslán do vyhnanství v sibiřském městě Tobolsk. Po svém návratu na Ukrajinu v roce 1673 bojoval proti Tatarům a Turkům, obsadil pevnost Arslan a opět získal Očakov. V roce 1675 Záporožští kozáci porazili osmanská vojska ve velké bitvě, ale sultán Mehmed IV. od nich i nadále požadoval podvolit se osmanské nadvládě. Kozáci pod Sirkovým velením na tento dopis údajně odpověděli velmi netradičním a nediplomatickým listem plným urážek a vulgarit, známým jako Odpověď Záporožských kozáků.  Zemřel v roce 1680, byl pohřben na Čortomlycké siči, dnes vesnice Kapulivka v Dněpropetrovské oblasti.  Ivan Sirko byl i po smrti jedním z nejznámějších záporožských atamanů, stal se legendou a vzniklo o něm více pověstí a lidových písní.

Ivan Dmytrovyč Sirko (ukrajinsky Іван Дмитрович Сірко, kolem roku 1610 – 7. listopadu 1680) byl kozácký ataman Záporožského vojska a jeden z možných autorů známého listu Odpověď Záporožských kozáků, který inspiroval malíře Ilju Repina k namalování stejnojmenného obrazu.

Ivan Sirko (, tr., ;, ;, ; c. 1610–1680) was a Ukrainian Cossack military leader, Koshovyi Otaman of the Zaporozhian Host and putative co-author of the famous semi-legendary Reply of the Zaporozhian Cossacks that inspired a major painting by the 19th-century artist Ilya Repin. Known as Urus-shaitan () among the Ottoman Turkish authorities and their Khanate allies, he was reputed and highly regarded by his contemporaries for his daring raids and unorthodox tactics.


Historie.

Město, s tehdejším názvem "Gorkij", mělo v 70. letech 20. století již kolem milionu obyvatel. To samozřejmě kladlo i příliš velké nároky na dopravní síť, a tak se zástupci města rozhodli situaci řešit. Mezi rychlodrážní tramvají a podzemní dráhou nakonec metro zvítězilo, stavět se začalo roku 1976.  Výstavba prvního úseku linky Avtozavodskaja trvala 8 let; ten samotný měřil 7,8 km a měl šest stanic (koncové byly Moskovskaja v centru města a Proletarskaja v jeho jižní části, nedaleko od ní vzniklo i depo. Slavnostní otevření se konalo 20. listopadu 1985, byl to již desátý systém podzemní dráhy zprovozněný v tehdejším SSSR. Přesto však otevření neproběhlo hladce; původně bylo načasováno na výročí Říjnové revoluce, vzhledem ke komplikacím se však celá akce o dva týdny opozdila.  První linka byla dvakrát prodloužena, poprvé roku 1987 do stanice Komsomolskaja a podruhé v roce 1989 do Parku Kultury. Vzhledem k pádu SSSR na počátku 90. let minulého století se město, stejně jako ostatní v bývalém sovětském impériu, dostalo do velmi problematické ekonomické situace; termíny otevírání dalších úseků metra se tak neustále zpožďovaly. Ke konci roku 1993 dopravní podnik úspěšně otevřel ještě první tři stanice dlouhý úsek zcela nové linky metra Sormovskaja, která se s první "Avtozavodskou" ve stanici Moskovskaja kříží. Roku 2002 k Sormovské lince ještě přibyla stanice Burevěstnik, v současné době se pokračuje na stavbě dalších stanic této linky.  Do budoucna existují plány na rozšíření sítě až na 60 km; obě linky se mají prodloužit a na druhé straně řeky Oka má vzniknout linka třetí. Po výstabě metromostu v letech 2002 až 2012 byla linka č. 1 prodloužena na druhou stranu řeky Oky.  V souvislosti s pořádáním Mistrovství světa ve fotbale 2018 a výstavbou nového stadionu Nižnij Novgorod byla linka č. 2 v roce 2018 prodloužena ke stanici Strelka nedaleko stadionu.

Vozový park.

Vozový park metra v Nižném Novgorodu tvoří vlaky série 81-717/714, produkované Mytiščinským závodem u Moskvy. Jsou provozované ve čtyřvozových soupravách. Napájení je zajištěno třetí přívodní kolejnicí s napětím 825 V.

Metro v Nižném Novgorodu je síť dvou linek podzemní dráhy, vedoucí pod čtvrtým největším městem Ruska, Nižným Novgorodem. Na síti o délce 21,6 km s celkem patnácti stanicemi se denně přepraví okolo 150 tisíc lidí.

The Nizhny Novgorod Metro (), formerly known as the Gorky Metro (), is a rapid-transit system which serves the city of Nizhny Novgorod, Russia. Opened in 1985, it consists of 15 stations and is long. The metro connects with the City Rail system at the Moskovskaya station. It has the third-largest number of stations of any Russian subway system, the largest two being Moscow and St. Petersburg.


Mládí.

Císař Süan-te byl pátý panovník čínské říše Ming. Jeho vlastní jméno bylo Ču Čan-ťi, Süan-te (doslova „Šíření ctnosti“) je název éry jeho vlády a je používáno jako jeho jméno. Byl nejstarším synem císaře Chung-siho (1378–1425; vládl od 1424, vlastním jménem Ču Kao-čch’) a císařovny Čang (1379–1442). Narodil se 16. března 1399.  Ču Čan-ťiho rodiče v té době žili v Pekingu na severovýchodě Číny v paláci jeho děda, pozdějšího císaře Jung-leho, tehdy pouze Ču Tiho, knížete z Jen. Jung-le v létě 1399 povstal proti císaři Ťien-wenovi, porazil ho v tříleté občanské válce a od roku 1402 vládl Číně jako třetí mingský císař.  V dětství se Ču Čan-ťi cvičil ve vojenských dovednostech i studoval konfuciánskou literaturu pod vedením chanlinských akademiků. Byl talentovaný literát, ale díky fyzické zdatnosti (kontrastující s chabým zdravím otce) vynikal ve vojenských disciplínách, což mu přineslo přízeň Jung-leho, se kterým sdílel oblibu lovu a jízdy. Jung-le se jím nechal doprovázet na lovu a vojenských inspekcích a roku 1414 vzal mladého prince s sebou na tažení proti Mongolům.  Roku 1411 byl Ču Čan-ťi jmenován korunním princem-vnukem císaře – obdržel titul "chuang-tchaj-sun" (, doslova „císařský velký vnuk“) – zatímco jeho otec byl od roku 1404 korunním princem s titulem "chuang-tchaj-c’" (, doslova „císařský velký syn“). Poté jeho výuku v konfuciánském učení a způsobech vládnutí vedl velký sekretář Chuang Chuaj, věnoval se jí dokonce i na vojenských výpravách.  Ve dvorských intrikách Ču Čan-ťi vždy bránil svého otce proti strýcům, čímž si vysloužil jejich zášť. Se znepokojením hleděli i na jeho rozhodnost, oblíbenost u Jung-leho a úzkou spolupráci s velkými sekretáři. Obávali se o své postavení, pokud princ převezme vládu.

Počátky vlády.

Nástup.

Koncem srpna 1424 Jung-le při návratu z pátého mongolského tažení zemřel v mongolské stepi na mozkovou mrtvici. Novým císařem říše Ming se začátkem září stal Ču Čan-ťiho otec Chung-si. Dne 1. listopadu 1424 Chung-si jmenoval Ču Čan-ťiho korunním princem ("chuang-tchaj-c’"). V dubnu 1425 ho vyslal do Nankingu, aby tam připravil přesun hlavního města z Pekingu. Záhy panovník onemocněl a povolal ho zpět, ale zemřel dříve, než se syn stihl vrátit.  Ču Čan-ťi přijel do Pekingu, 27. června 1425 oficiálně usedl na císařský trůn a stal se pátým císařem říše Ming. S platností od nového roku (čínského, tedy od 8. února 1426) vyhlásil novou éru vlády, za její jméno zvolil „Süan-te“ – „Šíření ctnosti“. Jméno éry bylo heslem vyjadřujícím směr vládní politiky a je používáno i jako jméno císaře. Zrušil přesun hlavního města do Nankingu, patrně proto, že se v Pekingu, kde vyrůstal, cítil doma a také protože sdílel Jung-leho zaujetí bezpečností severní hranice.  Jeho nástup přijali úředníci ve vládě klidně, nový císař sdílel otcovu idealistickou konzervativní politiku. Byl literát a příznivec umění, jeho vláda je významná kulturními a politickými úspěchy. Přes svou prchlivost byl otevřený radám. Jako císař byl svědomitý, pokusil se vyvážit vliv různých složek mingské elity – civilních úředníků, eunuchů a generálů. Byl schopen rázně rozhodovat, pokud to situace vyžadovala, ale většinou potvrzoval návrhy velkých sekretářů (kteří připravovali císařské výnosy) a ministrů. Oproti předešlým císařům žil v luxusu a prostopášnostech, po jeho smrti bylo z paláce propuštěno několik tisíc žen.  Velké problémy prvních dvou let – vzpouru strýce a válku ve Vietnamu – úspěšně vyřešil. Po dobu jeho vlády byla severní hranice bez větších problémů a styky se státy střední, východní a jihovýchodní Asie klidné, což poskytlo prostor a čas pro vnitřní reformy.

Vzpoura.

Nástup mladého císaře zpochybnil jeho strýc Ču Kao-sü, na rozdíl od Jung-leho uzurpace ale neuspěl. Ču Kao-sü byl Jung-leho oblíbenec kvůli svým vojenským schopnostem. Za občanské války v letech 1399–1402 se projevil jako schopný a energický velitel, ale byl i arogantní a pohrdal svým obtloustlým starším bratrem Chung-sim, otcem Süan-teho. Zahořkl, když nebyl roku 1404 jmenován následníkem. Jeho neposlušnost mu nakonec vynesla vypovězení do zapadlého města Le-an v prefektuře Čching-čou v Šan-tungu.  V přesvědčení, že se roku 1424 měl stát císařem místo nemocného staršího bratra, začal po jeho smrti připravovat převrat. Nedlouho po Süan-teho nástupu na trůn, 2. září 1425, se pokusil zopakovat Jung-leho cestu k císařské hodnosti, když zahájil vzpouru. Obvinil Süan-teho ze zneužití moci, konkrétně z porušení zákonů jmenováním osob se šlechtickými tituly do civilních úřadů a jmenováním nehodných osob. Svého sotva dospělého synovce nepovažoval za nebezpečného soupeře. Podcenil však sílu vlády, schopné fungovat i v dlouhých obdobích Jung-leho nepřítomnosti (když byl na taženích do Mongolska) a nevzal v úvahu značné omezení vlivu knížat, kterého dosáhl Jung-le. Měl proto znatelně slabší pozici než Jung-le roku 1399.  Císař zprvu váhal, ale pod tlakem velkého sekretáře Jang Žunga a dalších rádců 9. září osobně převzal velení nad trestnou expedicí. Předvoj dvaceti tisíc vojáků, který vedl zkušený veterán Süe Lu (1358–1430) 21. září oblehl Le-an. Obránci se odmítli vzdát a na druhý den císařští dobyli město. Ču Kao-sü byl odvezen do Pekingu, degradován na obyčejného poddaného a umučen k smrti. Přes 600 jeho stoupenců bylo popraveno, dalších 2200 vypovězeno na hranice. Vyšetřování zjistilo, že se do vzpoury zapletli i dalších císařovi příbuzní, včetně vzbouřencova bratra Ču Kao-sueje. Potrestáni nebyli, kvůli zachování prestiže císařského rodu.

Správa říše.

Velcí sekretáři, ministři, eunuchové.

Süan-te si ponechal otcovy rádce a ministry, funkce některých úřadů se však změnily. Reformy se týkaly především velkých sekretářů, kteří za Jung-leho měli pouze poradní roli, když četli císařovu korespondenci a navrhovali odpovědi. Za Chung-siho získali více vlivu a nyní se dostali k reálné výkonné moci. Formální právo na ni získali udělením ministerských titulů (Jang Š’-čchi se stal ministrem vojenství, Chuang Chuaj ministrem daní a Ťin Jou-c’ ministrem obřadů). Kvůli své dlouholeté službě státu se těšili respektu a důvěře císaře. Mezi nejbližší císařovy rádce patřili ještě Ťien I (ministr státní správy v letech 1402–1422 a 1423–1435) a Sia Jüan-ťi (ministr daní v letech 1402–1421 a 1424–1430). Sestava nejvlivnějších úředníků a velkých sekretářů se nezměnila ani po Süan-teho smrti. Ve výsledku špičkám vlády dominovala jedna skupina od roku 1424 do začátku 40. let 15. století.  Důležitá vládní rozhodnutí za panování Süan-teho vznikala na setkáních velkých sekretářů s císařem, na kterých císař schvaloval a podepisoval návrhy svých dekretů připravených sekretáři. Ministři je poté dostávali k provedení. Císař obvykle přijal návrhy sekretářů. Ti nyní nemuseli předem konzultovat ministry, což přineslo zrychlení a zpružnění rozhodování. Současně vzrostla moc eunuchů sloužících v císařském paláci a naprosto závislých na císaři. Eunuchové měli za Chung-wua, prvního mingského císaře, zakázáno komunikovat s vládními úřady a i císař Jung-le je pevně ovládal. Süan-te jim poskytl vzdělání a více je využíval při důvěrné korespondenci. Přes odpor úředníků pokračovalo a rostlo podnikání eunuchů k užitku císařových osobních projektů – těžby dřeva, stavby lodí a dalších. V případech, kdy císař nesouhlasil s řešením záležitostí podle představ velkých sekretářů, používal eunuchy k předávání svých příkazů nižším složkám státní správy. A protože se ministři s císařem pravidelně nesetkávali, mohli eunuchové rozkazovat ministrům jménem císaře i bez jeho vědomí. Takové zneužívání pravomoci bylo potenciálně značně nebezpečné a Chung-wu se ho velmi obával. Süan-te v zásadě udržel eunuchy pod kontrolou a pokud překročili meze, neváhal s jejich popravou. Dlouhodobě však tento postup eunuchům otevřel cestu ke zneužívání moci, pokud by vládl méně energický císař.

Kontrolní úřad, správa provincií, armáda.

Ve vnitřní politice se císař soustředil na reformy kontrolního úřadu, místní správy a armády. Snažil se o zavedení disciplíny a řádu do státní správy. Zajímal se o význačné trestní případy a často přikazoval revidovat rozsudky. Tisíce nevinných lidí se pak domohlo spravedlnosti. V srpnu 1428 odvolal dlouholetého (od roku 1415) nejvyššího kontrolora Liou Kuana a jmenoval na jeho místo čestného Ku Cuoa. Nový vedoucí během několika měsíců odvolal 43 kontrolorů z pekingského a nankingského úřadu a i sám Liou Kuan byl potrestán za mnohá zneužití pravomocí. Kontrolní úřad byl reorganizován, postupy změněny, pravomoci kontrolorů zvýšeny. Byli jmenováni komisaři pro dohled nad vojenskými rolníky, velkými stavebními akcemi, vojenskými výcvikovými tábory u Pekingu, daněmi v Nan č’-li (daně byly vybírány v produktech, především rýži; na rýži vybrané v Nan č’-li závisela výživa obyvatel Pekingu).  Kontroloři byli po čistce z roku 1428 efektivnější a otevřenější. Kontroly se týkaly všech větví státní správy, civilních i vojenské. V desetiletí 1424–1434 vyústily v odvolání více než 240 úředníků, trojnásobek byl kritizován. Úředníci a kontroloři zneužívající své pravomoci byli trestáni, ne však popravováni.  V regionální správě za Süan-teho získalo na pravidelnosti vysílání úředníků "sün-fu" (doslova „cestující usmiřovatel“), kteří koordinovali práci tří provinčních úřadů – civilního, vojenského a kontrolního. Koordinátoři existovali i za předešlých císařů. Chung-wu takto vyslal „cestovat a usmiřovat“ následníka trůnu Ču Piaa, Jung-le posílal do provincií Chung-siho i Süan-teho a například roku 1421 vyslal do provincií 26 vysoce postavených vládních úředníků. Süan-te je však vysílal „cestovat a usmiřovat“ nikoliv jednorázově, jako předešlí císaři, ale na dlouhá období. V září 1425 poslal dva pověřence do Nan Č’-li a Če-ťiangu, roku 1430 byli posláni do Chu-nanu, Šan-si a S’-čchuanu. Kolem roku 1426 byli posláni také do Ťiang-si a Šen-si.  Koordinátor "sün-fu" nebyla samostatná funkce, ale pověření uložené vysoce postaveným hodnostářům ústředních úřadů, obvykle měli postavení zástupce ministra (zvláště vojenství), později i vysoké funkce v kontrolním úřadu, a hodnost (spolu)správce vojenských záležitostí ("cchan-can ťi-wu"). To jim dávalo právo řídit úřady civilní, vojenské i kontrolní. Bezprostředním důsledkem zavedení koordinátorů "sün-fu" byl přesun velení nad vojsky v provinciích do civilních rukou. Definitivní podobu získal systém koordinátorů v éře Čeng-tchung (1436–1449), kdy byli vysláni do všech provincií kromě Fu-ťienu a šesti z devíti pohraničních velitelství na severní hranici.  Nemalé problémy přetrvávaly v armádě. Zkorumpovaní důstojníci k tažením přiváděli chudé odvedence, zatímco bohaté za úplatu nechávali na pokoji. Zpronevěřovali platy vojáků a zaměstnávali je jako své služebníky. Zásobování armády fungovalo problematicky, když klesly dodávky vojenských rolníků. Schopní důstojníci se v letech míru neměli jak se prodrat vpřed, v čele armády proto stáli muži, kteří bez vlastních zásluh zaujali pozice svých otců. Velitelé, kteří své postavení zdědili a válku nezažili, měli silnou tendenci vojáky necvičit pro boj, ale využívat je, spolu s vojenskými rolníky, jako pracovní sílu pro své osobní potřeby. Vojáci proto odmítali službu, upadala kázeň, rozšířilo se dezertérství, síla armády klesala.  Od roku 1427 kontrolní úředníci ověřovali skutečný stav a početnost oddílů a snažili se obnovit disciplínu. Postupně se místní vojenská velitelství dostala pod dohled kontrolních úřadů, ale bez většího efektu. Roku 1429, aby pozvedl morálku, provedl císař velkou vojenskou přehlídku pluků pekingské posádky a tří výcvikových táborů ležících v okolí Pekingu. Morálka armády se však příliš nezvýšila. Léta míru přinesla úpadek kvality výcviku a navíc císař vůči provinivším se důstojníkům postupoval shovívavě. Nicméně slabost mingských armád se v důsledku dlouhého míru plně projevila až jedenapůl desetiletí po Sün-teho úmrtí, roku 1449, v tchumuské bitvě, v níž Mongolové rozdrtili mingskou armádu v čele s císařem Jing-cungem, přičemž císař padl do zajetí.

Hospodářská politika.

Finance a peníze.

Koncem dvacátých let 15. století Süan-teho vláda čelila vážným finančním problémům. Válka ve Vietnamu spolykala značné prostředky a následná prohra přinesla ztrátu příjmů z jeho nerostného bohatství. Vysoké daně a odvody neúnosně zatížily hospodářství některých bohatých regionů Číny, což vedlo k poklesu státních příjmů. Su-čou, hospodářské centrum Číny, mělo koncem 20. let 15. století daňové nedoplatky ve výši tříletého odvodu. Začátkem 30. let navíc poklesla výnosnost mnohých dolů na stříbro a měď. Vláda se potížím snažila čelit prosazováním papírových peněz, snížením a reformou daní a omezením státních výdajů.  Za základ měny určil zakladatel říše Ming Chung-wu papírové peníze – státovky "pao-čchao". Pro malé platby byly používány měděné mince, které v éře Jung-le obíhaly na vnitřním trhu společně se státovkami. Mincí i mědi, ze které byly odlévány, byl nedostatek. Naopak státovky vláda tiskla ve velkém množství, takže jejich hodnota rychle klesala. Roku 1425 "pao-čchao" měly jen 2 % nominální hodnoty. Süan-teho předchůdce Chung-si v neúspěšné snaze podpořit papírovou měnu uzavřel doly na drahé kovy. Süan-teho vláda umožnila částečnou obnovu těžby.  Süan-te a jeho rádci vyzkoušeli řadu opatření na podporu státovek. Pod tlakem úřadů takřka zmizely z oběhu měďáky, považované vládou za konkurenci papírových peněz. Ministr daní Sia Jüan-ťi navrhl řešit pokles hodnoty státovek zpětinásobením obchodních daní a jejich výběrem pouze ve státovkách. Vláda se přiklonila k opatrnější politice, a sice prodeji oprávnění k obchodu se solí za státovky. Opatření však nemělo očekávaný výsledek, hodnota státovek se nezvedla. Süan-teho vláda také zavedla nové obchodní poplatky a zřídila cla na Velkém kanálu, obojí splatné pouze ve státovkách. Nové poplatky měly záporný vliv na obchod. Zvedl se proti nim silný odpor a po několika letech byly zrušeny. Jako podpora hodnoty státovek zcela selhaly. Přes všechny pokusy vlády, papírové peníze stále ztrácely hodnotu. Od 30. let 15. století státovky prakticky vymizely z užívání, stát jimi v omezené míře vyplácel zaměstnance, a stahoval je zpět jako povinné platidlo obchodních poplatků. Na hospodářství země větší vliv neměly.  Přetrvávající nedůvěra k papírové měně a nedostatek mincí vedly k rozšíření obchodu ve stříbře. K nahrazování měďáků a papírové měny stříbrem se vláda stavěla odmítavě, nicméně pokusy zakazovat užití stříbra v obchodních transakcích se nesetkaly s úspěchem. Stříbro však nepostačovalo potřebám trhu. Používalo se pouze ve velkých platbách a placení daní, pro drobné transakce měly ve městech neochvějnou pozici měďáky.  Roku 1433 Süan-teho vláda uzavřela mincovny, což vyvolalo problémy od Japonska po Jávu. Zastavení výroby mincí vyvolalo masové rozšíření padělků mincí a hromadění drahých kovů. Nespokojení úředníci v Pekingu nebyli schopni oběh mincí odlévaných soukromými podnikateli potlačit, obnovit státní výrobu mincí se však neodhodlali. Koncem éry Süan-te vláda rezignovala a začala tolerovat stříbro, roku 1433 guvernér Nan č’-li Čou Čchen začal v nejvíce zatížených prefekturách Ťiang-nanu vybírat pozemkovou daň ve stříbru.

Daně v Ťiang-nanu a říši.

Další oblastí císařova reformního úsilí byla fiskální politika, zejména v Ťiang-nanu. Tamní prefektury Su-čou, Chang-čou, Sung-ťiang, Ťia-sing a Čen-ťiang dodávaly čtvrtinu pozemkové daně říše (ačkoliv říše Ming měla skoro 160 prefektur). V samotné prefektuře Su-čou, i po snížení z původní velmi vysoké úrovně daně, které proběhlo roku 1393, dosahovala pozemková daň téměř desetiny (2,81 miliónů "tanů" rýže; 1 "tan" měl 107,4 litru) celkové daňové kvóty říše. Prefektura Sung-ťiang dodávala dalších 4,14 %.  Za Jung-leho se příjmy z pozemkové daně zvýšily o deset procent za celou zemi, pravděpodobně všude rovnoměrně. Vysoké daně nebyli rolníci Su-čou a Sung-ťiangu schopni odvádět a daňové nedoplatky rostly. Když se koncem Jung-leho vlády přidaly přírodní kalamity, rolníci opouštěli půdu. V letech 1422–28 daňové nedoplatky každoročně dosáhly několika miliónů "tanů" rýže. Problémy s výběrem daní v rýži ohrožovaly zásobování Pekingu, závislého na daňové rýži dodávané z Ťiang-nanu po Velkém kanálu. Vláda se snažila zachovat pravidelné dodávky rýže prostřednictvím snížení daní a odpuštěním části nedoplatků. Císařský komisař Čou Kan, pověřený prozkoumáním situace na místě, v srpnu 1426 navrhl snížení daní, vykořenění korupce při jejich výběru a zkvalitnění místní správy s pomocí expertů vyslaných z ústředí v čele se speciálním komisařem. Snížení daní podpořili i velcí sekretáři, ale ministerstvo daní je dokázalo oddalovat celé čtyři roky, takže příslušný císařský dekret vyšel až v květnu 1430.  V říjnu 1430 císař vyslal několik vysokých úředníků dozírat ("cung-tu") na výběr daně. Do Nan č’-li byl poslán Čou Čchen (asistent tajemníka ministerstva prací). On a Kchuang Čung (od června 1430 prefekt v Su-čou) poté hráli významnou roli v reformách daní v Ťiang-nanu. Na místě se setkali s důsledky masívních útěků z půdy – místy odešlo devět desetin původního počtu rolníků, přičemž zbylé domácnosti musely odvést stejnou celkovou sumu daní. Čou Čchen zavedl pět hlavních opatření:  Císař s návrhy Čou Čchena a Kchuang Čunga vesměs souhlasil, ale ministerstvo daní je blokovalo, takže například souhlas ke snížení daní v Su-čou na čtvrtinu dostal až roku 1433. Další reformy ve stejném směru pokračovaly po roce 1436.  Při živelních pohromách a epidemiích Süan-teho vláda neváhala s pomocí obyvatelstvu. Pod dozorem zvlášť vyslaných pověřenců úřady rozdávaly obilí ze zásob, snižovaly pozemkovou daň o 20–40 % a ostatní daně na jeden nebo dva roky odpouštěly. Císař byl za tyto akce v oficiálních dějinách dynastie chválen.  Celkově v Číně za Süan-teho klesl výnos pozemkové daně na 30 milionů "tanů" rýže. Což bylo o 8 % méně než za Chung-siho a o 5 % méně než za Jung-leho. V éře Čcheng-tchung (1436–1449) došlo k dalšímu snížení o 10–15 %. Do konce říše Ming zůstala pozemková daň na 25–28 miliónech "tanů". Díky redukci výdajů byl v éře Süan-te stát schopen udržet vyrovnaný rozpočet, v pozdějších érách už tomu bylo jinak.

Zahraniční politika.

Vietnam.

Vážným problémem počátečního období Süan-teho vlády byla válka ve Vietnamu, z mingského hlediska povstání v provincii Ťiao-č’, trvající od roku 1408. Když roku 1425 mingské jednotky v čele s nově jmenovanými veliteli Li Anem a Čchien Č’em utrpěly od Vietnamců vedených Le Loim několik porážek, císař reagoval jmenováním (v květnu 1426) nového velitele – Wang Tchunga, nového šéfa civilní správy – ministra Čchen Čchiaa a požádal své okolí o radu, přičemž připomenul Chung-wuův zákaz invaze do Vietnamu (a dalších zemí) a Jung-leho původní cíl: restauraci dynastie Tran. Ministři Ťien I a Sia Jüan-ťi chtěli potlačit odpor Vietnamců vojenskou silou, velcí sekretáři Jang Š’-čchi a Jang Žung souhlasili s odchodem z Vietnamu. Pro rozpornost názorů porada skončila bez výsledku. V zimě 1426 mingská armáda při útocích Vietnamců ztratila 20–30 tisíc mužů. Císař v lednu 1427 přikázal Mu Šengovi, veliteli vojsk provincie Jün-nan, sestavit v Jün-nanu armádu a přivést ji do Ťiao-č’ a generálu Liou Šengovi přivést druhou armádu z Kuang-si. Současně jmenoval zkušeného Chuang Fua do čela civilní správy provincie (Chuang Fu spravoval Ťiao-č’ už v letech 1407–1424). Le Loi zatím rozšířil své operace do údolí Rudé řeky, ohrožujíce i Ťiao-čou, hlavní město provincie (dnešní Hanoj). Útok na Ťiao-čou mingská posádka odrazila. Neschopný Wang Tchung úspěch nevyužil a umožnil Vietnamcům připravit se na příchod mingských posil.  Dne 30. září 1427, když armáda Liou Šenga dosáhla hranic, Le Loi neočekávaně navrhl, že předá moc nově nalezenému potomku dynastie Tran, Tran Caovi, který bude vládnout pod čínskou svrchovaností. Vzápětí armádu Liou Šenga vlákal do pasti a rozdrtil. Čínské ztráty dosáhly 70 tisíc mužů. Pod dojmem katastrofy Wang Tchung bez vědomí císaře přijal návrh Le Loie a 12. listopadu začal vyvádět vojska z Vietnamu. Mu Šeng zatím dosáhl horního toku Rudé řeky a začal stavět lodě, aby mohl postoupit níže. Když se dozvěděl o stažení Wang Tchunga, ustoupil zpět do Číny.  Süan-te se o nabídce Le Loie dozvěděl až 16. listopadu 1427. V diskuzi nad ní byli rádci rozděleni stejně jako dříve, císař však už neváhal a 20. listopadu rozhodl o přijetí návrhu. Vzápětí vyslal do Vietnamu delegaci, která měla dojednat podrobnosti. Ve Vietnamu to vypadalo jako mingská kapitulace po vojenské porážce a prestiž Le Loie byla nyní neotřesitelná. Le Loi vyjednavačům oznámil, že Tran Cao zemřel, jiný člen rodu Tran nežije a ať králem uznají jeho. Navíc odmítl repatriaci čínských zajatců a úředníků. Süan-te odmítl uznat Le Loie vládcem Vietnamu a požadoval návrat dynastie Tran. Až když roku 1431 obdržel od Le Loie pokorný dopis, jmenoval ho „správcem záležitostí státu Annam“ (Annam byl čínský název pro Vietnam). Oficiální uznání a královský titul přiznala pekingská vláda synovi Le Loie v listopadu 1436, po smrti Süan-teho.  Odchod z Vietnamu otřásl mingskou hrdostí a prestiží, pro státní finance však znamenal značné ulehčení. Pro Vietnamce znamenal významné vítězství, které v jejich myslích zanechalo trvalou vzpomínku. Dvě desetiletí mingské správy a vzdělávání proměnily vietnamskou kulturu i stát. Z dlouholetého válčení vzešla mocná a efektivní vietnamská armáda, na jejíž sílu v následujících desetiletích těžce doplatila jižněji položená Čampa.

Jihovýchodní Asie a Indický oceán.

Do Pekingu pravidelně přicházeli vyslanci ze zemí jihovýchodní Asie – Čampy, Jávy, Ajutthaje, Sumatry, ne však už z pobřeží Indického oceánu. I nadále trval zákaz nepovoleného obchodu a zámořských cest poddaných. V praxi však jeho vynucování selhalo.  Úředníci ve vládě ostře odmítali dálkové plavby a pod jejich vlivem císař roku 1429 zrušil jeden z posledních programů stavby lodí (vedený císařovými eunuchy). O několik měsíců později, krátce po smrti předního oponenta plaveb Sia Jüan-ťiho, změnil názor. V letech 1430–33 proběhla poslední z velkých výprav Čeng Chea. Snad měla i obnovit prestiž říše otřesenou po ústupu z Vietnamu. Čeng Che přivezl do Číny vyslance ze Srí Lanky, Kóčinu, Kalikatu, Hormuzu, Adenu, pobřeží východní Afriky a dalších zemí. Císař byl potěšen.  Po Süan-teho smrti už nebyla vypravena žádná další dálková expedice. Podporovali je totiž pouze palácoví eunuchové, konfuciánští úředníci byli rozhodně proti. Po zprovoznění Velkého kanálu odpadla nutnost dopravy rýže na sever po moři a tak úředníci viděli v námořních expedicích pouze nákladná císařská dobrodružství. Jejich zastavení mělo dlouhodobě negativní dopady jak na morálku a sílu mingského loďstva, později neschopného se vypořádat s piráty wo-kchou, tak na vliv Číny v jihovýchodní Asii a Indickém oceánu. Konec období rané Ming byl proto i koncem třistaleté dominance Číňanů ve východoasijských mořích.

Mongolsko.

Na severní hranici panoval v éře Süan-te poměrný klid. Džürčeni žijící v dnešním Mandžusku uznávali mingskou svrchovanost a nekladli odpor expedicím eunucha Išichy, které dorazily až téměř k ústí Amuru. Východním Mongolům panoval chán Arughtaj, soupeřící se západomongolskými Ojraty vedenými Toghonem. Arughtaje neuznávali ani urianchajští Mongolové na jihovýchodě Mongolska, udržoval proto přátelské vztahy s říší Ming a měnil s Číňany koně za hedvábí a čaj.  Urianchajci občas drancovali v pohraničí, v říjnu 1428 je císař, projíždějící poblíž na inspekci s třemi tisíci vojáky, zahnal. Do května 1430 Číňané opevnili města na hranici mezi Čínou a stepí (podél pozdější linie Velké čínské zdi) jižně od Kchaj-pchingu (bývalého jüanského hlavního města Šang-tu a poslední mingské posádky ve stepi) a pak se z něho stáhli. Zkrátili tím hranici, což přineslo úlevu namáhaným oddílům, ale pozdějšími historiky bylo rozhodnutí kritizováno. Posunutí hranice na jih a ztráta základny ve stepi totiž výrazně ztížily výpady proti Mongolům.  Mingská vláda doufala, že východní Mongolové zničí Ojraty, ale ti byli silnější a na východní Mongoly opakovaně útočili. Když v září 1434 Ojrati porazili a zabili Arughtaje, udržoval od té doby Toghon s Mingy dobré vztahy.

Japonsko a Korea.

Süan-te se opakovaně pokusil navázat styky s Japonskem, ale šógun Jošimoči (šógun 1394–1425, fakticky vládl v letech 1408–1428) jakoukoliv komunikaci neústupně odmítal. Avšak jeho nástupce Jošinori (vládl 1429–1441) měl velký zájem o obchod s Čínou a tak, s využitím zprostředkování krále souostroví Rjúkjú, roku 1432 přibyli mingští vyslanci k šógunovi. První japonská delegace připlula do Číny v červnu 1433 s koni, zbrojemi, meči atd. a také 2,6 tunami mědi. Zboží mingská vláda zaplatila státovkami ("pao-čchao"), které Japonci ihned vyměnili za hedvábí (z jedné pětiny) a měděné mince (zbytek).  Mingské úřady přijímaly Japonce pouze v přístavu Ning-po. Japonská poselstva připlouvající po roce 1433 do Číny se skládala převážně z agentů daimjóů, klášterů a chrámů, kteří toužili po přístupu na čínský trh. Kromě luxusního zboží je lákaly zejména čínské měděné mince. Japonci měli z obchodu velké zisky a tak vzájemné styky trvaly až do roku 1529. Doprovázely je spory při oceňování japonského zboží a mingské stížnosti na neschopnost japonské vlády potlačit pirátství. Šóguni ovšem postrádali prostředky, pomocí nichž by proti pirátům mohli zasáhnout.  S Koreou byly vztahy klidné, mezi metropolemi pravidelně cestovala poselstva. Podle čínských záznamů císař požadoval od Korejců koně, a žádal je aby neposílali zlato a stříbro a neobvyklé dary, které jejich země neprodukuje. Žádost o přijetí korejských studentů na císařskou univerzitu v Pekingu Süan-te odmítl; náhradou Koreji daroval soubor konfuciánských klasických děl a historické literatury. V kontrastu s oficiálním čínským popisem vzájemných vztahů korejské zápisy zdůrazňují osobní motivy císařových žádostí – o ženy (po smrti císaře mingská vláda povolila návrat do vlasti třiapadesáti Korejkám), sokoly, lovecké psy, tygry, kuchaře a eunuchy.

Umělec.

Císař Süan-te ve své osobě ideálně kombinoval ctnosti čínského válečníka i vzdělance. Jako talentovaného umělce a básníka ho občas více zaujalo umění a radovánky než vládní povinnosti. Byl znám jako schopný kaligraf, básník, spisovatel a výborný malíř. Maloval krajiny, postavy, „trávu a hmyz“, oblíbil si žánr „květin a ptáků“. Zvláště dovedný byl v zobrazování zvířat, zejména psů. Za vzor si bral techniku a styl literátských malířů jeho doby, zejména Sia Čchanga. Maloval obvykle tuší bez použití barev, přičemž si vybíral náměty se symbolickými a alegorickými významy. Byl nejlepší malíř mezi čínskými císaři od sungského Chuej-cunga (vládl 1100–1126).  Některé z jeho děl uchovávají Národní palácové muzeum v Tchaj-peji, jakož i zahraniční instituce, například Muzeum Arthura M. Sacklera. Robert Mowry, kurátor sbírek čínského umění Muzea Arthura M. Sacklera, ho roku 2007 popsal jako „jediného mingského císaře, který projevil opravdový talent a zájem“. Nizozemský orientalista Robert van Gulik (1910–1967) prohlásil o jedné ze Süan–teho maleb, "Hrajících si gibbonech", že je „dovedně namalovaná“, i když „není nádherným dílem“. Živě vypadající obrazy dávají tušit, že císař maloval podle skutečných zvířat, patrně chovaných v palácových zahradách.  Uměním se císař nejen zabýval, ale také je podporoval a formoval umělecké trendy své doby. Osobně hodnotil práce malířů ucházejících se o místo u dvora a snažil se o pozvednutí dvorského malířství na úroveň vrcholu kultury sungské éry z první čtvrtiny 12. století. Několik kaligrafů a malířů (například Šang Siho) finančně zabezpečil jmenováním důstojníky císařské gardy. Jeho éra je také známá vysokou kvalitou řemeslné výroby, bronzů a porcelánu, především modrobílého z Ťing-te-čenu.

Úmrtí a nástupce.

Na podzim a v zimě 1434 císař v čele vojenského oddílu objížděl severní hranici. Po návratu do Pekingu onemocněl. Churavěl necelé dva měsíce, než 31. ledna 1435 náhle zemřel v Paláci nebeské čistoty Zakázaného města. Dostal posmrtné jméno Čang-ti (, „Vynikající císař“; Čang-ti je zkrácené posmrtné jméno, plné má devatenáct znaků) a chrámové jméno Süan-cung (, „Vyhlášený předek“). Pohřben je v mauzoleu Ťing-ling u Pekingu. Přežili ho dva synové a dvě dcery, další dcera zemřela v dětství.  Süan-teho nástupcem se stal jeho starší syn Ču Čchi-čen, který byl už v květnu 1428 jmenován korunním princem. Císařem se stal v osmi letech. Pravidla stanovená císařem Chung-wuem, zakladatelem dynastie Ming, nepředvídala nástup dětského císaře a proto nebylo možno jmenovat regenta, který by spravoval zemi místo nezletilého panovníka. Z rozhodnutí Süan-teho vedoucí úředníci konzultovali vládní záležitosti s císařovou babičkou velkou císařovnou vdovou Čang, která fakticky vládla říši. Spolupráce císařovny vdovy Čang s velkými sekretáři zajistila kontinuitu státní politiky až do začátku 40. let 15. století.

Význam a hodnocení.

Süan-te byl schopným, aktivním a obratně jednajícím císařem. Nicméně některé jeho reformy, především rozšíření moci a vlivu palácových eunuchů, přinesly v budoucnu problémy. Považoval se za válečníka a podobně jako Jung-le osobně vedl vojenské akce. Jeho tažení však byla relativně malá (potlačení povstání strýce) nebo nevýznamná (srážky s Mongoly na severní hranici). Süan-te byl poslední mingský císař, který se aktivně účastnil řízení státu a relativně nestranně stál nad skupinami, ze kterých se skládala vládnoucí elita. Spoléhal na civilní úředníky, ale pravidelně využíval i eunuchy a vojenské velitele. Pozdější mingští císaři přestali hrát roli stabilizujícího prvku státu, když se stáhli k palácovým rozkoším, přičemž předali otěže vlády do rukou úředníků, obvykle rozdělených na soupeřící strany, nebo častěji palácových eunuchů. Není tedy překvapením, že následující generace úředníků vzhlížely k éře Süan-te jako ke zlatému věku ideální vlády kontrastující s frakčními konflikty a rozkladem institucí v jejich době.  Vláda Süan-teho je proto historiky považována za nejvyšší bod mingské éry a období stability a pokoje, které obzvlášť kontrastovalo s brutálními čistkami státní správy v éře Chung-wu a občanskou válkou v éře Ťien-wen. Schopní a často dlouho sloužící ministři a úředníci pod vedením „tří Jangů“ spravovali zemi s mírou kontinuity a spolehlivosti v mingské éře jedinečnou, v duchu konfuciánských ideálů moudré vlády ministrů vedené schopným vladařem. Vláda dbala na zlepšení života lidí, vzdala se expanze ve Vietnamu a zdokonalovala správu země. I když císař byl občas krutý k úředníkům a benevolentní k vysokým důstojníkům, na charakter vlády to výrazný vliv nemělo.  Povstání císařova strýce v očích císaře a úředníků potvrdilo, že rozhodnutí zbavit členy císařského rodu jakéhokoliv vlivu na armádu bylo správné. Neúspěch vietnamské války i pozdější tchumuská porážka byly stálými argumenty úředníků proti vojenským dobrodružstvím, které by mohly vrátit moc do rukou generálů, při založení říše Ming dominujícím vládě. Z původně různorodých elit mingské říše – generálů, členů císařského rodu, konfuciánských úředníků a eunuchů – tak první dvě skupiny ztratily vliv na řízení země. V éře Süan-te získali převahu nad ostatními skupinami konfuciánští úředníci a udrželi si ji do konce říše Ming. Tím se ve 30. letech 15. století uzavřelo rané mingské období. Mingské vojenské i politické instituce zůstaly poté víceméně stejné do konce dynastie, i když se velikost populace a ekonomiky několikrát zvýšila.

Císařovny, potomci.

Císař Süan-te měl celou řadu manželek, titul císařovny nosily za jeho života dvě z nich, další byla povýšena na císařovnu vdovu posmrtně o dvě staletí později:

Císař Süan-te (; 16. března 1399 – 31. ledna 1435) vlastním jménem Ču Čan-ťi () z dynastie Ming vládl jako císař v letech 1425–1435 říši Ming. Byl synem a nástupcem císaře Chung-siho. Po převzetí vlády od nového roku vyhlásil éru „Šíření ctnosti“, Süan-te. Název éry je používán i jako jméno císaře.

The Xuande Emperor (; 16 March 1399 31 January 1435), personal name Zhu Zhanji (朱瞻基), was the fifth Emperor of the Ming dynasty, reigned from 1425 to 1435. His era name "Xuande" means "Proclamation of Virtue".


Životopis.

Narodil se odpoledne 4. prosince 1922 v jihofrancouzském Cannes do rodiny Marcela Marie Honoré a Marie Élisy Joséphiny Philipových. Měl ještě bratra Jeana staršího o 15 měsíců. Jeho babička z matčiny strany, Wilhelmine-Elisabeth Seliger, se narodila v Praze, nějakou dobu žila také v Brně. Patřila k početné německé menšině na českém území a do Francie se provdala za jihofrancouzského cukráře.  V říjnu 1928 nastoupil malý Gérard do první třídy, v roce 1932 šel společně s bratrem k prvnímu svatému přijímání. Nebyl příliš vzorným žákem, protože 30. června 1939 propadl u první části maturitní zkoušky a celé léto musel strávit v ústavu ve Vence, aby byl v září připuštěn k opakování zkoušky. Následujícího roku onemocněl zánětem pravé plicní báze, stal se externím žákem. Rodina se přestěhovala do Grasse a založila Parc Palace Hotel. Na konci července složil druhou část maturitní zkoušky (z filozofie) a na podzim se mohl zapsat do právnické instituce v Nice. V r. 1943 se rodina přestěhovala do Paříže. Gérard Philipe v srpnu 1944 při osvobozeneckých bojích pomáhal bránit pařížskou radnici.  Jeho otci, který byl v roce 1945 v nepřítomnosti odsouzen k trestu smrti za kolaboraci s nepřítelem, se podařilo včas odjet do Španělska a do Francie se vrátil až po amnestii v roce 1959. Ve španělském exilu ho Gérard několikrát navštívil.  V roce 1946 Gérard Philipe poznal Nicole Fourcado, která po sňatku v roce 1951 přijala jméno Anne Philipe. V prosinci roku 1954 se jim narodila dcera Anne-Marie a v únoru 1956 syn Olivier.  Byl mezi prvními Francouzi, kteří v roce 1950 podepsali zákaz jaderných zbraní. Sympatizoval s francouzskou levicí. Dva roky před smrtí byl zvolen předsedou Syndikátu francouzských umělců. Obdivoval Fidela Castra, kterého navštívil na Kubě v r. 1959.  Již od dětství měl časté zdravotní problémy, během roku 1950 se léčil ze zánětu plic. Vyvrcholení situace nastalo začátkem listopadu 1959, kdy nastoupil do nemocnice a během operace 9. listopadu lékaři zjistili, že se jedná o rakovinu jater. Té 25. listopadu podlehl a o tři dny později byl pohřben v Ramatuelle (departement Var).

Kariéra.

V roce 1941 se zapsal do Oblastního střediska mladých filmových umělců pod jménem Gérard Philipe, absolvoval také turné po jihu Francie a po Švýcarsku.  V následujícím roce podstoupil opět divadelní turné, ale na jaře začal pracovat na snímku "Krabička na sny" a v létě natočil film "Děvčata z Květinového nábřeží". S novou podzimní sezónou začal ovšem působit v pařížském Hébertotově divadle, konkrétně v představení "Sodoma a Gomora". A o pár dnů později byl přijat ke studiu na konzervatoři. Oproti střední škole se mu na konzervatoři dařilo prospěchově mnohem lépe a stíhal při tom hrát i několika hrách ("Děvčata z Květinového nábřeží", "U náhody...").  V létě 1945 natočil film "Země beze hvězd" a téhož roku vzdal studium na konzervatoři. Pokračoval ve filmování, například snímkem "Idiot" pod vedením režiséra Georgese Lampina.  V září 1945 mělo v Hébertotově divadle premiéru Camusovo drama Caligula, ve kterém Gérard Philipe zaujal obecenstvo a jeho popularita narůstala.  16. března 1949 se konala v pařížské Opeře slavnostní premiéra filmu "Ďáblova krása" natáčeného v Římě, které se účastnil i prezident republiky Vincent Auriol.  V roce 1951 se Gérard Philipe stal na popud Jeana Vilara členem souboru Theatre national populaire, kde hrál své nejslavnější divadelní role a jemuž zůstal věrný až do konce života. Hrál v Brechtově Matce kuráži, Gorkého matce, Hugově Ruy Blasovi, Mussetově S láskou nejsou žádné žerty. Vytvořil hlavní roli v Shakespearově Richardu III.. Legendární byl jeho Don Roderigo ve hře Pierra Corneille Cid, který dosáhl 199 repríz. V jeho kostýmu byl také pohřben.  20. srpna 1951 začalo natáčení filmu "Fanfán Tulipán" po boku krásné Giny Lollobrigidy v okolí Grasse. Pařížská premiéra se konala 20. března 1952. Po tomto filmu se stal světovou hvězdou. V dalších letech vytvořil výrazné role v mnoha úspěšných filmech, např. Červený a černý, Nebezpečné známosti, Hráč, Velké manévry. V r. 1956 společně Jorisem Ivensem režíroval film Dobrodružství Tilla Eulenspiegela, v němž současně hrál hlavní úlohu. Jeho posledním filmem, který se natáčel v Mexiku, byl Horečka stoupá v El Pao.  Mezi lety 1952 - 1959 se systematicky věnoval nahrávání gramofonových desek. Namluvil Malého prince, verše francouzských básníků, ale také např. texty Karla Marxe.  Za necelých patnáct let své umělecké práce hrál Gérard Philipe ve více než 40 filmech, současně působil v divadle, s jehož souborem navštívil řadu zemí. Angažoval se i ve společenském životě.

Cestování.

Během svého života navštívil mnoho zemí, v roce 1947 Řím, rok 1950 cestoval do Maroka s návratem přes Barcelonu. Na jaře 1953 odjel natáčet do Mexika, v témže roce odjel ještě do Německa, Londýna, Říma a Tokia. V roce 1955 přijel i do Moskvy, Leningradu, Kyjeva, Prahy, kde hrál ve hře Cid a Ruy Blas.  Také se zúčastnil recitačního odpoledne v tehdejším Parku kultury a oddechu Julia Fučíka, kde účinkoval spolu se svými kolegy a s herci pražského Národního divadla. Mj. spolu s Miroslavem Horníčkem recitovali Villonovu „Závěť“, Prévertovu „Barbaru“ a „Svobodu“ od Paula Eluarda. Horníček česky a Philipe francouzsky. Během březnové návštěvy Prahy, kdy jeho průvodkyní a tlumočnicí byla herečka Irena Kačírková, přišel rovněž na filmovou školu a zde v Klimentské ul. se studenty FAMU dlouho besedoval.  Soubor TNP hrál v roce 1955 také v Brně a Bratislavě. V neděli 27. 3. 1955 se jako divák zúčastnil fotbalového utkání v kopané ČSR - Rakousko na brněnském stadioně za Lužánkami. Tehdejší Čs. filmový týdeník ho mj. zachytil s kolegyní Silvií Monfortovou z TNP na tribuně, aniž by ho jmenoval.  V roce 1956 jel do Číny a do USA, na podzim 1958 navštívil Kanadu a USA, v roce 1959 pracovně Mexiko a soukromě Kubu. Poslední jeho cestou byl výlet do Anglie do Stratfordu nad Avonou, aby na vlastní oči viděl Laurence Oliviera v Shakespearovi.

Ocenění.

V polovině června 1947 obdržel na Bruselském mezinárodním festivalu film "Ďábel v těle" hlavní cenu za herecký výkon, následujícího roku byl vyhlášen nejlepším francouzským filmovým hercem (1948) a později ještě v letech 1952, 1953, 1954 a 1955.

Filmová cena Gérarda Philipe.

Na jeho počest a památku je ve Francii každoročně udělována filmová Cena Gérarda Philipa mladým, nadějným a začínajícím filmovým hercům.

Gérard Philipe (4. prosince 1922, Cannes – 25. listopadu 1959, Paříž) byl francouzský herec, který se v Československu proslavil především titulní rolí ve snímku "Fanfán Tulipán".

Gérard Philipe (4 December 1922 – 25 November 1959) was a prominent French actor who appeared in 34 films between 1944 and 1959. Active in both theater and cinema, he was, until his untimely death, one of the main stars of the post-war period. His image has remained youthful and romantic, which has made him one of the icons of French cinema.


Život.

Fulko s přízviskem "Morous" byl mladším synem hraběte Geoffroye z Gâtinais a Ermengardy, dcery Fulka Nerry z Anjou.  Společně se svým starším bratrem Geoffroyem vstoupil do služeb bezdětného bojovného strýce Geoffroye, který jej jako sedmnáctiletého pasoval rytířem. Roku 1160 připadlo rozhodnutím umírajícího hrabství Anjou Fulkovu staršímu bratrovi, strýcovu jmenovci a Fulko obdržel pouze jeden hrad. Mezi oběma bratry vypukl spor. Fulko roku 1067 Geoffroye, exkomunikovaného za porušení církevních práv v Anjou a zbaveného dědictví, ve střetu u Brissacu zajal a uvěznil. Své vítězství považoval za projev boží milosti.  Převzal tak dědictví po strýci a roku 1068 Geoffroye zajal a uvěznil znovu. Gâtinais, dědictví po otci, použil k úplatě francouzského krále, kterou chtěl získat souhlas s celou akcí a udělení hrabství Anjou v léno.  O rok později se Fulko poprvé oženil s Hildegardou z Beaugency. Po Hildegardině smrti se oženil ještě čtyřikrát a své ženy postupně zapudil. Poslední pátá manželka Bertrada z Montfortu mu odešla sama, podle kronikáře protože nechtěla být "zapuzena jako běhna" a vdala se za krále Filipa, který kvůli "hříšné náklonnosti" k hraběnce z Anjou opustil královnu Bertu Holandskou.  Fulko po Bertradině odchodu nepodnikl žádnou odvetnou akci. Až roku 1094 papežský legát zbavil samotného hraběte exkomunikace za uvěznění bratra a potvrdil jej jako vlastníka hrabství. Poté se začal Fulko zajímat o svou poslední ženu a zasadil se o potvrzení jeho příbuzenského vztahu s králem a tím o potvrzení Filipova incestu. Provinilý panovník byl společně s Bertradou několikrát exkomunikován, sliboval v rouchu kajícníka a bosý, ale ani církevní klatba pár nepřiměla k odluce.  Roku 1106 se Fulko, potírající vzpouru staršího syna, dokonce stal v Angers hostitelem krále a své bývalé ženy.  Bertrada se po Filipově smrti roku 1108 k Fulkovi vrátila a zřejmě dohodla sňatek jejich společného syna Fulka s Ermengardou, dědičkou Maine a opuštěnou snoubenkou Fulkova staršího syna.  Hrabě zemřel v dubnu 1109 a byl pohřben v klášterním kostele sv. Trojice v Angers. Do dějin se zapsal jako muž, který dlouhá léta věznil svého bratra," byl opuštěný Bertradou, zavedl módu střevíců se zdviženou špičkou a trápily jej mozoly na nohou. Jeho hlavním počinem však zřejmě bylo sepsání dějin hrabat z Anjou a objednávka díla "Gesta Consulum Andegavorum".

Fulko IV. z Anjou ( "Foulque le Réchin" nebo " Foulque le Querelleur", 1043 – 14. dubna 1109, Angers) byl hrabě z Anjou a Tours.

Fulk IV (in French "Foulques IV") (1043–14 April 1109), called le Réchin, was the Count of Anjou from 1068 until his death. The nickname by which he is usually referred has no certain translation. Philologists have made numerous very different suggestions, including "quarreler", "rude", "sullen", "surly" and "heroic". He was noted to be "a man with many reprehensible, even scandalous, habits" by Orderic Vitalis.


Popis.

Čiatura se nachází na březích řeky Kvirily, vtěsnané do údolí mezi hřebeny úpatí Velkého Kavkazu. Díky své poloze a blízkosti subtropických nížin zde vládne horké suché léto a vlhká a mírná zima.  Mezi zdejší památky se řadí katedrála Mgvimevi z 10. století. Město je poměrně odlehlé a se zbytkem země je spojené železničním koridorem ze Zestaponi. V dřívějších dobách žilo v Čiatuře až 30 tisíc obyvatel, nyní však jejich počet prudce klesl na pouhých necelých 14 tisíc. Ve městě sídlí jedna z fakult Gruzínské technické univerzity.

Historie.

Oblast byla osídlena už od pravěku, pozůstatky byly nalezeny v jeskyni Dzudzuana a v dalších jeskyních se v průběhu raného středověku ukrývali uprchlíci z nížin před arabskými nájezdníky.  Toto místo nabylo na významu v roce 1849, když zde byla objevena bohatá ložiska manganové rudy, a roku 1879 bylo založeno moderní město, které rychle rostlo, a zahájena těžba. V té době tvořil mangan z Čiatury více než polovinu světové produkce. Práce v dolech však byla velmi namáhavá a horníci byli často vykořisťováni nízkou mzdou, 18-hodinovou pracovní dobou, naprosto otřesnými sociálními podmínkami a žádnými právy. Situace vyvrcholila lidovými bouřemi v roce 1905 a 55denní generální stávkou v roce 1913, kdy požadovali zvýšení mezd a zkrácení pracovní doby, čemuž nakonec bylo vyhověno.  V době Gruzínské SSR ve městě pokračovala těžba manganových rud. Přestože zde měly sovětské úřady největší podporu ze všech gruzínských měst, vypukly těžké boje při povstání v roce 1924 také zde a byly krvavě potlačené Rudou armádou. Po vyhlášení samostatnosti Gruzie začalo město i hornické odvětví velmi rychle upadat, což se projevilo snížením počtu obyvatel téměř na třetinu a zchátráním četných hornických panelových domů.

Hospodářství.

Město je známé pro své naleziště manganu. V současné době pracuje v dolech na jeho těžbu přes 3500 obyvatel města a další pracují v dolech, kde se těží železná ruda, nebo v lomech na těžbu mramoru.  Dopravu ve městě zajišťuje soustava lanových drah, vybudovaná v roce 1954, jež zjednodušila horníkům přístup na pracoviště, a autobusy. V roce 1964 bylo vybudováno trolejové vedení do sousedního města Sačchere.

Čiatura (gruzínsky: ჭიათურა) je hornické město nacházející se v Imeretii, středozápadním kraji Gruzie. Ve městě se nachází jedny z největších nalezišť manganu na světě.

Chiatura () is a city in the Imereti region of Western Georgia. In 1989, it had a population of about 30,000.


Osobní život.

Narodil se a vyrostl v Chicagu. Žil se sestrou Judy a matkou Jean, otec opustil rodinu v jeho dětství. Díky své výšce hrál basketbal ve školních týmech na střední škole i na vysoké škole Alcorn State University v Mississippi, kde studoval komunikaci. Studia však nedokončil, vrátil se do Chicaga za nemocnou matkou a pracoval ve dne jako dělník, po večerech jako vyhazovač, k čemuž byl se svou výšku 196 cm a váhou 142 kg předurčen.  Toužil však po kariéře herce, proto se začátkem 90. let 20. století přestěhoval do Los Angeles, kde se začal účastnit konkurzů na role ve filmech, seriálech i reklamách. Zpočátku však příliš úspěšný nebyl, pracoval proto často jako osobní strážce, mj. pro různé celebrity, ke kterým patřili Will Smith, Martin Lawrence, Jamie Foxx, LL Cool J nebo The Notorious B.I.G.. Od doby, co byl posledně jmenovaný rapper v roce 1997 zabit, už bodyguarda nikdy nedělal.  Zemřel 3. září 2012 na následky infarktu myokardu, který utrpěl v červenci téhož roku.

Herecká kariéra.

Od roku 1995 hrál malé role ve filmech a seriálech. Od roku 1998 začal hrát i vedlejší role, mj. ve filmu "Armageddon", kde se seznámil s Brucem Willisem a stali se přáteli. Právě Bruce Willis mu pomohl k tomu, aby dostal roli ve filmu "Zelená míle", kde ztvárnil roli Johna Coffeyho. Tato role mu přinesla nominaci na Oscara a Zlatý glóbus.  Od té doby se s nabídkami na filmové role rozrthl pytel. Objevil se v několika českým divákům známých filmech, ke kterým patří "Noc v Roxbury", "Můj soused zabiják", "Král Škorpion", "Daredevil" nebo "Sin City - město hříchu", namlouval také role v animovaných filmech (např. "Medvědí bratři" nebo "Kung Fu Panda"). Hrál také v několika dílech sitcomu "Dva a půl chlapa", kde ztvárnil roli Charlieho nového souseda, bývalého fotbalisty Jeroma.

Michael Clarke Duncan (10. prosince 1957 Chicago, USA – 3. září 2012 Los Angeles, Kalifornie, USA) byl americký herec, známý především rolí Johna Coffeyho ve vězeňském dramatu "Zelená míle", za kterou získal několik ocenění a také byl nominován na Oscara za nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli. Před začátkem herecké kariéry pracoval jako dělník, vyhazovač a bodyguard.

Michael Clarke Duncan (December 10, 1957September 3, 2012) was an American actor best known for his breakout role as John Coffey in "The Green Mile" (1999), for which he was nominated for the Academy Award for Best Supporting Actor and various similar honors. He also appeared in motion pictures such as "Armageddon" (1998), "The Whole Nine Yards" (2000), "The Scorpion King" (2002), "Daredevil" (2003), and "" (2006), and had voice roles in films such as "Brother Bear" (2003), "Kung Fu Panda" (2008) and "Green Lantern" (2011).


Historie.

Ve starověké mytologii Blízkého východu a klasických bájích a pověstech o stvoření v mytologii řecké bylo na stvoření světa nazíráno jako na něco, co vzešlo ze skutků boha či bohů z již existující původní hmoty nazývané "chaos".  Zhruba v roce 50 př. n. l. vzešla od Filóna Alexandrijského, píšícího za doby helénského judaismu, idea spojení řecké filozofie s vypravováními v hebrejské Bibli. Filón postavil hebrejského boha-stvořitele Jahveho na roveň Aristotelovu "primum movens" v pokusu dokázat, že Židé přišli s myšlenkou monoteismu dříve než Řekové. Tato myšlenka se nicméně stále týkala stvoření z prapůvodních látek, tj. „posunutí“ či „změny“ nejakého fyzického materiálu.  Toto klasické nazírání na stvoření světa začalo být poprvé zpochybňováno v helénské filozofii, kde se vyvinulo přesvědčení, že kosmos musel mít nějaký „původní spouštěč pohybu“, lat. "primum movens", který jej stvořil z ničeho.

"Ex nihilo" v Bibli.

Teologové diskutují o tom, zda také Bible učí o stvoření "ex nihilo", či ne. Tradiční vykladači Písma argumentují na poli gramatiky a syntaxe, že ano, a poukazují na verš Gn 1,1, který je nejčastěji překládaný jako: „Na počátku stvořil Bůh nebe a zemi.“ Argumenty podporující tuto tezi lze najít taktéž v Novém zákoně: Žd 11, 3 „Ve víře chápeme, že Božím slovem byly založeny světy, takže to, na co hledíme, nevzniklo z viditelného.“ či Zj 4, 11 „Jsi hoden, Pane a Bože náš, přijmout slávu, čest i moc, neboť ty jsi stvořil všechno a tvou vůlí všechno povstalo a jest.“ Jiní vykladači Bible ovšem chápou stvoření "ex nihilo" jako vývoj křesťanství v 2. století n. l.; domnívají se, že tehdejší kněží zaujali odmítavý postoj k těm částem gnosticismu a křesťanských pověstí o stvoření, které naznačovaly, že svět byl stvořen jakýmsi demiurgem z pravěkého stavu hmoty (v náboženském kontextu známém pod řeckým pojmem "chaos" z Hesiódovy "Theogonie"). Tato myšlenka byla přijata židovskými mysliteli a stala se důležitou součástí judaismu, přetrvávající křesťanské tradice a – jakožto důsledek – též islámu.  První věta řecké verze Genesis v Septuagintě začíná slovy „ἐν ἀρχῇ ἐποίησεν“, jež je možno přeložit jako „na počátku (on – Bůh) stvořil“. Verš 7, 28 2. knihy Makabejské (knihy sepsané v koiné ve stejné oblasti alexandrijského helénského judaismu, avšak předcházející Filóna dobře o jedno století) zní takto: „Prosím tě, dítě, pohlédni k nebi i na zemi, na všechno, co je zde vidět, a věz, že to Bůh udělal ne z toho, co bylo, a že i lidský rod takto povstal.“ Zatímco ti, kteří věří v "ex nihilo", poukazují na fakt, že Bůh stvořil „ne z toho, co bylo“, ti, jež stvoření z ničeho popírají, upozorňují na to, že člověk byl „stvořen z prachu“, a ne z úplného „nic“. Mnohé starověké texty mají sklon mít se zněním Písma obdobné problémy a rozdílné strany sporu tíhnou k tomu, dále text interpretovat odlišně dle svého názoru na tuto problematiku.

Podpůrné argumenty.

Logické.

Hlavní agrument podporující "creatio ex nihilo" je tzv. argument prvotní příčiny, formulovaný Aristotelem ve spisu "Fyzika", jenž zní ve zkratce takto: Rozšířením tohoto argumentu je tzv. Kalāmský kosmologický argument (angl. The Kalām cosmological argument, zkráceně KCA). Jedná se o moderní formulaci kosmologického argumentu pro Boží existenci středověkými představiteli islámu, kteří se tak pokoušeli bránit proti herezi. Další argument pro "ex nihilo" byl vysloven Američanem Claudem Nowellem, zakladatelem filozofie Summum. Ten prohlásil, že předtím, než cokoli existovalo, neexistovalo nic; a pokud neexistovalo nic, muselo tedy být možné, aby existovalo „nic“. A pokud je možné, aby nic neexistovalo, musí být možné, aby existovalo vše.

Starořecké.

Eric Voegelin, německo-americký politický filosof, viděl "creatio ex nihilo" v Hésiodově chaosu a filozofové školy v Chartes chápali pasáž o stvoření v Platónově listu Timaeus jako odkaz na "creatio ex nihilo".

Islámské.

Raná islámská filozofie a významné muslimské duchovní školy oné doby zastávaly širokou škálu názorů; základní myšlenka, totiž že stvořitel je věčnou bytostí, která stála vně stvoření (tj. vně jakékoli materiální hmoty uvnitř stvoření) a nebyla žádnou jeho částí, však zůstávala neměnná. Některé z těchto škol čerpaly z výše zmíněného Kalāmského kosmologického argumentu a filozofických prací mnoha muslimských učenců, například Al-Ghazálího, a vycházely z následujících veršů Koránu:

Křesťanské.

Významní bibličtí učenci a teologové, například sv. Augustýn (354–430), Jan Kalvín (1509–1564), John Wesley (1703–1791) a Matthew Henry (1662–1714), citují na podporu zázračného stvoření světa z ničeho první verš knihy Genesis: „Na počátku stvořil Bůh nebe a zemi.“ Někteří církevní otcové raného období křesťanství se na základě Platónových myšlenek domnívali, že samotný akt stvoření zahrnoval nějakou prapůvodní hmotu, ale tato hmota byla stvořena z ničeho.

Hinduistické.

Pasáž Rgvédy o stvoření světa: „Nebylo jsoucna ani nejsoucna tehdy, nebylo vzdušného prostoru ani nebe nad ním. Co se hýbalo? Kde? Kdo k ochraně bděl? Byla to voda, hluboká, nesmírná? Nebylo smrti, nesmrtelnosti v onen čas, nebylo stopy po noci a dni. Samo sebou jen ‚to‘ bez dechu dýchalo. Mimo to nic nebylo jiného...“ naznačuje, že stvořitel "ex nihilo" existoval vždy a nepodléhá času ani žádnému předešlému stvoření.

Moderní fyzikální.

Velmi podporovanou vědeckou teorií v moderní fyzice je tzv. teorie vesmíru nulové energie, jejíž znění je, že celkový objem energie ve vesmíru se rovná nule, jelikož množství pozitivní energie ve formě hmoty je přesně stejné jako objem negativní energie v podobě gravitace. Předpokládá se, že vesmír nulové energie je jediným možným vesmírem, jenž mohl vzniknout z ničeho. Takový vesmír by musel být plochého tvaru, což není v rozporu se současnými vědeckými poznatky, že vesmír je plochý s 99,5% pravděpodobností.

Protiargumenty.

Logické.

Argument prvotní příčiny, formulovaný Aristotelem ve spisu "Fyzika", byl zakořeněný v antické řecké filozofii a založený na fyzikálních pozorováních. Původně byl chápán v kontextu stvoření z chaosu. Nazíraný v realitě zní tento argument tak, že nic se nepohybuje samo od sebe – jinými slovy, pohyb není způsoben sám od sebe. Proto se klasičtí řečtí myslitelé domnívali, že kosmos musel mít nějaký „původní spouštěč pohybu“, lat. "primum movens". Toto vědecké zkoumání pohybu nicméně logicky neústí do idey samotné existence, a proto nutně není známkou stvoření z ničeho.  V teologii stvoření "ex nihilio" značí, že existoval začátek existence něčeho a že vše, co existuje, má začátek. Tato myšlenka „potřebného počátku“ se zdá protiřečit navrhovanému stvořiteli, který existoval „bez začátku“. Jinými slovy, na lidi je nazíráno jako na bytosti závisející na existenci bytosti nezávislé. Pokud je ovšem možná nezávislost, neexistuje podklad pro argumentaci k tomu, že pro to, aby něco bylo, je třeba závislosti, a také není z logického hlediska možné vyřknout dedukci, že počet nezávislých či závislých bytostí je limitován na jedinou látku nebo jedinou bytost.

Křesťanské.

Bruce K. Waltke sepsal rozsáhlou biblickou studii teologie stvoření, ve které dává na základě hebrejské Tóry a Nového zákona přednost stvoření z chaosu před stvořením z ničeho. Tato práce byla vydána Western Conservative Baptist Seminary, evangelickým teologickým seminářem v USA, v roce 1974 a poté znovu roku 1981. Z historického hlediska se mnoho učenců shoduje, že doktrína "creatio ex nihilo" nebyla původním záměrem autorů Bible, nýbrž vznikla v polovině 2. století jako důsledek změny interpretace textů pod vlivem helénské filozofie – gnostiků, stoiků a platonistů.  Thomas Jay Oord, křesťanský filozof a teolog, zastává názor, že by křesťané měli od myšlenky stvoření "ex nihilo" upustit. Poukazuje na práci biblických učenců, jako byl například Jon Levenson, jenž upozorňoval na fakt, že doktrína "creatia ex nihilo" není v Genesis přítomna. Oord spekuluje, že Bůh vytvořil náš vesmír před miliardami let z prapůvodního chaosu. Tento chaos nicméně Boha v čase nepředcházel, protože Bůh mimo náš vesmír stvořil i prvky chaosu. Oord dále naznačuje, že Bůh je schopen stvořit vše bez tvoření z naprostého nic, a představuje devět námitek proti "creatiu ex nihilo": Procesní teologové zastávají názor, že lidé vždy spojovali existenci Boha s nějakým světem nebo vesmírem. Dále tvrdí, že odmítnutí "creatia ex nihilo" umožňuje prohlásit, že Bůh tvořil po celý čas a měl souvislost s tou či onou sférou skutečností nezázračného původu (viz teorie ustáleného stavu). Podle této alternativy teorie spojení Boha se světem neexistuje bez Božího postupného tvoření žádná věc nezázračného původu a nic nemůže ukončit nezbytnou Boží existenci.  Některé křesťanské církve neuznávající Boží trojjedinost neakceptují doktrínu "ex nihilo": mormonská Církev Ježíše Krista Svatých posledních dnů učí, že Jehova (kterého mormoni ztotožňují s nebeskou podobou Ježíše Krista) pod vedením Boha Otce vytvořil náš a jemu podobné světy z věčných, prapůvodních látek. První moderní (nebiblický) prorok tohoto náboženství Joseph Smith vysvětlil stanovisko své církve následujícím způsobem: „To, že slovo stvořilo, neznamená, že stvořilo z ničeho; znamená to, že vytvořilo. Bůh měl k dispozici látky, aby vytvořil svět z chaosu. Základní zákony jsou zákony, jež nemohou být nikdy zničeny; mohou být vytvořeny a přetvořeny, nikoli však zničeny. Nemají počátek a nemůžou dospět ke konci.“ Mezi evangelickými autory Paulem Copanem a Williamem Lane Craigem a mormonem Blakem Ostlerem stále pokračuje debata o stvoření "ex nihilo" versus stvoření "ex materia".  Svědci Jehovovi na základě své interpretace Iz 40,26: „‚K výšině zvedněte zraky a hleďte: Kdo stvořil toto všechno?‘ Ten, který v plném počtu vyvádí zástupy hvězd a všechny volá jménem; má obrovskou sílu a úžasnou moc, nechybí mu ani jedna.“ učí, že Bůh pro stvoření vesmíru využil energii, jež vlastní. Věří, že tento výklad je v souladu s vědeckou definicí vztahu mezi hmotou a energií. Odlišují dále Jehovu od Ježíše Krista; učí, že předtím, než Jehova vytvořil hmotný vesmír, stvořil Ježíše Krista a že Michael je nebeskou podobou Ježíše.

Hinduistické.

Školy hinduismu Védánta zavrhují koncept "creatio ex nihilo" z mnoha důvodů, například proto, že oba hinduistické texty zvěstování, "śruti" a "smṛti", popisují hmotu jako věčnou a zároveň naprosto nezávislou na Boží existenci. Věřící tím pádem musejí všechno zlo zakořeněné v hmotném životě přisuzovat Bohu, což z Něj dělá bytost zaujatou a svévolnou a což není z logického hlediska v souladu s Jeho charakterem a podstatou.  Bhagavadgíta mluví jasně a výstižně o věčnosti hmoty a její tvárnosti: „Hmotná podstata a živoucí subjekty by měly být chápány jako bez počátku. Jejich tvárnost, přeměny a stavy jsou výsledkem hmotné podstaty.“ Také počáteční slova Krišny v knize (část 2.12–13) tomuto dle vykladače Vadirajy Tirthy napovídají.  Většina hinduistických filozofických škol zastává názor, že hmotné stvoření započalo z nějaké nepatrné částečky, popř. semínka, tzv. "shuddha Maya", která musela být věčná nebo součástí hlavní reality (Brahman). Tento nepatrný počáteční bod je také bodem, do kterého se každé stvoření smrští na konci každého cyklu. Tento koncept se liší mezi tradicí védantské školy Vishishtadvaita, podle níž je vesmír součástí Boha a byl stvořen nějakým aspektem božskosti, a tradicemi dualistické filozofie Tamil Shaiva Siddhanta, které jsou založeny na víře, že "shuddha Maya" existovala vždy a nebyla nikdy stvořena.

Ex nihilo je latinská fráze doslova znamenající „z ničeho“. Často se používá s odkazem na stvoření, jako například v podobě "ex nihilo nihil fit", doslova „z ničeho nic nevzniká“, a to především ve filozofickém nebo teologickém kontextu, ale i v jiných oblastech.

Creation "ex nihilo" is a theistic answer to the question of how the universe comes to exist: the Big Bang theory, by contrast, is a scientific theory; it offers no explanation of cosmic existence but only a description of the first few moments of that existence.


Mládí.

Marie Luisa se narodila na zámku Caserta. Byla pokřtěna jako "Marie Luisa Imakuláta"; její kmotrou byla princezna Marie Luisa Šarlota Bourbonsko-Parmská. Otec zemřel, když jí byly čtyři roky a tak vyrůstala především pod vlivem a péčí matky.  V roce 1860 byl její nevlastní bratr král František II. Neapolsko-Sicilský poražen Expedicí tisíce a rodina musela prchnout do Říma, kde na pozvání papeže Pia IX. krátce pobývala v Kvirinálském paláci. Matka si pronajala Palazzo Nipoti v Římě a tam Marie Luisa žila následujících sedm let.  Již jako dítě byla Marie Luisa proslulá svou zbožností. Obzvláště se věnovala svým patronům, Neposkvrněnému Srdci Panny Marie a Aloisi Gonzagovi. Dne 24. prosince 1865 měla Marie Luisa své první svaté přijímání v kapli Papežské univerzity Gregoriana, kde sliboval svatý Alois.  V létě 1867 byla Marie Luisa s rodinou na dovolené v Albano Laziale, kde vypukla cholera. Matka zemřela 8. srpna, následována 13. srpna Mariiným nejmladším bratrem Gennarem.  Po matčině smrti se sourozenci odstěhovali paláce Farnese, kde sídlil jejich nevlastní bratr František II. Marie Luisa se učila italsky, francouzsky a německy a stala se schopnou umělkyní s olejem a akvarelem.  V říjnu 1867 byl Řím napaden Giuseppem Garibaldim. Marie Luisa se sestrou Marií Piou našly až do papežova vítězství v bitvě u Mentany útočiště v Apoštolském paláci ve Vatikánu.  V roce 1870 byl Řím znovu napaden vojsky italského krále. Marie Luisa s Marií Piou prchly do Bolzana a poté do Cannes ve Francii.

Manželství.

V Cannes se Marie Luisa 25. listopadu 1873 provdala za prince Jindřicha Bourbonsko-Parmského, hraběte z Bardi, syna vévody Karla III. Parmského a jeho manželky Luisy Marie Terezie z Artois. Za Jindřichova staršího bratra Roberta se v roce 1869 provdala Mariina sestra Marie Pia.  Po svatbě odjela Marie Luisa s Jindřichem na svatební cestu do Egypta. Tam Marie Luisa onemocněla horečkou. Pár se rozhodl vrátit domů a 30. března 1874 se vylodil v Marseille.

Úmrtí.

Bylo rozhodnuto, že odjedou do města Cauterets, kde byly sirné lázně. Po cestě se zastavili ve Svatyni Panny Marie Lurdské, kde byla dvakrát ponořena do vody. Lékaři rozhodli, že je její případ beznadějný a na konci července bylo rozhodnuto ji přesunout do Pau. Tam 23. srpna zemřela. Pohřbena byla v kapli Villy Borbone u Viareggia.

Marie Luisa Neapolsko-Sicilská ("Maria Luisa Immacolata di Borbone, Principessa di Borbone delle Due Sicilie;" 21. ledna 1855, Neapol – 23. srpna 1874, Pau) byla nejmladší dcerou krále Ferdinanda II. Neapolsko-Sicilského a jeho manželky arcivévodkyně Marie Terezie Izabely Rakouské. Byla známá svou zbožností a milosrdenstvím k chudým.

Princess Maria Luisa of Bourbon-Two Sicilies (full Italian name: "Maria Luisa Immacolata di Borbone, Principessa di Borbone delle Due Sicilie") (21 January 1855, Naples, Two Sicilies – 23 August 1874, Pau, Armagnac, France) was the youngest daughter of King Ferdinand II of the Two Sicilies and his wife Archduchess Maria Theresa of Austria. She was known for her piety and for her charity to the poor.


Životopis.

Lyonel Feininger byl synem německo-amerického houslisty a skladatele Karla Feiningera a americké zpěvačky Elizabeth Feininger. Narodil se v USA. Nejprve zde studoval hudbu. Byl klavíristou a skladatelem, složil několik klavírních skladeb a varhanních fug. Feininger vyrůstal v New Yorku, v roce 1887 ve věku 16 let se rozhodl věnovat malířství a proto odcestoval do Německa, aby zde studoval a zdokonaloval své umění. Studoval na Královské akademii v Berlíně u Ernsta Hanckeho. Ve studiu pokračoval na uměleckých školách v Berlíně spolu s Karlem Schlabitzem a v Paříži se sochařem Filippo Colarossim. Začínal jako karikaturista pro několik časopisů včetně Harper's Round Table, Harper's Young People, Humoristische Blätter, Lustige Blätter, Das Narrenschiff, Berliner Tageblatt atd. V roce 1900 se setkal s Clarou Fürst, dcerou malíře Gustava Fürsta a v roce 1901 se Clarou oženil. Měli spolu dvě dcery. V roce 1905, po rozchodu se svou manželkou, potkal Julii Berg. Oženil se s ní v roce 1908 a měli spolu několik dětí. V letech 1897 až 1891 navštěvoval uměleckoprůmyslovou školu v Hamburku a berlínskou akademii. V roce 1892 odešel do Paříže aby dokončil svá studia na Colarossiho akademii. V roce 1893 se usadil v Berlíně a věnoval se kreslení karikatur pro humoristické časopisy. Mezi roky 1906 až 1908 se živil v Paříži psaním článků a ilustracemi pro "Chicago Sunday Tribune". Tady se seznámil s kubisty. Velký vliv na něho měl R. Delaunay. Od roku 1908 až do roku 1919 žil Feininger v Berlíně. Od roku 1913 vystavoval společně se skupinou "Der blaue Reiter" na pozvání F. Marca. V roce 1919 ho povolal Walter Gropius na Bauhaus, kde vyučoval grafiku a malířství až do roku 1933. Také zde vydával knihy o Bauhausu. V roce 1929 si u něho město Halle objednalo obraz určený jako dar pro město Magdeburk. Feininger tak v letech 1929 až 1931 v Halle často pobýval a pracoval na skicách. Roku 1931 mu Národní galerie města Berlína uspořádala retrospektivní výstavu. Roku 1933 byl zařazen nacisty mezi tzv. "entartete Kunst" ("zvrhlé umění"). Feininger se vrátil do USA, kde v roce 1936 vyučoval v Oaklandu v Kalifornii na Mills College. V následujícím roce, v roce 1937, žil v New Yorku. Feininger také rád fotografoval, fotografie pořizoval od roku 1928 až do poloviny roku 1950. S fotografiemi seznamoval pouze úzký okruh přátel, nepřál si sdílet s veřejností své soukromí. Jeho synové, Andreas Feininger a T. Lux Feininger se stali známými umělci. Andreas Feininger proslul jako fotograf a T. Lux Feininger jako fotograf a malíř. T. Lux Feininger zemřel 7. července 2011 ve věku 101 let.

Umělec.

Feininger kariéra jako karikaturisty začala v roce 1894. Pracoval pro několik německých, francouzských a amerických časopisů. V únoru 1906, kdy čtvrtina populace v Chicagu měla německý původ, James Keeley, redaktor listu "The Chicago Tribune" cestoval do Německa vyhledat nejpopulárnější karikaturisty. Získal Feiningera pro ilustraci dvou komiksů "Kin-der-Kids" a "Wee Willie Winkie's World" pro Chicago Tribune. Feininger pracoval jako karikaturista dalších dvacet let pro různé noviny a časopisy ve Spojených státech a Německu. Jako výtvarník Feininger začal pracovat ve věku třicetišesti let. V letech 1901 až 1903 se účastnil ročních výstav berlínské secese. Základem Feiningerovy tvorby byl kubismus, tento umělecký směr ovšem používal k vyjádření obsahu v podstatě romantického. Maloval kompozice s loďmi či s architekturou. Průhledné plošné plány na jeho obrazech vytvářejí dojem nekonečna. Na rozdíl od kubistů pracoval se světlem a osvětlením, dosahoval tím až magických efektů. Jeho tvorbu ovlivňoval R. Delaunay, ovšem Feininger se nikdy se nevzdal valérové malby. Užití chladných a teskných tónů neskutečných barev dodává jeho obrazům romantický nádech. Přísná a přesná konstrukce obrazu vyvolává dojem takřka hudební. Ovlivněn konstruktivismem došel Feininger ve dvacátých letech až ke krystalicky jasné obrazové kompozici vzájemně kolmých linií a ploch.

Lyonel Charles Feininger (17. července 1871, New York City, New York, USA – 13. ledna 1956, tamtéž) byl americko-německý malíř, karikaturista, fotograf a hudební skladatel.

Lyonel Charles Feininger (July 17, 1871January 13, 1956) was a German-American painter, and a leading exponent of Expressionism. He also worked as a caricaturist and comic strip artist. He was born and grew up in New York City, traveling to Germany at 16 to study and perfect his art. He started his career as a cartoonist in 1894 and met with much success in this area. He was also a commercial caricaturist for 20 years for magazines and newspapers in the USA and Germany. At the age of 36, he started to work as a fine artist. He also produced a large body of photographic works between 1928 and the mid 1950s, but he kept these primarily within his circle of friends. He was also a pianist and composer, with several piano compositions and fugues for organ extant.


Život.

Jan Kazimír Falcko-Simmernský se narodil 7. března 1543 v Simmern do rodiny falckého kurfiřta Fridricha III. a jeho manželky Marie Braniborsko-Kulmbašské. Právě díky své matce byl spřízněný i s rodem Jagellonců.  Roku 1564 se Jan Kazimír ucházel o anglickou královnu Alžbětu I. a přes skotského diplomata "Jakuba Melvilla z Halhill" jí poslal svůj portrét. Nicméně, Alžběta o něj neprojevila zájem. O čtyři roky později, 26. listopadu 1568, se jako šestnáctiletý zasnoubil s Alžbětou Saskou, dcerou Augusta Saského a Anny Dánské. Svatba se konala v Heidelbergu 6. června 1570. Sňatek byl čistě politický; Jan Kazimír díky němu chtěl rozšířit kalvinismus i v saských zemích. I proto bylo manželství nešťastné a Jan Alžbětu držel i v domácím vězení. V tomto vězení nakonec v dubnu 1590 zemřela.  Od března 1571 až do roku 1581 bydlel Jan Kazimír v Kaiserslauternu. Roku 1576 zemřel jeho otec Fridrich III., který ve své závěti stanovil, aby Falc zůstala kalvinistická. Starší bratr Jana Kazimíra Ludvík VI. zdědil většinu Falce včetně Heidelbergu, sám Jan Kazimír dostal jen město Kaiserslautern a jeho blízké okolí. Na rozdíl od svého otce Fridricha Ludvík podporoval luteránství, ke kterému sám konvertoval a začal jej, navzdory přání otce, podporovat i ve Falci. V rámci těchto snah z heidelberské univerzity vykázal všechny profesory, kteří se odmítli přihlásit k luterství (mezi nimi byl například Zacharias Ursinus). Někteří z nich přijali pozvání Jana Kazimíra a odešli do Neustadtu an der Haardt, kde působili na akademii zv. Casimirianum, kterou v roce 1578 Jan Kazimír za účelem zachování kalvinisticky orientovaného vzdělání založil.  Jan Kazimír byl v kontaktu s Robertem Dudleyem, 1. hrabětem z Leicesteru a jeho synovcem Philipem Sidneym. Právě Philip Sidney byl vyslán královnou Alžbětou, aby prověřil situaci protestantů ve zbytku Evropy a měl tak pomoci i se založením protestantské ligy. Roku 1576 Jan Kazimír dorazil do Francie po boku čtyř tisíc vojáků a Jindřich III. Francouzský z něj na několik měsíců udělal vévodu d'Etampes. Jan Kazimír Anglii navštívil jen jednou, v roce 1579, kdy jménem Spojených provincií usiloval o finanční podporu od královny Alžběty.  Po smrti svého bratra Ludvíka VI. v roce 1583 převzal poručnictví nad svým synovcem, budoucím kurfiřtem Fridrichem IV., a na jeho místě vládl až do roku 1592 v celé Falci, přičemž de facto vykonával všechny kompetence náležející kurfiřtovi. Obnovil autoritu reformované konfese a Heidelberského katechismu a na heidelberskou univerzitu povolal zpět kalvinisticky orientované učence, což vzápětí vedlo k velkému rozkvětu této vzdělávací instituce a k přílivu zahraničních studentů, kteří v některých letech tvořili až polovinu všech inskribovaných. V důsledku toho však Casimirianum v Neustadtu po pouhých šesti letech činnosti zaniklo. V zámku nad Heidelbergem nechat postavit obří sud na víno, který je dnes turistickou atrakcí a nese jeho jméno. Jan Kazimír zemřel jako osmačtyřicetiletý 16. ledna 1592 v Heidelbergu a byl pohřben v tamním kostele svatého Ducha.

Potomci.

Manželství Jana Kazimíra a Alžběty bylo nešťastné především kvůli náboženským neshodám. Jan nakonec držel Alžbětu v domácím vězení, kde roku 1590 zemřela. Mezitím ale porodila šest dětí, jen tři ale přežily první dny a vdavek se dožila jen jediná dcera.

Jan Kazimír Falcko-Simmernský (německy: "Johann Casimir von Pfalz-Simmern", 7. března 1543, Simmern – 16. ledna 1592, Heidelberg) byl rýnský falckrabí z rodu Wittelsbachů, mladší syn falckého kurfiřta Fridricha III. Falckého a významná osoba nizozemské revoluce. Mezi lety 1583–1592 působil jako regent na místě nezletilého synovce Fridricha IV. Falckého. Byl přesvědčený kalvinista.

John Casimir, Count Palatine of Simmern (German: "Johann Casimir von Pfalz-Simmern") (7 March 1543 – ) was a German prince and a younger son of Frederick III, Elector Palatine. A firm Calvinist, he was a leader of mercenary troops in the religious wars of the time, including the Dutch Revolt. From 1583–1592 he acted as regent for his nephew, Elector Palatine Frederick IV.


Mládí.

Narodil se v roce 1904 v New Yorku jako Joseph Michael Valachi. Jeho rodiče, neapolští imigranti Marie a Dominik, měli celkem 17 dětí, z nichž pouze šest přežilo.  V 15 letech opustil školu a začal pracovat se svým otcem na skládce odpadků. V 18 byl již členem gangu, který se specializoval na krádeže a loupeže. 26. října 1923 byl poslán na 9 měsíců do vězení a po propuštění si vytvořil vlastní gang.  Tři roky od dubna 1925 do června 1928 strávil opět ve vězení, kde navázal důležité kontakty. V roce 1929 se seznámil se Salvatorem Maranzanou a přičlenil se do jeho organizace. Jeho přezdívka byla Joe Cago, původně Cargo. Podle hierarchie americké mafie měl nižší hodnost jako voják (soldier). Pro Maranzana pracoval až do jeho smrti v roce 1931.  Mezi jeho aktivity patřilo vydírání, loupeže, lichva, vraždy na objednávku a obchod s drogami. Pracoval také jako řidič a pořídil si výherní automaty.  V únoru roku 1930 byl zastřelen Tom Reina, který kontroloval podsvětí v Bronxu. Vrahem byl pravděpodobně Vito Genovese. V roce 1931 začal pro Vita Genovese pracovat. Seznámil se také s dcerou zavražděného Toma Reiny, Mildred. 18. září 1932 se s dvaadvacetiletou Mildred Reinovou oženil. Narodil se jim syn Donald.  V polovině 50. let byl několikrát souzen kvůli obchodování s drogami. Delší dobu za mřížemi však v té době nestrávil.

Vězení.

V roce 1959 byl odsouzen za obchod s heroinem, a to k 15 letům vězení. Byl poslán do věznice v Atlantě, kde se setkal s Vitem Genovesem, odsouzeným za stejný delikt (Genovese byl později převezen do věznice ve Springfieldu ve státě Missouri, kde roku 1969 zemřel).  V únoru roku 1962 byl odsouzen za jiný drogový delikt ke 20 letům vězení.  Ve vězení se obával o svůj život, tvrdil, že ho Genovese chce zabít, protože považuje Valachiho za informátora. Několikrát odmítl jídlo ze strachu před otravou.  22. června 1962 napadl kovovou tyčí svého spoluvězně Johna Josepha Sauppa, o kterém si myslel, že ho přišel zabít. Dva dny poté Saupp zemřel. Jednalo se o omyl, Valachi si Sauppa spletl s Joe Beckem (Joe DiPalermem).  V roce 1963 proběhl kvůli zabití Sauppa soud a on byl odsouzen k trestu smrti. V červenci roku 1963 se proto rozhodl spolupracovat s policií výměnou za nižší trest.

Svědectví.

O tajné zločinecké organizaci se mluvilo už na přelomu 19. a 20. století. Výpovědím a článkům na toto téma však nebyla přisuzována velká váha. Na zločin se pohlíželo jako na činnost jednotlivců nebo malých skupin, které si navzájem konkurovaly, nikoliv jako na velkou organizovanou zločineckou síť. Fakt, že se o mafii nemluvilo, měla na svědomí i samotná podstata mafie, a sice propojení zločinu se státem – policie, politici a soudci byli mafií placení nebo vydíraní. Až do roku 1963 tvrdil šéf FBI J. Edgar Hoover, že mafie ani organizovaný zločin neexistuje.  9. září 1963 vystoupil se svým svědectvím před americkým kongresem. Výslech, který trval několik dní a přenášela jej televize i rozhlas, vedl demokratický senátor John L. McClellan.  Detailně popsal strukturu mafie, její praktiky, rituály, zákony (např. zákon vendetty nebo zákon omerty, který tímto porušil), pojmenoval klíčové osoby a veřejně tak přiznal obrovský rozsah působnosti, který mafie měla. Italsko-americkou mafii nazýval Cosa Nostra (Naše věc). Připustil, že se zapletl do desítek vražd.  Jeho svědectví přímo nevedlo ke stíhání žádného mafiánského bosse, avšak díky informacím, které poskytl, dosáhla policie v následujících letech výrazně vyšší úspěšnost při objasňování zločinů.  Přesto měla jeho výpověď trhliny – Joe Valachi měl v organizaci pouze hodnost vojáka a k některým informacím se vůbec nedostal. Jeho výpověď proto obsahovala nepřesnosti i faktické chyby.  Po svědectví byl převezen do vězení ve Washingtonu. Tam začal psát své paměti, které chtěl vydat. V roce 1966, kdy se schylovalo k vydání knihy, se na veřejnosti začaly objevovat hlasy proti publikování knihy. Politický tlak a apely některých známých osobnosti (mezi nimi např. Frank Sinatra) vedly k zákazu vydání pamětí.  11. dubna 1966 se neúspěšně pokusil o sebevraždu – chtěl se oběsit ve sprše.  Nakonec došlo ve věci memoárů k dohodě – byl vybrán novinář Peter Maas, který měl knihu napsat a použít jeho vlastních paměti pouze jako zdroj. V roce 1968 byla kniha publikována pod názvem "The Valachi Papers", v roce 1987 byla pod názvem Valachiho svědectví vydána i v češtině v překladu Jana Zelinky nakladatelství Svoboda v nákladu 95 000 výtisků. Podle knihy natočil Terence Young v roce 1972 film s Charlesem Bronsonem a Lino Venturou, do českých kin uvedený pod názvem "Valachiho svědectví".  Poté byl několikrát převezen do jiného vězení, až skončil ve věznici v Texasu.

Smrt.

Koncem 60. let už měl podlomené zdraví. Měl problémy se záněty kloubů, žlučníkem a rakovinou prostaty.  3. dubna 1971 zemřel v texaské věznici na infarkt.

Joe "Cago" Valachi (22. září 1904, Brooklyn, New York, USA – 3. dubna 1971, Texas, USA) byl člen newyorského podsvětí, který v roce 1963 veřejně promluvil o existenci a praktikách mafie. Popsal její strukturu a označil některé její čelné představitele. Obrovský rozsah a organizovanost mafie byla až do té doby věcí spekulace.

Joseph Michael Valachi (September 22, 1904 – April 3, 1971) was an American gangster in the Genovese crime family who is notable as the first member of the Italian-American Mafia to, in 1963, acknowledge its existence publicly. He is credited with popularization of the term "cosa nostra".


Historie a charakteristika.

Tušové malířství používá, stejně jako čínská kaligrafie, čínskou tuš, jejíž tabulky se roztírají na speciálním kameni spolu s vodou. Rozdíly v hustotě tuše spolu s citlivostí štětce na tlak a pohyb dávají umělci širokou možnost variací v sytosti a stínování tahů. Mistr může v jednom tahu dosáhnout úžasných změn v sytosti, z temně černé až stříbřitě šedé.  Tušové malířství se rozvinulo zejména v období dynastie Tchang (7. – 10. století), za malíře-zakladatele tzv. „jižní školy“ čínského krajinářského malířství je tradičně pokládán (od Tung Čchi-čchanga) tchangský malíř a básník Wang Wej. V Tung Čchi-čchangově pojetí byla „jižní škola“ označení pro nekomerční literátské malířství snažící se o vyjádření myšlenek tvůrce, které si v malbě vystačilo s tuší, případně jemně doplněnou barvami a barevné obrazy „severní školy“ odmítalo jako povrchní.  Cílem malířů tvořících tuší nebylo (a není) pouze reprodukovat vzhled objektu, ale zachytit jeho podstatu. Pro tvůrce je k mamalování koně pochopení jeho temperamentu důležitější než vzhled svalů a kostí, chce-li malovat květiny, není potřeba, aby dokonale ladily jejich okvětní lístky a barvy, ale je důležité, aby byl plné života a vůně. Umělec chce zachytit podstatu zobraozvaného s opomenutím zbytečných detailů. Východoasijská tušová malba může být považována za formu expresionistického umění, které zachycuje neviditelné.  V krajinomalbě jsou scenerie typicky imaginární, nebo velmi volně přetvořené skutečné krajiny. Horské krajiny jsou zdaleka nejčastějším námětem, často evokují konkrétní oblasti tradičně známé svou krásou, od nichž umělec může žít velmi daleko. Voda hory velmi často doplňuje. rejstřík námětů se na hoské krajiny neomezuje, umělci malují i květy a ptáky, nebo osoby.

Tušové malířství (, doslova „malířství vody a tuše“) je východoasijský typ malířství založený na malbě tuší štětcem, technikami podobnými nebo stejnými jako v čínské kaligrafii. Vzniklo v Číně, kde získala postavení prestižní postavení umění vzdělané džentry, vrstvy pozemkových vlastníků, učenců a úředníků. Rozšířilo se do zemí východní Asie – Japonska, Koreje, Vietnamu.

Ink wash painting (; ; ), or sumi-e (), is a type of East Asian brush painting that uses black ink – as used in East Asian calligraphy – in different concentrations. Emerging in Tang dynasty China (618–907), it, and associated stylistic features, overturned earlier, more realistic techniques. These associated features include a preference for shades of black over variations in colour, and an emphasis on brushwork and the perceived "spirit" or "essence" of a subject over direct imitation. It flourished in the Song dynasty China (960–1279), as well as in Japan after it was introduced by Zen Buddhist monks in the 14th century.


Historické názvy.

Zdroj:

Přehled ligové účasti.

Umístění v Československu (do roku 1993).

Zdroj:  Zdroj:

Umístění v České republice (od roku 1993).

Zdroj:  Zdroj:

Bilance s jednotlivými soupeři v nejvyšší soutěži.

klub se účastní sezony 2014/15.

Sparta v evropských soutěžích.

Hokejová liga mistrů 2016/2017.

Tým HC Sparta Praha se v sezóně 2016/2017 dostal do finále hokejové ligy mistrů CHL. Finále proti švédskému týmu Frölunda HC, které se odehrálo 7. února 2017 v Göteborgu, vyhráli domácí 4:3 v prodloužení. HC Sparta Praha se tedy v roce 2017 stala vicemistrem hokejové ligy mistrů CHL.

Umístění v jednotlivých ročnících evropských soutěží.

Zdroj:  Zdroj:

Slavní hráči.

All Star tým.

V lednu 2004 při 100. výročí založení klubu vyhlásila Sparta svůj All Star tým. Jeho podobu určili hokejoví odborníci a novináři. Na počest vybraných hráčů byly pod strop haly slavnostně vyvěšeny jejich dresy.  Brankář: Obrana: Útok:  V říjnu 2008 k nim přibyl dres dlouholetého kapitána Richarda Žemličky V únoru 2012 k nim přibyl dres dlouholeté opory Pavla Richtera

Výběr hráčů z NHL / reprezentace, kteří působili ve Spartě.

Jiří Látal,Ladislav Benýšek, Petr Bříza, Jiří Bubla, Luděk Bukač, Petr Buzek, Jiří Doležal, Leo Gudas, Milan Hnilička, Roman Horák, Josef Horešovský, Petr Hrbek, Tomáš Jelínek, Jiří Kochta, František Kučera, Josef Maleček, Pavel Richter, Michal Sivek, Michal Sýkora, Jaromír Šindel, Patrik Štefan, Vladimír Vůjtek, Libor Zábranský, Jiří Zelenka  Pozn: do výběru byli zařazeni pouze hokejisté, kteří již ukončili aktivní kariéru.

Významní sponzoři týmu HC Sparta Praha 2019/2020.

Louda Auto, Billa, Daikin, hokej.cz, Tipsport, Sencor, Mastercard, Galerie Harfa Praha, Pražská Plynárenská, Bauer, CCM, NIKE, Kika, Heckl, PRE, Mercur, O2 Arena Praha

Významné Hráčské posily pro tým HC Sparta Praha 2019/2020.

Vladimír Růžička, Michal Řepík, Marek Kvapil, Adam Polášek, Milan Jurčina

Zápas na otevřeném hřišti 2020.

HC Sparta Praha - HC Verva Litvínov, 4. ledna 2020 proběhl zápas pod širým nebem na fotbalovém stadionu v Drážďanech, ve kterém HC Sparta zvítězila 3:2.

HC Sparta Praha (celým názvem: Hockey Club Sparta Praha) je český klub ledního hokeje, který sídlí v pražském Bubenči. Založen byl v roce 1903 pod názvem AC Sparta Praha. Svůj současný název nese od roku 1990. Od první sezóny 1993/94 působí nepřetržitě v Extralize a také v dalších evropských ligách.

Hockey Club Sparta Praha, commonly known as HC Sparta Prague, is a Prague based Czech ice hockey team playing in the Czech Extraliga. The club has won four Czech championships (most recently in 2007) and four Czechoslovak championships, as well as two Spengler Cups, making it one of the most successful hockey clubs in Czech history. The team HC Sparta Praha plays its home games at O Arena, the largest arena in the country.