Mládí.

Narodil se americkému otci (s francouzsko-italskými předky) pracujícímu jako mezinárodní bankéř,a matce pocházející ze Skotska v belgickém Bruselu. Brianova rodina se často během jeho dětství stěhovala, a tak jako dospívající žil v Belgii, Nizozemí, Sýrii, Lucembursku, v Libanonu, Libyi i ve Skotsku, v rodném domě jeho matky, Dundee. Jeho rodiče se rozvedli když byl ještě teenager. Brian má o 10 let staršího bratra Stuarta.  Své dětství popisuje jako období, kdy se cítil velmi osamělý a opuštěný. Jeho výchova byla velmi přísná, navíc silně ovlivněná katolickou vírou.  Otec doufal, že Brian jednou bude bankéřem, v něm se ovšem začaly projevovat umělecké sklony. Již na škole působil ve školním dramatickém kroužku.  V období puberty se začal odlišovat svým androgynním zjevem. Lakoval si nehty, nosil rtěnku, oční stíny. Poslouchal punk. Ačkoliv jeho první sexuální zážitek ve čtrnácti letech byl s dívkou, v sedmnácti letech si prožil svou první sexuální zkušenost se stejným pohlavím a uvědomil si naplno svou bisexuální orientaci.  Začal studovat Evropskou školu v Lucembursku, kterou ovšem opustil kvůli šikaně a svá studia ukončil na International School of Luxembourg. V sedmnácti letech odjel do Londýna v Anglii studovat dramatické umění na Goldsmiths College.

Kariéra a osobní život.

V roce 1990 potkal Stefan Olsdal na stanici metra South Kenington v Londýně. Brian pozval Stefana Olsdala do klubu, aby si poslechl koncert, na kterém hrál Steve Hewitt se svou skupinou Breed. Společně se Stevem Brian založil skupinu Ashtray hearts a tu později přejmenovali na Placebo. Jako bubeník se k nim přidal Robert Schultzberg, který také pochází ze Švédska a znal se se Stefanem Olsdalem. Společně natočili album Placebo, ale už během nahrávání se projevily neshody mezi Brianem a Robertem, které vyvrcholily během společného turné. Robert Schultzberg nakonec Placebo opustil a za bubny jej nahradil Steve Hewitt.  Briana hudebně ovlivnily skupiny a interpreti: Depeche Mode, David Bowie, Iggy Pop, Lou Reed, Sonic Youth, The Pixies, PJ Harvey, The Kills, Nick Drake, The Cure, Marilyn Manson, Dave Grohl a mnoho dalších.  Brian Molko se učil hrát na kytaru ve věku šestnácti let. Hraje ale i na další hudební nástroje: baskytara, harmonika, klávesy, saxofón, bicí. Hovoří plynně francouzsky, anglicky, trochu i německy. Jednu dobu jezdil po klubech jako DJ.  V roce 1998 si zahrál ve filmu "Velvet Godmine". V tomto filmu zazněla coververze od T-Rex "Twenty Century Boy", kterou nahráli Placebo. Brian hrál roli Malcolma, zpěváka z fiktivní glam-rockové kapely Flaming Creatures. Stal se také producentem filmu "Sue's Last Ride" z roku 2001. Také se objevil na plakátu k filmu "Un jour d'été" z roku 2006.  V roce 2005 se Brianovi a jeho dlouholeté přítelkyni Heleně Berg narodil syn jménem Cody. Svého syna pojmenovali rodiče po kamarádovi, který zemřel při autonehodě. Helena Berg je fotografka, mimo jiné vytvářela obaly k singlům alba Sleeping With Ghosts.  Brian Molko žije v severním Londýně, ale velmi často navštěvuje Paříž.

Spolupráce.

Brian spolupracoval se spoustou známých hudebníků:  Brian napsal také text k "Pink Water 3", písně od Indochine z alba "Alice Et June", vydaného v roce 2005. Brianův přítel je David Bowie, se kterým nazpíval píseň Without You I'm Nothing a cover verzi 20th Century Boy live.

Brian Molko (* 10. prosince 1972 Brusel, Belgie) je zpěvák, kytarista, basák, skladatel a textař skupiny Placebo. Kromě (bas)kytary hraje i na saxofon, klávesy, bicí, a harmoniku. Měří 169 cm, má zelené oči, hnědé vlasy. Je extrémně citlivý na laktózu, bojí se létání, kouří Marlboro Lights.

Brian Molko (born 10 December 1972) is a Belgian-born British-American musician and songwriter who is the lead vocalist and guitarist of the band Placebo. He is known in particular for his distinctive nasal, high-pitched vocals, feminine/androgynous appearance, aggressive guitar style and unique tunings.


Osobní život.

Anastasija Baburová byla jediné dítě svých rodičů, Eduarda Fjodoroviče Baburova a Larisy Ivanovny Baburové. Oba pracovali jako profesoři na Sevastopolské národní technické univerzitě.  V roce 2000 začala studovat na Fakultě managementu černomořské pobočky Moskevské státní univerzity v Sevastopoli. Společně se svou matkou se stala ruskou občankou v roce 2000. O rok později odjela do Moskvy a stala se studentkou mezinárodního práva na Moskevském státním institutu mezinárodních vztahů. V roce 2003 se vdala za studenta žurnalistiky, Alexandra Frolova, kterého poznala roku 2000 během svého studia v Sevastopolu. V roce 2004 se Baburová stala studentkou na Moskevské státní univerzitě. Během studia také psala pro různé moskevské noviny. V létě 2007 se Baburová a Frolov rozvedli.  Na začátku října 2008 vyšetřovala jako nezávislá novinářka případy ruských neonacistických skupin pro noviny Novaja Gazeta.

Politická aktivita.

Baburová byla aktivní členkou anarchisticko-environmentálního hnutí. Podílela se na aktivitách ekologických kempů a sociálních fór, včetně Pátého Evropského Sociálního Fóra v Malmö roku 2008, které bylo organizované festivalem "Antikapitalismus 2008". Festival byl mimo jiné také zapojený do antifaštických aktivit.  V červenci 2008 se účastnila demonstrace proti pokácení Chimkinského lesa. Kvůli jejímu zapojení do jiného protestu byla zadržena a nucena strávit noc ve vězení.

Smrt a její vyšetřování.

Baburová se stala od roku 2000 již čtvrtou zavražděnou novinářkou deníku Novaja gazeta. Nejprve bylo hlášeno jen zranění Baburové při pokusu o zneškodnění Markelova vraha. Nicméně později vyšlo najevo, že Baburová byla zastřelena ranou do týla. Zemřela o několik hodin po útoku v Moskevské nemocnici. Byla pohřbena 26. listopadu 2009 na centrálním městském hřbitově v rodném Sevastopolu.  V listopadu 2009 se díky odposlechu podařilo usvědčit členy radikální neonacistické skupiny, a to Nikitu Tichonova a Jevgeniji Chasisovou, z dvojnásobné vraždy. Motivem vraždy byla pomsta za Markelovu právnickou činnost, která se nehodila neonacistům. V květnu 2011 dostal Tichonov doživotní trest a jeho přítelkyně Chasisová byla jako spoluviník odsouzená na 18 let vězení.

Anastasia Baburová, rusky: "Анастасия Эдуардовна Бабурова", "Anastasija Eduardovna Baburova", 30. listopadu 1983, Sevastopol – 19. ledna 2009) byla novinářka píšící pro noviny Novaja gazeta a studentka žurnalistiky na Moskevské státní univerzitě.

Anastasia Baburova ( "Anastasia Eduardovna Baburova", "Anastasia Eduardivna Baburova"; 30 November 1983 – 19 January 2009) was a journalist for "Novaya Gazeta" and a student of journalism at Moscow State University. She was born in Sevastopol, Ukrainian SSR.


Charakteristika.

Běžně jde o nevyhnutelný konflikt (lidé proti broukům, demokraté proti diktátorům, apod.) o potřebě jehož vojenského řešení není žádných pochyb. Jsou zdůrazňovány tradiční vojenské ctnosti (disciplína, odvaha, věrnost). Samotná akce je popisována z pohledu běžného vojáka nebo důstojníka. Pokročilá technologie je vždy popisována do nejmenších podrobností. V některých příbězích je kladen důraz právě na techniku, většinou však je vítězství dosaženo nikoli technologickou převahou a logistikou, ale vůlí, odvahou a vojenským uměním.  Tedy, i když původní "Hvězdné války" se odehrávaly na pozadí válečného konfliktu, za military SF je považovat nelze. Rovněž do tohoto žánru nelze zařadit ani většinu epizod "Star Treku", snad až na poslední sezóny "Deep Space Nine". "Babylon 5" je spíše na okraji tohoto žánru, zatímco "" je téměř čistá military sci-fi.  Protože žánru dlouhou dobu dominovali autoři spíše konzervativního střihu, je zde často demokratická vláda popisována jako neúčinná, přebujelá a mající negativní vztah ke svým vojenským ochráncům. Na druhou stranu vojáci jsou zobrazování jako vznešení a dobří. Obzvláště liberálové jsou popisováni jako akademičtí idealisté odtržení od reality, sotva schopní se postarat třeba jen o sebe. I zde se však objevují výjimky, kdy je dílo psáno z liberálního pohledu – například "Věčná válka" Joe Haldemana.  I když většina military SF je téměř čistá zábava bez větších ambicí a míří tak vlastně stejným směrem jako historické a moderní válečné romány, někteří autoři dokázali překročit hranice žánru a například klást zajímavé otázky. Například v "Enderově hře" jsou děti cvičeny od útlého věku k boji za lidstvo.  Jednou z nejpopulárnějších sérií, doporučovaných jako úvod do žánru je série Davida Webera o Honor Harringtonové. Ta představuje ty nejlepší tradice žánru: konzistentní technologii, uvěřitelnou a propracovanou zápletku a vývoj charakterů. Dalším autorem je David Drake a jeho "Hammer's Slammers". Dalším autorem je Jerry Pournelle popisující vojenské konflikty v sérii o "Falkenbergově legii" a "Janičářích".

Military science fiction, military SF je podžánr science fiction, kde je pozadím příběhu meziplanetární konflikt a jeho vojenské řešení. Hlavními postavami tohoto žánru jsou vojáci, žoldnéři a jiné osoby zařazené do posloupnosti velení nějaké vojenské organizace.

Military science fiction is a subgenre of science fiction that features the use of science fiction technology, mainly weapons, for military purposes and usually principal characters that are members of a military organization involved in military activity, usually during a war; occurring sometimes in outer space or on a different planet or planets. It exists in literature, comics, film, and video games.


Historie.

Elektrickou stimulací vagového nervového stimulátoru se zabýval již v osmdesátých letech 19. století neurolog J.L. Corning. V té době se předpokládalo, že je epileptický záchvat způsobem žilní hyperémií (překrvením) mozku. Lékaři používali manuální kompresi krkavice, a později podvázání této tepny, k ukončení záchvatu. J.L. Corning vyvinul několik instrumentárií jednak pro dočasnou kompresi krkavice, která měla vést k ukončení záchvatu, jednak pro dlouhodobou kompresi, která měla působit preventivně. Později začal kombinovat karotickou kompresi s jinými technikami snižující průtok krve mozkem např. transkutánní (přes kůži působící) elektrickou stimulací vagového nervu a krčního sympatiku. Nežádoucími účinky byla bradykardie, nevolnost a synkopa. Corningova transkutánní stimulace nebyla neurology všeobecně přijata a tyto metody byly ke konci 19. století opuštěny. K znovuzavedení terapeutického použití VNS docházelo od osmdesátých let 20. století. První implantace vagového stimulátoru byla provedena v roce 1988. V Evropské unii byla VNS ke klinickému použití schválena v roce 1994, v USA v roce 1997. Do roku 2015 bylo celosvětově implantováno přes 100 000 stimulátorů vagového nervu.

Indikace.

V USA je léčba VNS schválena jako přidatná léčba u farmakorezistentních (tedy na léčbu nedostatečně odpovídajících) epilepsií s fokálními záchvaty (dříve tzv. parciální) u pacientů starších 12 let. V Evropské unii a Kanadě je VNS schváleno použití VNS pro přidatnou léčbu u farmakorezistentních epilepsií zejména se záchvaty fokálními a fokálními přecházejících do bilaterálních tonicko-klonických záchvatů (dříve tzv. sekundárně generalizované) či se záchvaty generalizovanými. Používá se u pacientů, u kterých nelze provést resekční operační zákrok. VNS patří mezi paliativní metody léčby epilepsie, jejíž cílem je dosáhnout významné kontroly záchvatů a zvýšit kvalitu života. Druhou méně rozšířenou indikací je v klinické praxi léčba rezistentní deprese.

Mechanismus účinku.

Přesný mechanismus účinku zatím není známý. Je popsáno několik dílčích efektů, které vysvětlují antikonvulzivní působení:

Stimulační parametry a stimulační režimy.

Základními stimulačními parametry VNS jsou: výstupní intenzita pulzů, šířka a frekvence stimulačních pulzů, délka stimulační periody (on-time) a perioda mezi stimulacemi (off time).

Efektivita léčby.

Existuje mnoho studií prokazující efektivitu léčby pomocí VNS. Zásadními studiemi byly dvě kontrolované randomizované studie z 90. let 20. století, které deklarují účinnost VNS. Od té doby vznikaly další studie různé vědecké síly. Prospektivní randomizovaná studie realizovaná ve 28 evropských a kanadských centrech publikovaná v r. 2014 uvádí signifikantní zlepšení kvality života i kontrolu záchvatů. Podle registru pacientů s VNS (VNS Therapy Patient Outcome Registry), který obsahoval data od více než 5000 pacientů, docházelo u pacientů ke zlepšení bdělosti, pozáchvatového stavu, kumulace záchvatů, poruch nálad, verbální komunikace, školních a profesních výsledků a paměti. Podle velkého japonského registru pacientů s VNS, zahrnujícího 362 dětí a dospělých, se během tříletého období zvyšuje procento respondérů každý rok z 55,8% na 57,7%, respektive 58,8%. Paralelně k tomu se zvyšuje kvalita života pacientů z 44,3% na 51,1%, respektive 54.7% po třech letech léčby VNS. Conversely, a smaller prospective series of 39 adults  followed-up for 1 year found that only 26% achieved a ≥50% reduction  in seizure frequency [28]. https://www.sciencedirect.com/science/article/pii/S1525505016303821

Vagová stimulace neboli vagová nervová stimulace (VNS) je léčebná metoda, jejíž principem je elektrická stimulace vagového (bloudivého) nervu. Využívá se v léčbě farmakorezistentní epilepsie a rezistentní deprese. Použití VNS u dalších chorob nebo chorobných stavů je ve fázi výzkumu - jde např. o Alzheimerova chorobu, sepsi, obezitu, diabetes, autoimunitní choroby jako je např. revmatoidní artritida a Crohnova choroba, kardiovaskulární onemocnění.

Vagus nerve stimulation (VNS) is a medical treatment that involves delivering electrical impulses to the vagus nerve. It is used as an add-on treatment for certain types of intractable epilepsy and treatment-resistant depression. Frequent side effects include coughing and shortness of breath. Serious side effects may include trouble talking and cardiac arrest.


Historie.

Rozhodnutí o výstavbě budovy senátu je spojeno s administrativními reformami Kateřiny II. v 60. letech 18. století. Senát byl tehdy rozdělen na odbory a dva z nich (pro práva šlechty a soudní) byly přeneseny z Petrohradu do Moskvy. Roku 1776 proběhl odkup kremelských paláců od knížecích rodů Trubeckých a Barjatinských, aby na jejich místě mohla vzniknout nová budova. Trojúhelníkový pozemek vzniknul mezi kremelskou hradbou, Arzenálem a Čudovským klášterem. Z dvou předložených projektů (Karl Blank a Matvěj Kazakov) byl vybrán ten Kazakovův, Blank byl jmenován konzultantem při výstavbě. Stavba byla dokončena roku 1787, interiéry o tři roky později  Na kupoli byla původně umístěna pozlacená socha svatého Jiří na koni (moskevský městský znak). Roku 1812 však byla tato socha na Napoleonův příkaz sňata a odvezena do Francie.  Roku 1856 došlo k velké opravě, po které sem byly umístěny soudní úřady. Tehdy byl také odvezený svatý Jiří na kupoli nahrazen velkou carskou korunou s nápisem "Zákon" (symbol carské zákonnosti) a budově se začalo říkat Budova soudních nařízení. Až do roku 1865 zde zároveň sídlilo Moskevské palácové architektonické učiliště.  V porevolučním období byla carská koruna sňata a nahrazena žerdí s vlajkou SSSR. Protože bylo hlavní město přeneseno z Petrohradu do Moskvy, Senátní palác byl určen jako sídlo Rady lidových komisařů RSFSR, později Vlády SSSR. Mezi lety 1918-1922 zde žil i pracoval V. I. Lenin. Až do roku 1994 byla uvnitř uchovávána jeho pracovna v původním stavu, poté byla přesunuta do Leninova muzea v obci Gorki Leninskije. V sovětském období byly v Kateřinském sále (tehdy nazývaném Sverdlovský) udělovány státní řády a medaile. Zasedalo zde i politbyro KSSS.  Byl to právě Senátní palác, nad kterým byla 25. prosince 1991 v 19 hodin a 38 minut poprvé vztyčena vlajka Ruské federace (kupole je dobře vidět z Rudého náměstí). Od roku 1994 zde ovšem vlaje prezidentská standarta, neboť budova začala být využívána jako rezidence ruských prezidentů.

Architektura.

Senátní palác je největším realizovaným projektem architekta Kazakova. Ten chtěl, aby budova symbolizovala občanské ideály, zákonnost a spravedlnost. Zvolil proto klasické antické formy, čímž objekt získal ráz strohosti, zdrženlivosti a lakoničnosti. Jejím nejvýraznějším prvkem je kupole, kterou chtěl Kazakov posílit architektonický výraz Rudého náměstí jakožto hlavního náměstí Moskvy.  Půdorys Senátního paláce je trojúhelníkový (odpovídá tvaru vyčleněného pozemku), uvnitř trojúhelníku se nachází ještě dvě symetrická křídla. Vnější fasáda má tři rizality, tvořené pilastry dórského řádu. Přízemí je tvořeno rustikou, což budově dodává monumentální ráz a sjednocuje objem. Rohy jsou seříznuty a dekorovány opět rizality, stylizovanými do vítězných oblouků, kterýžto motiv se opakuje uprostřed všech třech fasád. Do vnitřního dvora vede ze Senátního náměstí okázalá brána s iónskými čtyřsloupovými portiky a frontonem, nad kterým se tyčí kupole oválného sálu.  V nejzazším konci vnitřního dvora je situován kompoziční střed budovy, Kateřinský sál zastřešený velikou kupolí. Původně byl zamýšlen jako místo stavovských shromáždění, dnes zde probíhají nejrůznější oficiální akce s účastí prezidenta. Výška sálu až ke kupoli činí 29 m. Stěny mezi okny jsou vyplněny basreliéfy zobrazujícími ruská knížata a cary. Mezi sloupy byly umístěny vysoké reliéfy na alegorické náměty z díla Gavrily Děržavina a Nikolaje Lvova, oslavující státnickou činnost Kateřiny II. (vyzdvihují klasicistní ideály zákonnosti, spravedlnosti a vzdělání).

Senátní palác () je jeden z paláců Moskevského kremlu. Vystavěn byl v letech 1776-1787 ve stylu klasicismu na popud carevny Kateřiny II. Veliké. Autorem projektu byl architekt Matvěj Fjodorovič Kazakov.

The Kremlin Senate () is a building within the grounds of the Moscow Kremlin in Russia. Initially constructed from 1776 to 1787, it originally housed the Moscow branch of the Governing Senate, the highest judiciary and legislative office of Imperial Russia. Currently, it houses the Russian presidential administration and is a highly secured and restricted area closed to the public. At present, only the southern corner façade, opposite the Tsar Cannon can be viewed.


Biografie.

Dan Meridor se narodil v Jeruzalémě v době konce britského mandátu Palestina jako syn Elijahu Meridora, dlouholetého politického souputníka Menachema Begina, a politické aktivistky Ra'anany Meridor. Jeho bratrem je politik a diplomat Salaj Meridor. Po povinné vojenské službě v Izraelských obranných silách vystudoval Dan Meridor právo na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě a poté začal pracovat jako advokát.

Politická kariéra.

V letech 1982 až 1984 zastával funkci tajemníka strany Likud (za Begina a Jicchaka Šamira) a v roce 1984 kandidoval za tuto stranu do Knesetu. Jako nový poslanec byl jmenován předsedou dvou legislativních podkomisí. V roce 1988 byl opětovně zvolen poslancem a v Šamirově vládě byl jmenován ministrem spravedlnosti a tento post zastával v letech 1988 až 1992. Poslanecký mandát obhájil i ve volbách v letech 1992 a 1996 a v roce 1996 byl jmenován ministrem financí ve vládě Benjamina Netanjahua.  Po řadě sporů s Netanjahuem opustil Meridor v červnu 1997 vládu. Jeho veřejná image v té době utrpěla na pověsti, když byl v populárním televizním pořadu „Harcufim“ přirovnávám k Hamletovi (za svou váhavost).  V roce 1998 se podílel, společně s několika dalšími členy Likudu a Strany práce, na založení politické strany Izrael ve středu, která později vešla ve známost jako Mifleget ha-Merkaz (Strana středu). Za tuto stranu byl v roce 1999 zvolen do Knesetu a byl jmenován předsedou komise pro zahraniční věci a obranu. Poté, co Ehuda Baraka vystřídal v roce 2001 v premiérském křesle Ariel Šaron, stal se Meridor ministrem bez portfeje.  O poslanecký mandát přišel ve volbách v roce 2003. Ještě za dob svého působení poslance působil jako pozorovatel Knesetu při Radě Evropy. Po opuštění Knesetu se stal mezinárodním předsedou Jeruzalémské nadace. Byl rovněž členem Winogradovy komise, která vyšetřovala izraelské operace během druhé libanonské války.  Před volbami do Knesetu v roce 2006 Meridor obdržel nabídky ze Strany práce a Jisra'el bejtejnu, aby za tyto strany kandidoval. Meridor však doufal, že se dostane na kandidátní listinu strany Kadima. To však bylo zamítnuto syny Ariela Šarona − Giladem a Omrim. Meridor se později vrátil zpět do Likudu, za který byl v únoru 2009 zvolen poslancem Knesetu. Následně v letech 2009 až 2013 zastával post ministra zpravodajských služeb v druhé Netanjahuově vládě.

Dan Meridor (: דן מרידור, * 23. dubna 1947) je izraelský politik a bývalý poslanec Knesetu za stranu Likud. V minulosti působil jako ministr financí a ministr spravedlnosti. Je dlouholetým členem Likudu a koncem 90. let byl jedním se zakladatelů strany Mifleget ha-merkaz (Strany středu). Po roce 2000 se vrátil do Likudu a v parlamentních volbách v roce 2009 byl zvolen poslancem Knesetu. V letech 2009 až 2013 řídil rezort zpravodajských služeb v druhé Netanjahuově vládě.

Dan Meridor (, born 23 April 1947) is an Israeli politician and minister. A longtime member of the Likud party, in the late 1990s he became one of the founders of the Centre Party. He rejoined Likud a decade later, and returned to the Knesset following the 2009 elections. Meridor served at various times as Deputy Prime Minister, Minister of Finance, Minister of Justice and Minister of Intelligence and Atomic Energy in the Israeli Cabinet. In 2014, Meridor succeeded Avi Primor as president of the Israel Council on Foreign Relations, an institute of international affairs which operates under the auspices of the World Jewish Congress.


Biografie.

Rosen se narodil v německém Berlíně. Studoval právo na univerzitách v Berlíně a Freiburgu, kde promoval v roce 1908 a později sloužil v německé armádě za první světové války. Vždy byl aktivní v sionistických kruzích, v letech 1920 až 1923 byl předsedou sionistické federace v Německu. V roce 1926 podnikl aliju do mandátní Palestiny, kde působil jako právník a pomáhal vytvořit Středoevropskou asociaci imigrantů.

Politická kariéra.

V roce 1942 založil stranu Nová alija, za kterou byl v roce 1944 zvolen do Asifat ha-nivcharim. V roce 1948 byl jedním ze signatářů izraelské deklarace nezávislosti, kterou pomáhal sepsat.  Ze strany Nová alija se vyvinula Progresivní strana, za níž byl Rosen zvolen poslancem Knesetu ve volbách v roce 1949. Progresivní strana vytvořila vládní koalici společně se stranou Mapaj Davida Ben Guriona a Rosen se stal prvním izraelským ministrem spravedlnosti, úřadu, který mu přinesl velkou reputaci za jeho intelekt a poctivost.  Po krizi ve školství, Ben Gurionově rezignaci a neúspěšném pokusu o sestavení vlády byl Rosen 19. října 1950 prezidentem Chajimem Weizmannem pověřen sestavením nové vlády, což se mu však nakonec nepovedlo. Svou ministerskou funkci si udržel i po volbách v roce 1951, 1955 a 1959. Krátce po volbách v roce 1959 Progresivní strana společně se Všeobecnými sionisty vytvořila Liberální stranu.  Nově vzniklá strana získala ve volbách v roce 1961 třetí největší počet mandátů, avšak nebyla přizvána do vládní koalice a Rosen tak přišel o svůj ministerský post. S cílem sjednotit opozici proti hegemonii Mapaje v izraelské politice se Liberální strana spojila s Cherutem a vytvořila Gachal. Rosen však z tohoto sloučení nadšený nebyl a společně s dalšími sedmi poslanci založil stranu Nezávislí liberálové. Do Knesetu byl znovu zvolen ve volbách v roce 1965, ale rezignoval 23. prosince 1968 a odešel z politiky. Jeho odchod z politické scény byl jedním izraelským deníkem komentován slovy „konec aristokracie“, v jiném pak komiksem s popiskem „Další chanukový zázrak!... poslanec rezignuje kvůli věku.“  Rosen byl dlouholetý přítel Davida Ben Guriona, který se s ním však rozešel po Lavonově aféře. Lavonova aféra byla nevydařená izraelská sabotážní operace v Egyptě, po jejímž vypuknutí se Rosen postavil na stranu Lavona, který byl obviněn z organizování mise. Kvůli Rosenově postoji s ním Ben Gurion již nikdy nepromluvil.  Po smrti v květnu 1978 mu byl vystrojen státní pohřeb.

Rodina.

Rosen byl třikrát ženatý, poprvé s Annie Lesserovou, se kterou měl dvě děti, Hanse a Dinu, jenž se společně s matkou usadili v roce 1933 v Londýně, a které Rosen pravidelně navštěvoval až do své smrti. V roce 1935 se podruhé oženil s Hadasou Calvari, se kterou měl dceru Rivku, která zemřela v roce 1942 ve věku sedmi let. Jeho žena Hadasa zemřela o tři roky později na rakovinu. V roce 1950 se oženil s Johanou Rosenfeldovou, která rovněž zemřela dříve než on. Sňatkem s druhou a třetí manželkou vyženil čtyři nevlastní syny.

Ocenění.

V roce 1973 byla Rosenovi udělena Izraelská cena v oboru právnictví.

Pinchas Rosen (: פנחס רוזן, narozen jako Felix Rosenblüth; 1. května 1887 – 3. května 1978) byl izraelský politik a státník a vůbec první izraelský ministr spravedlnosti, který tuto funkci zastával celkem ve třech funkčních obdobích v letech 1948–51, 1952–56 a 1958–61. V 60. letech byl rovněž předsedou Nezávislých liberálů.

Pinchas Rosen (, born Felix Rosenblüth, 1 May 1887 – 3 May 1978) was an Israeli statesman, and the country's first Minister of Justice, serving three times during 1948–51, 1952–56, and 1956–61. He was also leader of the Independent Liberals during the 1960s.


Dějiny.

Během války za nezávislost umístila egyptská armáda v Gilu své dělostřelectvo a těžce ostřelovala západní Jeruzalém. Pokus o postup na Jeruzalém z Gila byl však v intenzivní bitvě překažen. Kibuc Ramat Rachel severně od Gila celkem třikrát změnil stát, pod který spadal, zatímco Gilo zůstalo po roce 1967 na druhé straně zelené linie.  Část zdejších pozemků byla vlastněna židovskými institucemi před válkou za nezávislost, zatímco palestinsko-arabské zdroje tvrdí, že více než 2700 dunamů bylo zkonfiskováno od vesnic Bajt Džalá, Bejt Safafa a Šarafat.

Geografie.

Gilo se nachází na kopci v jihozápadním Jeruzalémě a od Bajt Džaly je oddělen hlubokou roklí. Na východ pod Gilo probíhají dálniční tunely do Guš Ecionu a na sousedním vrcholu se nachází osada Har Gilo. Bejt Safafa a Šarafat se nachází severně od Gilo, zatímco Betlém se nachází směrem na jih.

Biblické Gilo.

Biblické město Gilo je zmíněno v knize Jozue () a 2. knize Samuelově () Někteří badatelé se domnívají, že biblické Gilo se nacházelo v centrální části hebronské pahorkatiny, zatímco název moderního sídla bylo zvoleno díky blízkosti k Bajt Džale, možná díky zkomolenině názvu Gilo. Město Gilo v jihozápadní části kopcovité země Judy (Joz 15:51) bylo rodištěm Achitofela (Joz 15:51, 2 Sam 15:12) a zároveň i místem kde spáchal sebevraždu (17:23). Biblické Gilo bylo identifikováno s Kurbet Džala, zhruba 11,2 kilometru severně od Hebronu.

Status.

Gilo se nachází za zelenou linií z roku 1967. Podle organizace HonestReporting není Gilo „osadou“ v nejširším významu tohoto termínu a uvádí, že pod termínem osada se představuje „obraz izolované enklávy na Západním břehu.“ Gilo leží uvnitř jeruzalémské městské hranice a je geograficky navazující na sousední židovské čtvrti, které existovaly již před šestidenní válkou. Některá média, jako například The New York Times, The Washington Post, CNN, Associated Press, Boston Globe a CBS News označují Gilo jako „čtvrť.“ V memorandu, kterým vedení CNN instruovalo své reportéry, se uvádí: „zmiňujeme Gilo jako židovskou čtvrť na předměstí Jeruzaléma (...) nezmiňujeme jej jako osadu.“ Někteří reportéři CNN s takovým pokynem vyjádřili nesouhlas, zpravodaj listu "The Independent" k tomu řekl, že za rozhodnutím CNN byl tlak židovské lobby. V roce 2011 CNN označuje Gilo nejčastěji za „spornou čtvrť Jeruzaléma“. Vláda Spojených států původně označovala Gilo jako čtvrť, později se ústy ministryně zahraničí Condoleezzy Riceové odpovědi na konkrétní klasifikování Gila a dalších částí východního Jeruzaléma vyhnula. To však nepovažují za přesné palestinští Arabové a propalestinské organizace. Jiná média, jako například BBC, AFP, Reuters a The Economist popisují Gilo jako „osadu“ ve východním Jeruzalémě.

Ostřelování.

V letech 2000 až 2002, během prvních dvou let druhé intifády, bylo zaznamenáno přes 400 případů, kdy bylo Gilo ostřelováno z Bajt Džaly. Přestože je Bajt Džalá převážně křesťanská, byla infiltrována střelci z militantní frakce Fatahu, známé jako Tanzim, kteří se údajně rozmístili při křesťanských domech a kostelech s cílem, že izraelská opětovná palba by mohla poškodit křesťanské stavby.  Střelba byla prováděna jak z ručních zbraní tak z minometů. Došlo ke zranění mnoha civilistů a domy směrem k Bajt Džalá utrpěly rozsáhlé poškození, kvůli kterému je museli jejich majitelé opustit. Izraelská vláda nakonec nechala před těmito domy postavit betonovou bariéru. Střelba úplně přestala až po izraelské operaci Obranný štít.

Školy a instituce.

V březnu 2008 bylo v Gilo otevřeno centrum pro autistické děti Bejt ha-Or. Nachází se zde také domov Ilan pro handicapované lidi. V Gilo se nachází celkem 35 synagog. V roce 2009 zavedlo zdejší komunitní centrum, které patří mezi největší v Izraeli, nový hybridní vodní ohřívací systém, který šetří energii a výrazně snižuje znečištění.

Archeologie.

Během výstavby Gilo objevili archeologové pod nákupním centrem Rechov Haganenet pevnost a zemědělské nástroje z dob Šalamounova chrámu. Mezi Kanadským kopcem a parkem pak odkryli pozůstatky statku a náhrobků z dob druhého Chrámu. Na různých místech pak byly nalezeny pozůstatky z římského a byzantského období.

Demografie.

Žije zde celkem 40 000 obyvatel, což činí z Gilo jednu z největších jeruzalémských čtvrtí. Podle jiného zdroje je populace nižší, ale s více než 25 000 obyvateli rovněž jde o jedno z nejvýznamnějších sídlišť na okraji města. Plocha této městské části dosahuje 2859 dunamů (2,859 kilometru čtverečního).

Gilo (: גילֹה) je izraelské sídlo ve východním Jeruzalémě, považované Organizací spojených národů za osadu, zatímco Izraelem považované za jeruzalémskou čtvrť. Podobně ho často označují americká média.

Gilo () is an Israeli settlement in south-western East Jerusalem, with a population of 30,000, mostly Jewish inhabitants. Although it is located within the Jerusalem Municipality, it is widely considered a settlement, because as one of the five Ring Neighborhoods built by Israel surrounding Jerusalem, it was built on land in the West Bank that was occupied by and effectively annexed to Israel following the 1967 Six-Day War and 1980 Jerusalem Law.


Historie.

Varšavské staré město bylo založeno ve 13. století. Původně bylo obklopeno hliněným valem, před rokem 1339 bylo opevněno cihlovými hradbami. Město vyrostlo kolem královského hradu. Tržní (Staroměstské) náměstí vzniklo na konci 13. nebo na počátku 14. století, společně s ulicí, spojující hrad s novým městem na severu. Do roku 1817 byla nejvýznamnější stavbou čtvrti radnice, postavená před rokem 1429. Následně byla přestavěna v roce 1701 Tylmanem z Gamerenu a v roce 1817 zbourána. Od 19. století nesou čtyři strany Staroměstského náměstí jména čtyř Poláků, kteří zde kdysi žili: Ignacy Zakrzewski (jih), Hugo Kołłątaj (západ), Jan Dekert (sever) a Franciszek Barss (východ).  V 19. století ztratilo Staré město v důsledku rychlého rozvoje Varšavy svůj význam obchodního a správního centra města. Většina Starého města byla zanedbávána a osídlena chudšími obyvateli města. Místní orgány se o čtvrť začaly zajímat teprve poté, co Polsko po 1. světové válce znovu získalo samostatnost.  V roce 1918 se královský hrad stal opět sídlem nejvyšších státních orgánů, tentokrát polského prezidenta a jeho kancléřství. Koncem 30. let, když byl starostou Stefan Starzyński, začaly městské orgány navracet Starému městu jeho bývalou krásu. Částečně byl obnoven barbakán a Staroměstské náměstí. Tyto snahy vzaly za své v okamžiku vypuknutí 2. světové války. Během Invaze do Polska (1939) byla většina čtvrti vážně poškozena německou Luftwaffe, která záměrně cílila na obytné a historicky významné oblasti v rámci teroristického bombardování. Po dobytí Varšavy byly části Starého města obnoveny, ale ihned po Varšavském povstání (srpen – říjen 1944) byla celá čtvrť systematicky zapálena a zničena německou armádou. Povstání nyní připomíná socha „malého povstalce“, která stojí na historických hradbách Starého města.  Po 2. světové válce bylo Staré město ještě jednou do detailů obnoveno. Byl použit veškerý využitelný materiál. Suť byla proseta a získané ozdobné součásti byly vsazeny na svá původní místa. K rekonstrukci byla použita veduta Bernarda Bellota z 18. století stejně jako studentské meziválečné kresby.  Varšavské staré město bylo v roce 1980 zapsáno na seznam světového kulturního dědictví UNESCO jako "výjimečný příklad téměř úplné rekonstrukce historického vývoje od 13. do 20. století".

Varšavské staré město (Polsky: Stare Miasto, „Starówka“) je nejstarší historickou čtvrtí města Varšavy. Je ohraničeno Gdaňským nábřežím na březích Wisly a ulicemi Grodzka, Mostowa a Podwale. Je to jedna z nejvýznamnějších turistických atrakcí města.

Warsaw Old Town ( and colloquially as "Starówka") is the oldest part of Warsaw, the capital city of Poland. It is bounded by the "Wybrzeże Gdańskie" (Gdańsk Boulevards), along with the bank of the Vistula river, "Grodzka", "Mostowa" and "Podwale" Streets. It is one of the most prominent tourist attractions in Warsaw. The heart of the area is the Old Town Market Place, rich in restaurants, cafés and shops. Surrounding streets feature medieval architecture such as the city walls, St. John's Cathedral and the Barbican which links the Old Town with Warsaw New Town.


Výsledky a tabulky.

Základní skupiny.

Skupina A.

Francie - Tunisko 32:19 (15:9)  14. ledna 2011 (18:00) - Kristianstad (Kristianstad Arena) Branky: Karabatic 6, Abalo 5, Guigou 4, Accambray 3, Barachet 3, Fernandez 3, Bingo 2, Sorhaindo 2, Bosquet 1, Gille 1, Honrubia 1, Joli 1 - Megannem 6, Ayed 3, Jallouz 2, Saied 2, Tej 2, Hedoui 1, Lagha 1, Mrabet 1, Touati 1. Rozhodčí: Olesen, Pedersen (DEN)  14. ledna 2011 (18:15) - Lund (Färs och Frosta Sparbank Arena) Branky: Gensheimer 9, Glandorf 5, Hens 5, Kraus 3, Sprenger 3, Pfahl 2, Preiss 2, Haass 1 - El Ahmar 6, Abdelwares 5, Keshk 3, Razek 3, Haggag 2, El Kaioby 1, Hussein 1, Ibrahim 1, Mabrouk 1, Mamdouh 1, Ramadan 1. Rozhodčí:Horáček, Novotný (CZE)  14. ledna 2011 (20:15) - Kristianstad (Kristianstad Arena) Branky: Garabaya 4, Garcia Lorenzana 4, Garcia Parrondo 4,

Skupina B.

Island - Maďarsko 32:26 (14:11)  14. ledna 2011 (17:00) - Norrköping (Himmelstalundshallen) Branky: Pálmarsson 8, Petersson 5, Atlason 4, Sigurðsson 4, Stefánsson 4, Gunnarsson 3, Ingimundarson 2, S. Guðjónsson 1, Ólafsson 1 - Mocsai 5, Gulyás 4, Lékai 4, Gál 2, Harsányi 2, Ilyés 2, Nagy 2, Törö 2, Zubai 2, Iváncsik 1. Rozhodčí: López, Ramírez (ESP)  14. ledna 2011 (19:10) - Norrköping (Himmelstalundshallen) Branky: Myrhol 9, Koren 6, Mamelund 6, Tvedten 6, Bjørnsen 4, Kjelling 2, Samdahl 1, Skoglund 1 - Kadoyama 7, Toyoda 6, Tomita 4, Miyazaki 3, H. Higashinagahama 2, S. Higashinagahama 2, Nomura 2, Kishigawa 1, Mori 1, Takeda 1. Rozhodčí: Mezian, Bachir (ALG)  14. ledna 2011 (21:30) - Norrköping (Himmelstalundshallen) Branky: Wilczynski 9, Weber

Skupina C.

Chorvatsko - Rumunsko 27:21 (11:13) 14. ledna 2011 (18:00) - Malmö (Malmö Arena) Branky: Strlek 8, Balič 4, Zrnič 4, Vukovič 3, Buntič 2, Lackovič 2, Valčič 2, Vori 2 – Stamate 7, Florea 5, Fenici 2, Jurca 2, Ghionea 1, Muresan 1, Novanc 1, Sadoveac 1, Simicu 1. Rozhodčí:Lazaar, Reveret (FRA) 14. ledna 2011 (20:15) - Malmö (Malmö Arena) Branky: L. Christiansen 8, Lindberg 7, Mogensen 6, Svan Hansen 5, M. Christiansen 4, Hansen 4, Nøddesbo 4, Søndergaard Sarup 4, Toft Hansen 3, Boesen 1, Eggert Jensen 1 – Calvert 4, Fletcher 2, Kelly 2, Parmenter 2, Hedges 1, Matic 1. Rozhodčí:Marina, Minore (ARG) 14. ledna 2011 (20:45) - Lund (Färs och Frosta Sparbank Arena) Branky: Vujin 6, Prodanovič 4, Stojkovič 4,

Skupina D.

Švédsko - Chile 28:18 (15:8) 13. ledna 2011 (20:15) - Göteborg (Scandinavium) Branky: Ekdahl 6, Carlén 5, Petersen 5, Källman 4, Ekberg 3, K. Andersson 1, Arrhenius 1, Doder 1, Gustafsson 1, Lennartsson 1 – Em. Feuchtmann 4, Er. Feuchtmann 3, Salinas 3, Martinez 2, Alvarado 1, Andalaft 1, Araya 1, Oneto 1. Rozhodčí: Nikolić, Stojković (SRB) 14. ledna 2011 (18:15) - Göteborg (Scandinavium) Branky: J. W. Lee 9, J. G. Park 6, Jeong 3, Jung 2, Eom 1, Lim 1, Oh 1, Sim 1, Yoon 1 – F. Fernandez 5, Carou 4, S. Simonet 4, Kogovsek 3, Migueles 3, J. P. Fernandez 2, Ferro 1, D. Simonet 1, Vidal 1, Vieyra 1. Rozhodčí: Stark, Ştefan (ROU) 14. ledna 2011 (20:15) - Göteborg (Scandinavium) Branky: Ttuczynski 7, Bielecki 6, Lijewski 6, Jaszka 5, B. Jurecki 3, M. Jurecki 3, Kuchczynski 2, Jurasik 1,Jurkiewicz 1, Tomczak 1 – M. Stranovský 9, Valo 6, Kukucka 5, Petro 5, Šulc 3, Tarhai 3, Kopco 1, T. Stranovský 1. Rozhodčí: Načevski, Nikolov (MKD) 15. ledna 2011 (16:15) - Göteborg (Scandinavium) Branky: Em. Feuchtmann 8, Salinas 6, Chacana 2, Er. Feuchtmann 2, Martinez 2, Maurin 1, Oneto 1 – Yu 9, J. W. Lee 6, Jeong 5, Eom 3, C. Y. Park 3, Yoon 3, Jung 2, Kim 2, Na 2, Lim 1, Oh 1. Rozhodčí: Coulibaly, Diabaté (CIV) 15. ledna 2011 (18:15) - Göteborg (Scandinavium) Branky: Kukucka 4, Petro 3, Tarhai 3, Antl 2, Kopco 2, T. Stranovský 2, Valo 2, Nižnan 1, M. Stranovský 1, Tumidalský 1, Urban 1 – Ekberg 8, Källman 6, Carlén 5, Doder 5, Gustafsson 5, Larholm 4, Ekdahl 2, T. Karlsson 2, Petersen 1. Rozhodčí: Stark, Ştefan (ROU) 15. ledna 2011 (20:15) - Göteborg (Scandinavium) Branky: D. Simonet 6, Vieyra 6, F. Fernandez 5, Kogovsek 3, Carou 1, J. P. Fernandez 1, Portela 1 – Tluczynski 5, Kuchczynski 4, M. Jurecki 3, Zaremba 3, B.

Čtvrtfinále.

Skupina A.

22. ledna 2011 (16:15) - Jönköping (Kinnarps Arena) Branky: Romero 7, Aguinagalde 4, Cañellas 3, R. Entrerrios 3, Gurbindo 3, Ugalde 3, Garcia Parrondo 2, Rocas 2, A. Entrerrios 1, Garabaya 1, Garcia Lorenzana 1, Morros 1, Rodriguez 1 - Myrhol 8, Hansen 6, Tvedten 5, Rambo 4, Lund 2, Mamelund 2. Rozhodčí: Stark, Ştefan (ROU) 22. ledna 2011 (18:30) - Jönköping (Kinnarps Arena) Branky: Preiss 5, Sprenger 5, Glandorf 4, Kraus 4, Klein 3, Pfahl 3, Hens 2, Haass 1 – Petersson 7, Gunnarsson 5, Atlason 4, Stefánsson 4, Pálmarsson 2, Sigurðsson 2. Rozhodčí: Nikolić, Stojković (SRB) 22. ledna 2011 (20:45) - Jönköping (Kinnarps Arena) Branky: Karabatic 7, Accambray 6, Fernandez 5, Abalo 4, Gille 4, Roine 4, Honrubia 2, Bingo 1, Guigou 1, Joli 1, Junillon 1, Sorhaindo 1 – Mocsai 7, Ilyés 4, Császár 3, Harsányi 2, Katzirz 2, Nagy 2, Gál 1, Iváncsik 1, Lékai 1, Törö 1. Rozhodčí: Krstič, Ljubič (SLO) 24. ledna 2011 (16:00) - Jönköping (Kinnarps Arena) Branky: Petersson 5, Pálmarsson 4, Guðjónsson 3, Sigurðsson 3, Stefánsson 3, Ingimundarson 2, Atlason 1, Gunnarsson 1, Jakobsson 1, Svavarsson 1 – R. Entrerrios Rodriguez 6, Gurbindo 6,

Skupina B.

22. ledna 2011 (18:15) - Lund (Färs och Frosta Sparbank Arena) Branky: Buntič 7, Zrnič 7, Lackovič 6, Strlek 5, Duvnjak 2, Vukovič 2, Balič 1, Kopljar 1, Matulič 1, Musa 1, Ninčevič 1, Valčič 1, Vori 1 – S. Simonet 5, Canepa 2, Pizarro 2, Vidal 2, Vieyra 2, F. Fernandez 1, J. P. Fernandez 1, Ferro 1, Migueles 1, D. Simonet 1. Rozhodčí: Baďura, Ondogrecula (SVK) 22. ledna 2011 (18:15) - Malmö (Malmö Arena) Branky: Vujin 8, Ilič 5, Nikčevič 4, Sesum 3, Stojkovič 3, Toskič 1 – Ekberg 6, Ekdahl 6, Carlén 5, Larholm 4, K. Andersson 2, Arrhenius 2, Doder 2, Källman 1. Rozhodčí: Abrahamsen, Kristiansen (NOR) 22. ledna 2011 (20:15) - Malmö (Malmö Arena) Branky: Lindberg 6, Hansen 5, Boesen 4, L. Christiansen 4, Toft Hansen 3, Spellerberg 2, Søndergaard 2, Bagersted 1, M. Christiansen 1 – Jurkiewicz 6, Tluczynski 6, Kuchczynski 4, Tkaczyk 4, Jaszka 2, Jurecki 2, Zaremba 2, Bielecki 1. Rozhodčí: Horáček, Novotný (CZE) 23. ledna 2011 (18:15) - Malmö (Malmö Arena) Branky: Doder 8, Ekberg 6, Carlén 4, Källman 4, K. Andersson 2, Arrhenius 2, Ekdahl 2, Larholm 1 – Zrnič 9, Lackovič 4, Vori 4, Balič 2, Buntič 2, Duvnjak

Play off.

Semifinále.

Francie - Švédsko 29:26 (15:12)  28. ledna 2011 (18:00) - Malmö (Malmö Arena) Branky: Gille 8, Guigou 8, Accambray 3, Karabatic 3, Abolo 2, Barachet 2, Fernandez 2, Joli 1 – Källman 6, Carlen 5, Ekdahl 5, Doder 3, Ekkberg 3, Arrhenius 2, Larholm

Finále.

Francie - Dánsko 37:35 (15:12)  30.

O 3. místo.

Švédsko - Španělsko 23:24 (11:11)  30.

O 5. místo.

Island - Chorvatsko 33:34 (16:14)  28. ledna 2011 (20:30) - Malmö (Malmö Arena) Branky: Sigurðsson 10, Guðjónsson 7, Petersson

O 7. místo.

Maďarsko - Polsko 31:28 (16:14)  28. ledna 2011 (18:00) - Kristianstad (Kristianstad Arena) Branky: G. Iváncsik 11, Ilyés 6, Mocsai 6,

O 9. místo.

Norsko - Srbsko 32:31 (14:16) 27. ledna 2011 (20:30) - Kristianstad (Kristianstad Arena) Branky: Tvedten 9, Myrhol 6, Koren 4, Paulsen 4,

O 11. místo.

Německo - Argentina 40:35 (13:12) 27. ledna 2011 (18:00) - Kristianstad (Kristianstad Arena) Branky: Gensheimer 9, Glandorf 9, Groetzki 6, Heinl 3, Kraus 3, Haass 2, Hens 2, Pfahl 2, Preiss 2, Christophersen 1, Kaufmann 1 – D. Simonet 7, F. Fernandez 6, Vieyra 5, S. Fernandez 4, Canepa 2, Carou 2, Kogovsek 2, Pizzarro 2, Vidal 2, J. P. Fernandez 1, Ferro 1, Querin 1. Rozhodčí:Canbro, Claesson (SWE)

Prezidentský pohár (o 13. - 24. místo).

O 13. - 16. místo.

Egypt - Japonsko 34:28 (17:15) 22. ledna 2011 (14:00) - Skövde (Arena Skövde) Branky: Mabrouk 8, Keshk 7, El Ahmar 6, Haggag 3, Hassan 3, Razek 3, Ramadan 2, Hussein 1, Mamdouh 1 – Suematsu 7, H. Higashinagahama 4, Izuma 4, Kishigawa 3, Nomura 3, Tomita

O 13. místo.

Egypt - Jižní Korea 23:26 (11:12) 24. ledna 2011 (20:30) - Skövde (Arena Skövde) Branky: Abdelwares 6, Hassan 4, Keshk 3, Mamdouh

O 15. místo.

Japonsko - Alžírsko 24:29 (13:13) 24. ledna 2011 (18:00) - Skövde (Arena Skövde) Branky: Kaido 6, Kadoyama 3, Mori 3, S. Higashinagahama 2, Suematsu

O 17. – 20. místo.

Tunisko - Rakousko 25:26 (14:12) 22. ledna 2011 (14:00) - Kristianstad (Kristianstad Arena) Branky: Alouini 6, Ayed 5, Gharbi 3, Hedoui 3, Tej 3, Touati 3, Mrabet 2 – Weber 6, Fölser 5, Szilagyi 4, Bozovic 2, Friede 2, Jochum 2, Mayer

O 17. místo.

Rakousko - Slovensko 35:39 (18:19) 23. ledna 2011 (16:30) - Kristianstad (Kristianstad Arena) Branky: Szilagyi 7, Wilczynski 5, Bozovic 4, Fölser 4, Schlinger 4,

O 19. místo.

Tunisko - Rumunsko 29:30 (14:17)  23. ledna 2011 (14:00) - Kristianstad (Kristianstad Arena) Branky: Hedoui 9, Tej 7, Touati 4,

O 21. – 24. místo.

Austrálie - Chile 21:29 (6:17) 22. ledna 2011 (16:00) - Malmö (Malmö Arena) Branky: Parmenter 6, Calvert 4, Kelly 4, Subotic 3, Krajnc 2, Fletcher 1, Kodric 1 – Martinez 5, Salinas 5, Araya 4, Er. Feuchtmann 4, Em. Feuchtmann 3, Maurin 3, Chacana 2,

O 21. místo.

Chile - Brazílie 18:28 (11–13) 23. ledna 2011 (18:00) - Lund (Färs & Frosta Sparbank Arena) Branky: Em. Feuchtmann 7, Martinez 3, Er.

O 23. místo.

Austrálie - Bahrajn 23:33 (11:19) 23. ledna 2011 (16:00) - Malmö (Malmö Arena) Branky: Blondell 6, Calvert 5, Krajnc 3, Fletcher 2, Schofield 2, Stojanovic 2, Hedges 1, Kelly 1, Parmenter 1 – Alsayyad 7, A. Merza 7, M. Merza 5, Yusuf 4, Ali 3, Jawher 3, M. Madan 2, Abdulqader 1, Alfardan 1. Rozhodčí: Geipel, Helbig (GER)

22. mistrovství světa v házené proběhlo v dnech 13. – 30. ledna v Švédsku. Mistrovství se zúčastnilo 24 mužstev, rozdělených do čtyř šestičlenných skupin, z nichž první tři týmy postoupily do dvou čtvrtfinálových skupin. První dvě mužstva ve čtvrtfinálových skupinách postoupila do semifinále, týmy na třetím až šestém místě hrály o umístění. Týmy, které v základní skupině skončily na čtvrtém až šestém místě místě, hrály o 13. - 24. místo (tzv. Prezidentský pohár). Titul mistra světa obhájil tým Francie.

The 2011 World Men's Handball Championship, the 22nd event hosted by the International Handball Federation, was held in Sweden from 13–30 January, 2011. All matches were played in Malmö, Lund, Kristianstad, Gothenburg, Skövde, Jönköping, Linköping and Norrköping.


Historie.

Společnost byla založena v roce 1896 v Győru pod názvem "Magyar Waggon- és Gépgyár Részvénytársaság". Náplní výroby měly být železniční vagony. V roce 1897 byl vyroben první patnáctitunový dvounápravový cisternový vůz, následovaly osobní a nákladní železniční vagóny. V roce 1904 byl v Győru podle návrhu Ferdinanda Porsche vyroben první vůz pohonem 4x4 na světě. Roku 1913 firma zakoupila licenci na pětitunový nákladní vůz Praga V, produkovaný následně pod názvem Rába V. V roce 1914 následoval první osobní automobil Rába Alpha. Roku 1927 došlo k zakoupení licence německé firmy Krupp pro 3 a 5-tunové nákladní vozy vybavených 4 a 6válcovými motory, o rok později podnik získal licenci Austro-Fiat na nákladní vozy s nosností 1,5 tuny. Do roku 1951 podnik Rába vyrobil zhruba 2500 vozů. V roce 1937 byl zakoupena licence na vznětové motory firmy MAN, a zároveň začala výroba leteckých motorů. Roku 1939 Rába zkonstruovala vojenský nákladní automobil Botond pro maďarskou armádu, prvních 150 vozidel opustilo výrobní haly 1. července 1939.  Dne 13. dubna 1944 továrnu zničilo spojenecké bombardování, rekonstrukce trvala až do roku 1948. Prvním poválečným produktem byl 45tunový parní jeřáb. Rába se v této době zabývala výrobou zemědělských strojů a konstrukcí silničních mostů, včetně Arpádova mostu v Budapešti. Na vlně socialistického sentimentu v roce 1961 bylo jméno společnosti změněno na "Wilhelm Pieck Waggon es Gepgyar", po třech letech se však podnik vrátil ke svému předchozímu názvu. Na konci roku 1963 maďarská vláda schválila nákup nových výrobních licencí. Rába započala dlouhá jednání, která skončila 6. ledna 1967 podpisem licenční smlouvy s konsorciem Renault, Seri, MAN a Ferrostal, na výrobu 6 válcových motorů s výkonem 110–188 kW. Od firmy MAN byly nakupovány motory objemu 12 litrů a výkonu 308 kW. Na veletrhu v Budapešti podnik Ikarus představil dálkový autobus s motorem MAN a podnik Rába 16 tunový kamion s motorem o výkonu 158 kW. Jejich výroba byla zahájena o rok později. Rába také produkovala traktory a přívěsy. Produkce nákladních automobilů však tvořila jen asi 15% obratu, hlavní výrobní náplní byly automobilové nápravy, motory a další komponenty. Kromě 2000 těžkých nákladních automobilů ročně společnost vyrobila 200 000 předních a zadních náprav, 25 000 dieselových motorů, 400 traktorů a řadu dalších komponent. Ve spolupráci s americkou firmou Steiger byly montovány těžké traktory. Výroba železničních vozů se postupně stávala vedlejší produkcí. Kromě dálkových kamionů Rába vyráběla také sklápěče a míchačky. Nákladní auta Rába byla vybavována kabinami MAN, od roku 1980 pak kabinami firmy DAF. V roce 1984 začala výroba motorů Rába-List. Auta Rába byla exportována do Egypta, Libanonu, Saúdské Arábie a zemí RVHP. Od roku 1986 Rába montovala též autobusové podvozky. V polovině 80. let se stala Rába druhým největším podnikem v Maďarsku. Zaměstnávala 20 tisíc pracovníků a kromě hlavního závodu v Győru měla pobočky v Budapešti, Kaposváru, Mosonmagyaróváru, Kőszegu a Sárváru.  V roce 1992 byla Rába přeměněna na akciovou společnost, s maďarským státem jako hlavním akcionářem. O čtyři roky později proběhla privatizace a v prosinci 1997 se společnost Rába Automotive Holding, plc. stala veřejně obchodovatelnou. V následující době Rába vytvořila joint venture s ruským Kamazem.

Rába Automotive Holding (maďarsky "Rába Járműipari holding Nyrt"), běžně známá jako Rába, je maďarský strojírenský podnik, zabývající se vývojem a výrobou a úpravami automobilových komponentů, speciálních vozidel a náprav pro užitková vozidla, zemědělské a stavební stroje. Tradice výroby náprav i kompletních vozidel sahá do roku 1902. Holding Rába se skládá ze tří strategických obchodních jednotek. Společnost má centrálu ve městě Győr a zaměstnává zhruba 2000 pracovníků.

The RÁBA Automotive Group (), commonly known as Rába, is a Hungarian public limited company, listed on the Budapest Stock Exchange. Rába engineers, manufactures and customizes automotive components, specialty vehicles and axles for commercial vehicles, agri-machinery and earth-movers. The Rába has been building axles as well as complete vehicles since 1902. The company has three strategic business units. The company is headquartered in Győr, employing more than 2000 people.


Příběh.

Film začíná, když si John Oldman balí věci a připravuje se odstěhovat do svého nového působiště. Jeho kolegové ho přinutí si ještě před odchodem popovídat. Mezi nimi jsou biolog Harry, zanícená křesťanka Edith, antropolog Dan, a historička Sandy, která je do Johna zamilovaná.  Jak na Johna jeho kolegové tlačí, aby jim vysvětlil svůj odchod, John pomalu odhalí, že je původem prehistorický jeskynní muž, který z nějakého důvodu přežívá více než 14 000 let. Zhruba každých 10-20 let, když si okolí začne uvědomovat, že nestárne, se pak přestěhuje. Kolegové mu nechtějí věřit. On pokračuje a říká, že byl Sumer, pak Babylóňan, později se stal žákem Buddhy. Diskuze se pak dostane k Johnovým biologickým a psychickým schopnostem. John řekne, že se nehlásí k žádnému náboženství a nevěří ve všemohoucího boha. Tvrdí, že byl Ježíš, ve své době se pouze snažil rozšířit Buddhovo učení dále, nikdy nechodil po vodě apod. Jeho kolegové pak začnou mluvit o tom, jestli není blázen a nebo pod vlivem drog.  John docela podrobně vypráví o svém životě, přátelé na něj potom začnou naléhat, aby ukončil tento svůj skvělý příběh, hrozí mu, že ho nechají poslat někam na pozorování. Napětí roste, protože nejdříve John trvá na svém. Nakonec ale řekne, že si vše vymyslel. Přátelé postupně odejdou, až zůstane pouze Will Gruber a Sandy. John se z legrace se Sandy baví o jménech, která během svého života používal (jeho jméno Oldman, český starý muž, bylo jedním z faktů, kterým zdůvodňoval svůj příběh), jedním z nich mělo být John Thomas Partee, které používal během doby, kdy učil na Harvardu. To zaslechne Will a je šokován - to bylo jméno jeho otce, který kdysi opustil jeho i matku. John je skutečně jeho otec. Šokovaný Will dostane infarkt a zemře. Když je odvezeno jeho tělo, rozloučí se Sandy a odjíždí. V poslední chvíli se ale rozhodne strávit ještě část svého života s ní.

Produkce.

Na scénáři k filmu pracoval americký povídkář Jerome Bixby třicet let, až do své smrti v roce 1998. Poslední řádky údajně diktoval na smrtelné posteli svému synovi Emersonovi. Příběh byl zfilmován až v roce 2007 v režii Richarda Shenkmana za cenu 200 000 dolarů.

Pozemšťan (orig. "The Man from Earth") je americký sci-fi film z roku 2007 napsaný Jeromem Bixbym a režírovaný Richardem Schenkmanem. Film na sebe upozornil tím, že byl distribuován přes internetové peer-to-peer sítě a jeho tvůrci za to uživatelům těchto sítí poděkovali.

The Man from Earth is a 2007 American drama science fiction film written by Jerome Bixby and directed by Richard Schenkman. It stars David Lee Smith as John Oldman, the protagonist. The screenplay was conceived by Jerome Bixby in the early 1960s and completed on his deathbed in April 1998.


Historie.

O stavbě budovy pro rozhlasové a televizní vysílání bylo rozhodnuto v 50. letech 20. století. Stát získal v roce 1952 pozemky v 16. obvodu podél Seiny, kde se dříve nacházela plynárna, zbořená v roce 1928 a později stadion. Stavbu oficiálně otevřel 14. prosince 1963 tehdejší francouzský prezident Charles de Gaulle a jeho ministr kultury André Malraux. Důvod pro vznik budovy byla snaha sjednotit pod jednu střechu do té doby po celé Paříži roztroušené státní rozhlasové a televizní studia. Proto zde původně sídlila i televize. Teprve od 1. ledna 1975 slouží pouze Radio France. Nicméně dodnes jsou zde využívána televizní studia.

Architektura a využití.

La Maison de la Radio se skládá z 500 metrů dlouhé okrouhlé budovy, která obklopuje centrální budovu se 68 metrů vysokou věží. Tento výrazný půdorys inspiroval starší logo Radio France. Budova se stala vzorem pro podobné stavby v Evropě, například stanice ORF v Rakousku z let 1968-1972. Důraz v uspořádání stavby byl kladen na praktičnost. Proto jsou studia umístěna blíže do centra areálu, aby byla lépe chráněna před hlukem okolního města. V hranaté věži, která měla být původně vysoká 100 metrů, ale byla s ohledem na městskou zástavbu snížena, se nachází archiv. Kromě ředitelství rozhlasu a studií několika svých stanic, zde sídlilo i muzeum věnované rozhlasu, televizi a technologiím záznamu zvuku (uzavřené kvůli rekonstrukci v roce 2007). Je zde rovněž koncertní sál, který nese jméno francouzského skladatele Oliviera Messiaena.  Budova má rozlohu 100 000 m a je vytápěna geotermální energií pomocí 600 metrů hlubokého vrtu. Čerpaná voda má teplotu 27° C a je nejprve rozváděna do otopného systému. Poté slouží ještě k ohřevu klimatizace ve velkých rozhlasových a televizních studiích. Teprve po jejím ochlazení na 7° C je vypuštěna do veřejné kanalizace. Stavba je rovněž jednou z několika pařížských budov, které mají protiatomový kryt, obdobně jako Elysejský palác.

La Maison de la Radio ("Dům rozhlasu") je budova v Paříži v 16. obvodu na "Avenue du Président Kennedy" na pravém břehu Seiny. Jejím autorem je architekt Henry Bernard (1912-1994) a od roku 1975 zde sídlí francouzský veřejnoprávní rozhlas Radio France.

Maison de la Radio is the headquarters of Radio France. It is located in the 16th arrondissement of Paris near the Eiffel Tower. Built in the shape of huge ring 500 meters in circumference, with a central utility tower, the building houses the administrative offices, broadcasting studios, and performance spaces for all of Radio France's national stations and its four permanent ensembles—Orchestre philharmonique de Radio France, Orchestre national de France, Chœur de Radio France and Maîtrise de Radio France. The building was designed by Henry Bernard and completed in 1963. It underwent a major renovation beginning in 2005 and began reopening to the public in 2014 with the inauguration of its new auditorium.


Život.

Narodil se v konzervativní šíitské rodině, studoval na rusko-muslimské střední škole a poté nastoupil ke studiu na Vysoké škole technické v Baku. Od roku 1903 psal články do různých opozičních časopisůa v letech 1905–1907 se zapojil do Ruské revoluce. Podporoval antimonarchistickou platformu s požadavky národní autonomie Ázerbájdžánu. Součástí protimonarchistické platformy v Baku byli i sociální demokraté, a to i ti radikálnější, takže to byl Rasulzade, který ukryl mladého Josifa Stalina, když ho policie v Baku roku 1905 hledala jako podněcovatele nepokojů. Tato pomoc budoucímu diktátorovi měla v Rasulzadeho životě později sehrát důležitou roli.  I po revoluci Rasulzade pokračoval v žurnalistické činnosti. Roku 1908 představil svou první divadelní hru s názvem "Světlo v temnotách". V roce 1909 odjel do Íránu, aby se připojil k Sattarchanově povstání. Sattarchan vedl ázerbájdžánské osvobozenecké hnutí v Íránu, kde ázerbájdžánci sice tvoří menšinu, ale ještě dnes jich tam žije více než v Ázerbájdžánu. Rasulzade zde založil stranu "Iran-e no" ("Nový Írán"). Strana měla demokratický program. V roce 1911 do Íránu vstoupila ruská vojska, načež Rasulzade uprchl do Istanbulu. I zde se hojně věnoval publicistice. Do Baku se vrátil roku 1913, když byla vyhlášena amnestie, u příležitosti 300. výročí nástupu Romanovců na trůn.  Kolem roku 1914 Rasulzade zahájil kampaň, v níž především oživil pojmy Azerové (případně ázerbájdžánští Turkové) a Ázerbájdžán, které po smlouvě mezi Ruskem a Persií z roku 1828, jež historický Ázerbájdžánský chanát dělila mezi tyto dva státy, prakticky vymizely. Je tak tvůrcem moderního ázerbájdžánského nacionalismu.  V roce 1917 se stal předsedou strany Musavat. V květnu 1918 pak byl jednomyslně zvolen předsedou ázerbájdžánské národní rady ("Milli Šura") a 28. května 1918 tato rada vyhlásila samostatnou Ázerbájdžánskou republiku. Rasulzade zastával pozici hlavy státu ("de facto" prezidenta) a neformálně vedl i dva vládní kabinety. Aktivně se zapojil rovněž do založení Státní univerzity v Baku v roce 1919.  V květnu 1920 se republika zhroutila, komunisté převzali moc a Rudá armáda vstoupila do Ázerbájdžánu. V srpnu 1920 byl Rasulzade zatčen Sověty a jen osobní známost se Stalinem ho zachránila od perzekucí. Byl propuštěn a Stalin mu nabízel různé funkce, které odmítl a přednášel orientální jazyky na Petrohradské státní univerzitě. Až v roce 1922 mu přátelé pomohli odjet do Finska, odkud se už nevrátil. Emigroval a v exilu prožil zbytek života – v Polsku, v Rumunsku a nakonec, po druhé světové válce, v turecké Ankaře.  V letech exilu publikoval řadu prací na téma Ázerbájdžánu.

Mammad Amin Rasulzade, ázerbájdžánsky "Məmməd Əmin Rəsulzadə" (31. leden 1884, Novchane u Baku – 6. březen 1955, Ankara) byl ázerbájdžánský politik, zakladatel a první prezident Ázerbájdžánské republiky, jež existovala v letech 1918–1920.

Mammad Amin Rasulzade (, ), ( 31 January 1884 – 6 March 1955) was an Azerbaijani statesman, scholar, public figure and the head of the Azerbaijani National Council. His expression ""Bir kərə yüksələn bayraq, bir daha enməz!"" ("The flag once raised will never fall!") became the motto of the independence movement in Azerbaijan in the 20th century.


Historie.

O vzniku nové strany se začalo uvažovat ihned po prezidentských volbách 2007, ve kterých kandidát LCR Olivier Besancenot obdržel 1 498 581 hlasů a skončil na pátém místě (kandidáti nalevo od PS získali celkem 7 %, ve volbách 2002 dokonce přes 10 %). Utvoření nové strany mělo sjednotit rozličné proudy krajní levice pod společnou vizí antikapitalismu.  LCR předpokládala, že nová strana musí "revolučně přeměnit společnost" v rámci sociálních bojů a ve volbách a musí být naprosto nezávislá vůči Socialistické straně. Proces vytváření strany "zezdola" probíhal v jednotlivých městech skrze zakládání místních výborů na universitách a pracovištích. Před zakládajícím sjezdem proběhla dvě národní setkání výborů.  Zakládající sjezd proběhl 6-8. února 2009 a odsouhlasil název Nová antikapitalistická strana, který byl původně pouze provizorní (dále se uvažovalo o Revoluční antikapitalistické straně, Antikapitalistické straně, Straně antikapitalistické levice atd.). Olivier Besancenot, který byl zvolen mluvčím nové strany, prohlásil, že "NPA není pouze trockistická. Přebírá všechny revoluční tradice, marxistické, ale také libertářské".  Při svém vzniku vykazovala strana 9 123 členů, tj. třikrát více než LCR.  Začátkem roku 2009 se strana postavila za generální stávku na Guadeloupu (označila ji za "příklad k následování") a podporovala "Alianci proti prospěchářům" (Liyannaj Kont Pwofitasyon).

Ideologie.

Nová antikapitalistická strana se vnímá jako strana sociálních bojů a ekologie.  Během procesu zakládání strany vytyčila cíl vytvořit "levici, která se nevzdává, levici boje, antikapitalistickou, internacionální, antirasistickou, ekologickou, feministickou, vzpouzející se každé diskriminaci" s vizí "revoluční přeměny společnosti" a vytvoření "socialistické demokracie 21. století".  NPA odmítá totalitní režimy bývalého sovětského bloku, které hodnotí jako "byrokratické karikatury" a prosazuje systém samospráv. Dále se staví za antiproduktivismus.

Volby.

Pro volby do Evropského parlamentu odmítla nabídku Levicové fronty (FG) na společnou kandidátku a rozhodla se postupovat samostatně. Předvolební průzkumy jí přisuzovaly možný zisk až 9 % hlasů, nicméně nakonec získala pouze 840 713 hlasů (tj. 4,88 %) a žádný mandát (FG vyslala do Evropského parlamentu pět svých zástupců).  Pro regionální volby 2010 se rozhodla znovu ve většině regionů postupovat samostatně. Velkým mediální zájem vyvolalo zařazení muslimky Ilham Moussaidové, která se prezentovala se zahalenou hlavou. To odsoudila většina politických stran. Poslankyně Svazu pro lidové hnutí Chantal Brunelová prohlásila, že se jedná "o šokující provokaci a instrumentalizaci náboženských praktik pro potřeby volebního boje." Předsedkyně Socialistické strany Martine Aubryová sdělila, že by nikdy nesouhlasila s tím, aby se na kandidátce socialistů objevila zahalená žena, jelikož to odporuje rovnosti pohlaví a republikánským hodnotám. Volební výsledek, který činil pouze 2,85 % hlasů v 1. kole pro patnáct samostatných kandidátek NPA, byl zhodnocen jako "nedobrý". Společné kandidátní listy s Levicovou stranou (PG) podané ve třech regionech obdržely mezi 4-5 % hlasů, ve dvou ze třech regionů pak společná kandidátka s Levicovou frontou překročila práh nutný pro postup do druhého kola (8,59 % v Languedoc-Roussillon a 13,13 % v Limousin). V Limousin právě kvůli přítomnosti NPA odmítli socialisté na rozdíl od ostatních regionů s Levicovou frontou "fúzovat" (platný způsob utvoření jednotného koaličního listu pro 2. kolo), ta se tudíž prezentovala samostatně a získala 19,1 % hlasů a 6 mandátů, z toho 2 pro NPA.  Kandidátem v prezidentských volbách 2012 byl dělnický aktivista Philippe Poutou, který ovšem v průzkumech nedosahoval více než 1%. Nakonec získal 411 160 hlasů, tj. 1,15%. Většina hlasů krajní a radikální levice připadla kandidátovi Levicové fronty Mélenchonovi, který obdržel přes 11% hlasů.

Nová antikapitalistická strana ( Nouveau Parti anticapitaliste, NPA) je francouzská krajně levicová politická strana. Vznikla v únoru 2009 v návaznosti na dobrovolné rozpuštění Revoluční komunistické ligy (LCR). Jejím cílem je sjednotit všechny síly nalevo od Socialistické strany (PS), včetně těch, které odmítaly spolupráci s LCR z důvodu odporu k trockismu.

The New Anticapitalist Party (, abbreviated NPA) is a far-left French political party founded in February 2009. The party launched with 9,200 members and was intended to unify the fractured movements of the French radical Left, and attract new activists drawing on the combined strength of far-left parties in presidential elections in 2002, where they achieved 10.44% of the vote. (Being 7% in 2007 and 13% in 2012).


Biografie.

Sólová kariéra, Eurovision Song Contest 2009.

Narodila se v Londýně jamajské matce a skotsko-italskému otci jako jeden ze tří potomků. Oba její rodiče jsou zdravotně postiženi - otec je nevidomý a částečně neslyšící a matka je částečně nevidomá. Odmala zpívala a hrála - ve věku dvanácti let se ucházela o roli Naly v představení divadla na West End, "Lví král". V roce 2005 začala působit v dívčí skupině Trinity Stone, která obdržela nahrávací smlouvu od vydavatelství Sony BMG, avšak žádné album nevydala a po dvouletém působení se rozpadla. Mezitím se snažila prosadit jako herečka v televizních produkcích v Anglii a Austrálii.  Počátkem roku 2009 se zúčastnila reality-show "Your Country Needs You", jejíž autoři si za cíl dali vybrat reprezentanta Spojeného království na Eurovizi. Autorem soutěžní skladby pro vítěze byl sir Andrew Lloyd Webber. 31. ledna zvítězila a vydala se na promo tour po Evropě (kromě Anglie vystoupila na Maltě, Ukrajině, v Řecku, Bosně a Hercegovině, Rusku, Polsku a Nizozemsku. 16. května 2009 vystoupila v mezinárodním finále Eurovize v Moskvě. Při vystoupení ji na klavír doprovodil Andrew Lloyd Webber. Na konci hlasování Jade obdržela 173 bodů (včetně nejvyššího dvanáctibodového ohodnocení z Řecka, sedmi bodů ze Slovenska a šesti z České republiky), díky čemuž obsadila 5. místo, nejlepší výsledek pro Spojené království od roku 2002.

Působení v Sugababes.

Po vystoupení na Eurovizi začala pracovat na debutovém albu a vydala singl ""My Man"". V září 2009 nahradila Keishu Buchanan v populární dívčí popové formaci Sugababes. Od počátku jejího působení ve skupině dívky dosáhly dvakrát top 10 britské hitparády singlů a vydaly "Sweet 7". Od roku 2011 si skupina dává pauzu - v roce 2013 hodlají vydat nové album.

Osobní život.

Od roku 2009 udržovala vztah s anglickým hercem Rickym Norwoodem. V září 2011 se rozešli.

Diskografie.

Její diskografie během působení ve skupině Sugababes je k nalezení v článku o této formaci.

Jade Louise Ewen (* 24. ledna 1988, Londýn, Spojené království) je anglická zpěvačka, písničkářka a herečka. V současné době působí v dívčí popové skupině Sugababes. Vešla ve známost v roce 2009 vítězstvím v reality-show "Your Country Needs You" a následnou reprezentací Spojeného království na Eurovision Song Contest 2009 v Moskvě. Její soutěžní píseň ""It's My Time"" napsali Andrew Lloyd Webber a Diane Warren. Ve finále 16. května 2009 obsadila se ziskem 173 bodů 5. místo, nejlepší umístění Spojeného království od roku 2002.

Jade Louise Ewen (born 24 January 1988) is a British singer, songwriter, actress and a former member of the girl group Sugababes. Ewen began her singing career in a girl group named Trinity Stone, which signed with Sony BMG in 2005 but disbanded in 2007 without releasing an album. In 2009, after winning the right, she represented the United Kingdom in the 2009 Eurovision Song Contest by performing the Andrew Lloyd Webber / Diane Warren penned "It's My Time". She finished in fifth place, making her the most successful British Eurovision act since 2002.


Narození a dětství.

Romanův otec Peter Neustädter je ruský Němec, který pochází z Kyrgyzstánu a byl profesionálním fotbalistou a reprezentantem Kazachstánu. Roman se narodil, když jeho otec hrál za FK Dněpr Dněpropetrovsk. Jeho otec následně hrál např. za FK Kajrat Almaty, Karlsruher SC, Chemnitzer FC a 1. FSV Mainz 05.  Neustädterův mladší bratr Daniel je také fotbalista, hrál mimo jiné za TuS Koblenz a FC Twente v Nizozemsku.

Reprezentační kariéra.

Německo.

Neustädter je dvojnásobný německý reprezentant v kategorii U20. Za tým do 21 let odehrál jeden zápas - v poháru Valerije Lobanovského proti Íránu.  14. listopadu 2012 debutoval v německém národním A-týmu v přátelském utkání v Amsterdamu proti Nizozemsku (remíza 0:0). 29. května 2013 hrál poprvé v základní sestavě v přátelském zápase v USA proti Ekvádoru (výhra 4:2), v tomto zápase odehrál 66 minut, potom byl vystřídán Stefanem Reinartzem. Připravil gól na 4:0, který vstřelil Lars Bender. Byly to jeho jediné dva starty za německé reprezentační A-mužstvo.

Rusko.

V lednu 2016 jednal o možnosti hrát za ruský národní tým. V květnu 2016 byl nominován do ruské soupisky na EURO 2016 ve Francii, jelikož obdržel ruské občanství. Debutoval 1. června 2016 v přípravném utkání v Rakousku proti reprezentaci České republiky, dostal se na hřiště v 64. minutě (porážka 1:2).  Trenér Leonid Sluckij jej zařadil do závěrečné 23členné nominace na EURO 2016 ve Francii, kde Rusko obsadilo se ziskem jediného bodu poslední čtvrté místo v základní skupině B. Neustädter odehrál na turnaji dva zápasy ve skupině.

Roman Neustädter (rusky Роман Петрович Нойштедтер; * 18. února 1988, Dněpropetrovsk, SSSR) je německo-ruský fotbalový záložník, hráč klubu Fenerbahçe SK. Od května 2016 má ruské občanství. Na seniorské úrovni reprezentoval dvakrát Německo a od června 2016 je reprezentantem Ruska.

Roman Petrovich Neustädter (; born 18 February 1988) is a Russian professional footballer who plays for Dynamo Moscow in the Russian Premier League. Ethnically German and born in the Soviet Union, Neustädter played for Germany at various youth levels, then being capped twice by the Germany national football team in 2012 and 2013. He switched allegiance to Russia in 2016.


Historie.

Na jaře 2001 byl vyvinut modul mod_accel do Apache [əˈpæči] jako náhradu staršího mod_proxy. Protože byl nespokojen s funkčností a škálovatelností Apache, rozhodl se Igor Sysoev vyvinout Nginx. Vývoj započal v roce 2002 a na podzim roku 2004 vyšla první oficiální verze. Cílem bylo vyvinout řešení, které bude bez problému schopné obsloužit 10 000 požadavků současně s minimálními nároky na operační paměť, možnost proxy, možnost flexibilní konfigurace a bude obsahovat cache. Nginx je naprogramován a dále vyvíjen v programovacím jazyce C. Roku 2011 byla založena stejnojmenná společnost zajišťující vývoj a podporu.

Funkce.

Základním cílem je rychlá distribuce statického obsahu a možnost rozložení zátěže na další servery dle nastavené priority. Systém dále umožňuje definovat záložní server, na který Nginx požadavek předá, pokud primární server neodpoví do stanoveného limitu. Příchozí požadavky Nginx asynchronně zpracovává a vyřizuje (na rozdíl třeba od Apache, který využívá vlákna nebo procesy). Velice častý způsob použití funguje na principu, že příchozí HTTP (nebo HTTPS) požadavek se nejprve pokusí vyhledat ve své cache (má konfigurovatelnou velikost a dobu uchovávání), pokud jej najde, rovnou odpoví. V opačném případě se obrátí na jeden z definované sady serverů (každý server má definovanou prioritu). Pokud mu server do definovaného času stihne odpovědět, předá odpověď; v opačném případě se obrátí na záložní server (samozřejmě je-li definován). Odpověď, pokud může, uloží do své cache a následující dotazy do vypršení časového limitu životnosti cache vyřizuje právě z cache. Jedním z nastavení je možnost nastavit limit počtu připojení z jedné IP adresy (jedna z nejjednodušších obran proti DOS útoku). Nginx je modulární systém a lze přidávat moduly (mnohdy je nutná rekompilace). Jeden z modulů je například GEO lokace, která umožňuje například dle země předávat požadavky na definované servery nebo naopak zakázat přístup na stránky z některých zemí. Za zmínku určitě stojí také moduly pro přesměrování dle definovaných pravidel, zabezpečení stránky heslem, podpora komprese gzip, streaming (FLV, MP4) a mnoho dalších funkcí.  Od verze 1.9.5 podporuje nový protokol HTTP/2.

Rozšířenost.

Různé statistiky udávají různá čísla, v průměru se ale globální podíl na konci roku 2016 pohyboval okolo 16 %. Kvůli poměrně propracované možnosti rozložení zátěže jej používají častěji větší a velké firmy. Z českých firem to je například Seznam.cz, FTV Prima nebo Česká Spořitelna. Ze zahraničních například Nokia, GitHub, WordPress, Dropbox. Tržní podíl serveru Nginx v ČR byl v únoru 2016 na 12,02 %.

Nginx (anglická výslovnost [ˈendžinex]) je softwarový webový server s load managment a reverzní proxy s otevřeným zdrojovým kódem. Pracuje s protokoly HTTP (i HTTPS), SMTP, POP3, IMAP a SSL. Zaměřuje se především na vysoký výkon a nízké nároky na paměť. Nginx je dostupný na Unixu, Linuxu a dalších Unix-like systémech pod BSD; existují varianty pro Solaris, macOS i MS Windows.

Nginx (pronounced "engine X", ) (stylized as NGINX or nginx or NginX) is a web server which can also be used as a reverse proxy, load balancer, mail proxy and HTTP cache. The software was created by Igor Sysoev and first publicly released in 2004. A company of the same name was founded in 2011 to provide support and "Nginx plus" paid software.


Popis.

Lori je malá poloopice, která má na hřbetě a hlavě šedou, rezavou nebo hnědou a na břiše světlejší srst. Nejnápadnější jsou jeho obrovské oranžové oči, kolem kterých má černé zvýraznění a které mu napomáhají vidět ve tmě. Nápadné jsou i jeho dlouhé končetiny na kterých má palec postavený proti ostatním prstům, což mu skvěle pomáhá se pevně držet na větvích stromů. Jeho tělo měří 18–26 cm a ocas mu chybí, je zakrnělý. Hmotnost se pohybuje circa od 85 do 350 g. Lori je velmi starobylý druh a patří k jedné ze sedmi čeledi poloopic, od nichž odvozujeme dnešní opice.

Biologie a chování.

Podrobnosti o životě loriho štíhlého se získávají velice těžce, jelikož je to typicky noční živočich a pohybuje se vysoko v korunách stromů, kde tráví i většinu svého života. Přes den spí smotaný v klubíčku a pevně se drží větve, což dokazuje i fakt, že strhnout spícího a držící ho se loriho ze stromu je velice složité a namáhavé. K tomu, že se může neustále několik hodin pevně držet větví ve spánku mu umožňuje jeho rozvinuté svalstvo, které vydrží až neuvěřitelné vypětí. Velkou a známou charakteristikou loriho štíhlého je i jeho pomalý a váhavý pohyb, který se stal spolehlivou charakteristikou všech členů čeledi outloňovitých. Jeho pomalý pohyb mu představuje obrovskou výhodu, jelikož je pro dravce méně viditelným, ale zároveň se tak stává snadnou kořistí hadů a jiných predátorů, kteří se pohybují po zemi.  K zorientování ve velké tmě, ve které se pohybuje, má své velké oči, které ve tmě svítí. Důležitým faktorem je však i jeho stopa, pach, který za sebou zanechává a který mu pomáhá za svítání najít znovu cestu ke svému stromu, kde přečkával minulou noc. Tento pach slouží také k dorozumívání mezi jednotlivci. Jeho způsob lovu potravy je prostý. Velice pomalu a neslyšně se přiblíží ke své oběti, nejčastěji k hmyzu – zvláště sarančí – ale i ještěrek, malých ptáků, jejich vajec, a pokud se dostane do odpovídající vzdálenosti, rychle oběť chytí pevně do svých rukou a sežere ji. Jeho potrava je však i rostlinná, např. výhonky, nejrůznějšími plody nebo listy.  Loriové mají skvělý sluch a dokáží postřehnout i ty nejjemnější šelesty. Žijí obyčejně v párech nebo v malých skupinách, samostatně jen velice zřídka. V Indii se lori štíhlý rozmnožuje dvakrát ročně, většina porodů v květnu a v prosinci. Samice rodí nejčastěji 2–3 mláďata, která se ihned po narození chytí matky za srst na břiše a ihned hledají struky. Samice svá mláďata při spánku pečlivě skryje v klubíčku. Zavěšené na matce zůstávají mláďata celý rok, poté se osamostatňují a matku následně opouštějí.  U loriho štíhlého rozeznáváme dva poddruhy:

Chov v zoo.

Lori štíhlý je chován v sedmi evropských zoo a aktuálně jej v Česku nechová žádná zoo. V nedávné minulosti jej chovala Zoo Plzeň a také Zoo Praha, která tento druh představovala v pavilonu Indonéská džungle.

Lori štíhlý ("Loris tardigradus") je malý primát z čeledi outloňovitých (Lorisidae) a nejznámější zástupce rodu lori ("Loris"), který obývá deštné, světlé a lužní lesy na Srí Lance (Cejlonu) a v jižní Indii. Jeho první název lori pochází z nizozemského slova "loeris", což znamená klaun. Lori tento název získal díky svému komickému vzhledu.

The red slender loris ("Loris tardigradus") is a small, nocturnal strepsirrhine primate native to the rainforests of Sri Lanka. This is #6 of the 10 focal species and #22 of the 100 EDGE mammal species worldwide considered the most evolutionarily distinct and globally endangered. Two subspecies have been identified, "L. t. tardigradus" and "L. t. nycticeboides".


Symptomy a pacienti.

Stendhalův syndrom postihuje především pacienty v rozmezí 26 až 40 let, kteří málokdy opouštějí domov.  Nejčastějšími průvodními symptomy Stendhalova syndromu je zrychlený tlukot srdce, závratě, omdlévání, žaludeční bolesti, dušnost a záchvaty paniky, u některých pacientů se také objevují halucinace nebo sexuální puzení. Tyto symptomy se mohou rozvinout v dočasnou psychózu.

Historie.

Tento stav byl pojmenován po známém francouzském spisovateli 19. století, Stendhalovi (vlastním jménem Henri-Marie Beyle), který jako první popsal svou zkušenost s tímto jevem během své návštěvy Florencie v roce 1817 ve své knize Neapol a Florencie: Cesta z Milana do Reggia: „"Byl jsem v jakési extázi, z myšlenky, že jsem ve Florencii, blízko velikánům, jejichž hrobky jsem viděl. Pohlcený rozjímáním o posvátné kráse... dosáhl jsem bodu, kdy člověk zažívá s nebeské pocity... Všechno mluvilo tak živě k mé duši. (...) Když jsem opouštěl kostel Santa Croce, měl jsem bušení srdce, jemuž v Berlíně říkají „nervy“. Život ze mě vyprchával. Šel jsem strachuje se, že upadnu."“  Ačkoliv se psychiatři dlouho přeli, zdali tento syndrom vůbec existuje, jeho dopad na jím postižené je dostatečně silný, aby si vyžádal nemocniční ošetření a dokonce antidepresiva. Personál florentské nemocnice Santa Maria Nuova je zvyklý na ošetřování turistů trpících závratným okouzlením a dezorientací po obdivování sochy Davida, mistrovských děl v galerii Uffizi a dalších pokladů tohoto toskánského města. Přestože existuje mnoho lidí poukazujících na tento jev již v raném 19. století, syndrom byl pojmenován až v roce 1979, kdy byl popsán italskou psychiatričkou Graziellou Magheriniovou. Stendhalův syndrom byl poprvé diagnostikován v roce 1982.  Zajímavou skutečností také je, že samotní Italové jsou vůči tomuto stavu imunní – možná je to způsobeno tím, že Italové znají Florencii velice dobře a jsou unaveni její krásou.

Výzkum a studie.

Doktorka Graziella Magherini studuje Stendhalův syndrom již od raných 80. let minulého století. Výsledky svého bádání shrnula v knize Stedhalův syndrom ("La Sindrome di Stendhal"), vydané v roce 1989. Podle Grazielly Magheriniové může pohled na výtvarná umění starých mistrů škodit mentálnímu zdraví jedince. Každý rok pozoruje, jak se u hrstky návštěvníků Florencie rozvíjí podivný patologický jev, způsobený setkáním s kulturními poklady města. Vysvětluje, že mnoho lidí přistupujících k uměleckým dílům podlehne syndromu. Ti ostatní mají mentální imunitu, 'vždy zůstávají racionálními' na rozdíl od estetického požitku z města.  Magheriniová označila jedince, kteří podlehli Stendhalovu syndromu, jako „neintelektuální, ale sensitivní a snadno podléhající emocím“. Dalším vysvětlením je psychický i fyzický stav turistů, kteří jsou většinou vystresováni neklidnou cestou.  Na rozdíl od moderní metodologie profesorky Magheriniové, Stendhalův syndrom naráží na dávný strach ze zhoubného působení kulturního umění na emocionální citlivost. Podle příkladu doktorky Magheriniové zaznamenali její kolegové z italské vědecké komunity více milostných reakcí na umění. Nedávno například sexuoložka Serenella Salomoni zveřejnila svou studii zabývající se Rubensovým syndromem, kde došla k závěru, že nádherné malby mohou provokovat silné sexuální pocity.

Místa provokující Stendhalův syndrom.

Místa, která nejčastěji provokují tyto záchvaty:  Další památky:

Jiné.

Profesor Antonín Heveroch (1869–1927) ve své knize "O podivínech a lidech nápadných" (dostupné ve Wikizdrojích) cituje podle Lombrosa mimo jiné tyto příklady: „Byron dostal křečovitý záchvat, když viděl hráti Keana. Malíř Francia umřel radostí, když viděl obraz Raphaelův. Ampère se bál, že umře radostí, když uviděl pobřeží janovské.“ (kapitola III)  O neschopnosti snést krásu světa mluvil Richard Burton v roce 1974 v rozhovoru s Michaelem Parkinsonem, který přání vyhnout se této kráse uvedl jako důvod svého alkoholismu (tři láhve tvrdého alkoholu denně).

Stendhalův syndrom (známý také jako Florentský syndrom nebo Hyperkulturémie) je psychosomatická nemoc, která způsobuje zrychlený tep, závratě, zmatení a dokonce i halucinace v případě, že je jedinec vystaven zkušenosti mající velký osobní význam, především při pohledu na umění. Termín se může použít i pro podobnou reakci na nezměrnou krásu přírody.

Stendhal syndrome, Stendhal's syndrome or Florence syndrome is a psychosomatic condition involving rapid heartbeat, fainting, confusion and even hallucinations, allegedly occurring when individuals become exposed to objects or phenomena of great beauty.


Výroba a vlastnosti.

Není znám postup výroby zbraně, tyto znalosti byly vojenským tajemstvím a nebyly vůbec zapsány.  Zatímco většina středověkých mečů byla vyrobena z měkkého železa s nízkým obsahem uhlíku, ocel meče Ulfberht má mnohem větší úroveň uhlíkové příměsi a minimum nežádoucí strusky, která ocel oslabuje. To dodává zbrani větší pružnost a spolehlivost, že se nezasekne ve štítu nepřítele a lze jí snadněji vyseknout. Kvalita této oceli se podobá spíše kvalitě moderní oceli než středověké.  Tyto meče se vyráběly v období, kdy byla otevřena obchodní cesta do Střední Asie. Podle možné teorie byla tato technologie získána Vikingy, kteří cestovali po obchodní stezce do Střední Asie a získané znalosti poté ještě zdokonalili.  Použitím odhadovaného postupu současný kovář Richard Furrer úspěšně vyrobil repliku meče Ulfberht v odpovídající kvalitě.

Použití.

Ulfberht byl vzácnou zbraní nošenou elitními válečníky a veliteli. Poskytoval svému majiteli výhodu oproti běžným zbraním Vikingské doby díky vysoce kvalitní oceli. Meč dokázal snést mnohem více zásahů a lépe pronikal brněním a štíty než běžný vikinský meč. Jediným na první pohled viditelným rozdílem je nápis "+ULFBERH+T" umístěný blízko jílce a až mikroskop dokáže odhalit velikou čistotu oceli.  Jeho hlavním účelem bylo prolomit se přes nepřátelský štít a zbroj. Jeho čepel byla v porovnání s jinými z té doby velmi ohebná a tak snadno se nezasekla po zásahu do dřeva nebo oceli, což jeho držiteli umožnilo rychleji se pohnout potom co zasáhl nepřítele.

Jméno.

Meče tohoto typu jsou pojmenovány podle nápisu na nich, Franckého slova "Ulfberht", které je na meči vloženo do spodní části čepele.  Jméno samotné je zahaleno tajemstvím a není známo co nebo kdo byl "Ulfberht". Nejpravděpodobněji šlo o jméno výrobce meče, který tento meč poprvé vyrobil a své znalosti dále předal svému synovi nebo učedníkovi. Možné také je, že to byl název kovárny, ve které věděli jak meč vyrobit. Nicméně vychází najevo, že Ulfberth byl známou značkou. Meče s jiným seřazením písmen (+ULFBERHT+) jsou kopie vytvořené z normální středověké oceli. Pravá značka Ulfberth nese nápis +ULFBERH+T.

Ulfberht je jméno vikingských mečů používaných ve Skandinávii před více než tisíci lety. Vyznačují se kvalitní ocelí. Obdobné kvality bylo dosaženo až o 1000 let později v době průmyslové revoluce. Britský historik Alan Williams tvrdí, že Ulfberht byl „nejlepší meč, který kdy byl vyroben“ a překonává zbraně jako katana nebo dlouhý meč. Tyto meče se objevují přes více než 200 let, tedy nejsou dílem jednoho kováře. Nápis na meči je doplněn o kříže a vyskytuje se ve dvou variantách "+ULFBERH+T" nebo "+ULFBERHT+". Meče byly zřejmě napodobovány. Bylo nalezeno 171 takto označených mečů, ale pouze některé jsou autentické meče vyznačující se vysokou kvalitou oceli.

The Ulfberht swords are about 170 medieval swords found in Europe, dated to the 9th to 11th centuries, with blades inlaid with the inscription "+VLFBERH+T or +VLFBERHT+". That word is a Frankish personal name that became the basis of a trademark of sorts, used by multiple bladesmiths for several centuries.


Velké bulváry.

Velké bulváry představují nejstarší ukázku pařížských bulvárů. Nacházejí se na pravém břehu na místě bývalého opevnění Karla V. a Ludvíka XIII. Jedná se o bulváry vedoucí od "Place de la Bastille" přes "Place de la République" až k Place de la Concorde: "Boulevard Beaumarchais", "Boulevard des Filles-du-Calvaire", "Boulevard du Temple", "Boulevard Saint-Martin", "Boulevard Saint-Denis", "Boulevard de Bonne-Nouvelle", "Boulevard Poissonnière", "Boulevard Montmartre", "Boulevard des Italiens", "Boulevard des Capucines" a "Boulevard de la Madeleine".  Hradby vznikly v letech 1370-1382 z podnětu Karla V. Vedly od dnešního náměstí Bastilly až k Louvru. Jejich severozápadní část byla za vlády Ludvíka XIII. nahrazena v letech 1633-1636 novým opevněním (oblast dnešního "Place de la Madeleine").  Kolem roku 1660 bylo opevnění ve špatném stavu a po vítězství Ludvíka XIV. již nebylo potřebné. Zdi byly strženy a příkopy zasypány. Zůstala pouze pevnost Bastilla. Na vytvořených ulicích byly vysázeny dvě řady stromů. Některé opevněné brány byly nahrazeny triumfálními oblouky (Porte Saint-Denis, Porte Saint-Martin).  Tyto práce probíhaly v letech 1668-1705 za Ludvíka XIV., který jimi pověřil architekta Pierra Bulleta (1639-1716). V západní části bulvárů si v přilehlých čtvrtích šlechta a finančníci postavili velkolepé paláce. Naopak ve východní části se objevily lidové atrakce jako divadla, taneční sály, restaurace apod.  V roce 1778 byly bulváry vydlážděny, plynové osvětlení se poprvé objevilo v roce 1817 v pasáži Panoramas a v roce 1826 se rozšířilo na bulváry. První koňský omnibus "Madeleine-Bastille" byl zaveden 30. ledna 1828.  Ve 20. století bylo zejména v západní části mnoho kaváren a restaurací nahrazeno kancelářemi a firemními sídly.

Druhá řada bulvárů.

V letech 1785-1788 bylo postaveno kolem Paříže nové opevnění. Po jeho zboření v 19. století vznikl nový pás bulvárů. Urbanistické plány z 50. let 20. století počítaly s jejich proměnou na městskou dálnici, k čemuž nakonec nedošlo. Jedná se o bulváry od náměstí Place de la Nation po Place des Ternes: "Boulevard de Charonne", "Boulevard de Ménilmontant", "Boulevard de Belleville", "Boulevard de la Villette", "Boulevard de la Chapelle", "Boulevard de Rochechouart", "Boulevard de Clichy", "Boulevard des Batignolles" a "Boulevard de Courcelles". Tyto ulice nesou většinou jména bývalých obcí připojených k Paříži a nemají žádné souhrnné označení.

Maršálské bulváry.

Ve 20. letech 20. století proběhla demolice posledních hradeb, což umožnilo vytvořit pás bulvárů kolem celé Paříže. Tyto bulváry nesou jména maršálů Francie, proto se nazývají souhrnně Maršálské bulváry. Jedná se o 22 bulvárů: "Boulevard Soult", "Boulevard Poniatowski", "Boulevard du Général-Jean-Simon", "Boulevard Masséna", "Boulevard Kellermann", "Boulevard Jourdan", "Boulevard Brune", "Boulevard Lefebvre", "Boulevard Victor", "Boulevard du Général-Martial-Valin", "Boulevard Murat", "Boulevard Suchet", "Boulevard Lannes", "Boulevard de l'Amiral-Bruix", "Boulevard Gouvion-Saint-Cyr", "Boulevard Berthier", "Boulevard Bessières", "Boulevard Ney", "Boulevard Macdonald", "Boulevard Sérurier", "Boulevard Mortier" a "Boulevard Davout". Za nimi vede ještě městský okruh postavený na předpolí hradeb - Boulevard périphérique.

Haussmannovy bulváry.

Jako Haussmannovy bulváry se nazývají ulice, které vznikly při rozsáhlé přestavbě Paříže během Druhého císařství za prefekta Haussmanna. Jsou výsledkem změn v urbanismu města, takže se nenacházejí na místě bývalých hradeb. Mají ovšem podobnou charakteristiku, tj. široké ulice osázené stromy s vybudovanými městskými paláci. Klasickými příklady jsou Boulevard Saint-Germain nebo Boulevard Haussmann. Tyto ulice měly nahradit nevyhovující středověké uličky a byly proto proraženy v hustě obydlených čtvrtích, zatímco dosavadní bulváry vznikaly převážně na méně osídlených okrajích tehdejšího města.  Bez ohledu na dobu svého vzniku mají pařížské bulváry obdobnou koncepci a tvoří snadno rozpoznatelnou část zdejší městské architektury.

Pařížské bulváry jsou široké a významné ulice, které tvoří důležitou součást v urbanismu města. Byly postaveny z podnětu ústřední vlády zpočátku na místě bývalých městských hradeb poté, co bylo opevnění zrušeno jako zastaralé. Proto bulváry vytvářejí obloukové trasy. Některé ovšem byly proraženy středem města bez ohledu na polohu bývalých hradeb (např. "Boulevard Richard-Lenoir", "Boulevard Raspail", "Boulevard de Sébastopol", "Boulevard de Magenta" aj.) Na pravém břehu se v Paříži nacházejí tři řady bulvárů. "Velké bulváry" (Grands Boulevards) v prostoru středověkých hradeb, dále bulváry postavené na místě hradeb z 18. století (bez konkrétního pojmenování) a nakonec tzv. "Maršálské bulváry" (boulevards des Maréchaux) postavené po zničení Thiersových hradeb z 19. století. Boulevard périphérique, který rovněž vznikl na místě bývalých hradeb, je klasický městský okruh a nemá tedy charakter obvyklých pařížských bulvárů.

Boulevards of Paris are boulevards which form an important part of the urban landscape of Paris. The boulevards were constructed in several phases by central government initiative as infrastructure improvements, but are very much associated with strolling and leisurely enjoyment in the minds of Parisians.


Historie.

Ve středověku byl boj proti požárům v rukou samotných obyvatel a neexistoval žádný profesionální sbor. Policejní nařízení z let 1371, 1395 a 1400 ukládala majitelům domů mít k dispozici velký sud s vodou pro případ požáru.  V roce 1524 pařížský parlament nařídil, že obyvatelé mají mít v domech nádoby s vodou a v oknech mají být v noci rozsvícené svítilny, což bylo první pouliční osvětlení v Paříži.  Dne 31. července 1681 byly v Paříži a na předměstích (v klášterech, domech konšelů a bohatých měšťanů) rozmístěna vědra a háky. Hlavní sklad byl na radnici. Protože však členové náboženských řádů a měšťané nebyli schopni se požárům účinně bránit, nařídil Ludvík XIV., že hlavními bojovníky proti požárům budou členové švýcarské a francouzské gardy.  Další povinností bylo udržovat studny a vodní nádrže v dobrém stavu a stejně tak všechny prostředky k ochraně. V roce 1699 François Dumouriez du Perrier získal královské povolení, aby vylepšil situaci ve městě a získal na 30 let koncesi na postavení vodních čerpadel a dodávku kožených hadic ve městě.  V roce 1715 byl François Dumouriez du Perrier jmenován Ludvíkem XIV. hlavním dozorcem veřejných čerpadel, která sloužila obyvatelstvu bezplatně v případě požárů, čímž se stal prvním profesionálním hasičem ve Francii. V roce 1719 bylo v Paříži 17 veřejných čerpadel, která udržovalo a obsluhovalo 40 osob. V roce 1722 Ludvík XV. založil "Compagnie des Gardes des Pompes du Roy" (Společnost strážců královských čerpadel). Tento první hasičský sbor měl 62 mužů.  Hasičský sbor byl přeměněn v roce 1793 na "Corps des gardes-pompes de la ville de Paris" (Sbor hasičů města Paříže). Po požáru na rakouském velvyslanectví 1. července 1810, při kterém zahynulo asi 100 osob, přeměnil Napoleon sbor výnosem z 18. září 1811 s novým názvem "Bataillon de sapeurs-pompiers de Paris" (Hasičský prapor v Paříži) na vojenskou jednotku. V roce 1867 se hasiči přejmenovali na "Régiment de sapeurs-pompiers de Paris" (Hasičský pluk v Paříži) a od roku 1967 používají dnešní název.

Rozdělení.

BSPP má 77 hasičských stanic, které jsou rozděleny do třech základních skupin. Skupina 1 zahrnuje severovýchodní část metropole a departement Seine-Saint-Denis, skupina 2 jihovýchodní část Paříže s departementem Val-de-Marne a skupina 3 zahrnuje západní část města včetně departementu Hauts-de-Seine. V samotné Paříži se nachází 25 hasičských stanic, zbývajících 52 leží v departementech. Velitelství sídlí na "Place Jules Renard" v blízkosti Porte Maillot.

Statistika.

BSPP má 130 požárních vozů a 63 žebříků. Se svými 7 412 zaměstnanci (2005) je po hasičském sboru v New Yorku (16 000) druhým největším hasičským sborem na světě. Třetí je Londýn s necelými 7 000 zaměstnanci.  Sbor každoročně provede na 430 000 výjezdů, z nichž většina (75 %) připadá na lékařskou pohotovost a dopravní nehody. Na technická nebezpečí připadá 15 % a na samotné požáry jen asi 5% výjezdů.  Roční rozpočet v roce 2005 činil 323,7 miliónů eur, z něhož 78,2 % tvořilo platy a sociální pojištění, 10,5 % materiál, 8,8 % stavební investice a 2,5 % nájemné. Na financování se spolupodílí departementy (29 %), město Paříž (26 %), ministerstvo vnitra (24 %) a ostatní obce (21 %).

Hasičská brigáda v Paříži (francouzsky "Brigade de sapeurs-pompiers de Paris", zkráceně BSPP) je profesionální hasičský sbor v Paříži. Jedná se o jednotku francouzského vojska, která je však podřízena policejnímu prefektovi a tudíž podléhá ministerstvu vnitra. Jeho pravomoc se vztahuje na město Paříž a sousedící departementy Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis a Val-de-Marne. Od roku 1969 zajišťuje protipožární zabezpečení kosmodromu v Kourou ve Francouzské Guyaně. Heslo pařížských hasičů zní „"Sauver ou périr"“ (Zachránit nebo zahynout).

The Paris Fire Brigade (French: "Brigade des sapeurs-pompiers de Paris", BSPP) is a French Army unit which serves as the primary fire and rescue service for Paris, the city's inner suburbs and certain sites of national strategic importance.


Středověká pařížská škola.

Jako středověká "École de Paris" je označováno množství iluminátorů, jejichž identita je povětšinou neznámá, a kteří učinili z Paříže významné evropské centrum knižních maleb v celém románském a gotickém období a též pro určitý čas v období renesance. Nejznámějšími umělci této doby byli Jean Pucelle (kolem 1300–1334) a Jean Fouquet. K této škole se řadí také bratři z Limburka, kteří pocházeli původně z Nizozemí, ale mnoho času strávili i v Paříži. Nicméně jejich styl nebyl typický pro pařížskou školu té doby.

Moderní pařížská škola.

Oproti jiným uměleckých směrům označovaných jako škola, nemá moderní "École de Paris" žádný sjednocující prvek a je chápána jako celkové označení pro kulturní centrum, které se vytvořilo v Paříži koncem 19. století a v 1. polovině 20. století. Pařížská kulturní scéna tohoto období byla formována mnohdy umělci, kteří nepocházeli přímo z Francie. K nim se v první řadě počítají Pablo Picasso, Juan Gris a Amedeo Modigliani, z francouzských umělců pak Henri Matisse, André Derain a Georges Braque. Dalšími významnými umělci té doby působícími v Paříži byli Marc Chagall, Giorgio de Chirico, Kees van Dongen, Max Ernst, Joan Miró a Piet Mondrian a Francouz Pierre Bonnard. V období před rokem 1900 převládal v Paříži impresionismus, postimpresionismus a secese, mezi lety 1901–1914 dominovali fauvismus a kubismus. Expresivnější zaměření se nalézají v díle Georgese Rouaulta a v raném Picassově období.  Mnozí z nich po první světové válce pokračovali v tvorbě v Paříži až do vypuknutí druhé světové války. K nim nově přibyli také Hans Arp, Robert Delaunay, Sonia Delaunay, Constantin Brâncuși, Raoul Dufy, René Iché, Arthur Kolnik, Tsuguharu Foujita nebo Chaïm Soutine. V této době se objevuje rovněž dadaismus a po roce 1925 surrealismus.

Nová pařížská škola.

Po druhé světové válce až zhruba do roku 1960 se jako "nová pařížská škola" (Nouvelle École de Paris) nebo též "druhá pařížská škola" označuje skupina soudobých malířů, kteří se věnovali především abstraktnímu malířství. Tuto "Nouvelle École de Paris" tvořila nijak pevně organizovaná skupina malířů Jean Dubuffet, Pierre Soulages, Nicolas de Staël, Hans Hartung, Serge Poliakoff, Bram van Velde, Georges Mathieu, Jean René Bazaine, Alfred Manessier, Jean Le Moal a Gustave Singier. K nim patřili další umělci, kteří však působili více umělecky samostatně jako Arnold Fiedler, Nicolas de Staël, Maria Helena Vieira da Silva, Raoul Ubac, Wols, francouzsko-čínský umělec Zao Wou-Ki nebo členové skupiny CoBrA. Mnozí tito umělci byli zástupci lyrické abstrakce a tachismu, takže se často "Nouvelle École de Paris" používá jako synonymum pro tachismus.  "École de Paris" bylo rovněž označení pro sérii výstav moderního umění v Paříži. K nejvýznamnějším patří výstava "École de Paris 1957" v galerii Charpentier. Této výstavy se účastnilo přes 150 umělců, mezi jinými Hans Hartung, Roger Bissière, Édouard Pignon, Gustave Singier, Pierre Soulages, Jean Carzou, Roger Chapelain-Midy a mnozí další.

Pařížská škola (francouzsky "École de Paris") je označení pro různé skupiny umělců, kteří v minulosti působili v Paříži. Jedná se jednak o skupinu středověkých iluminátorů, dále o skupinu umělců v Paříži před první světovou válkou, obdobnou skupinu v meziválečném období a rovněž skupinu novodobých malířů po druhé světové válce.

School of Paris () refers to the French and émigré artists who worked in Paris in the first half of the 20th century.


Původ.

Dvoupatrový dům postavený ve federálním stylu na horním Manhattanu byl dokončen v roce 1802, jen dva roky před Hamiltonovou smrtí způsobenou následky zranění z jeho souboje s Aaronem Burrem 11. července 1804. Panství bylo pojmenováno „Grange“ po hospodářství Hamiltonova dědečka ve Skotsku. Grange byl jediný domov, který kdy Hamilton vlastnil, a několikrát týdně tam dojížděl dostavníkem ze své advokátní kanceláře. Dům zůstal ve vlastnictví rodiny dalších 30 let po jeho smrti.

První přemístění.

V roce 1889 přešlo sídlo do vlastnictví farnosti St. Luke's Episcopal Church v Greenwich Village. V té době se ulice na Manhattanu přestavovaly (projekt Manhattan street grid - Síť ulic na Manhattanu) a farnost musela dům přemístit o půl bloku na východ a asi o dva bloky na jih v souladu se zmíněným projektem.  Grange byl v prosinci 1960 vyhlášen národní kulturní památkou. Soukromý fond National Park Foundation koupil dům i s pozemkem a převedl ho na National Park Service. Kongres ustanovill Grange národní památníkem 27. dubna 1962. Zároveň požadoval, aby byl dům přemístěn na jině místo a obnoven do podoby z let 1802–1804, kdy Hamilton v domě žil. Do Národního registru historických míst byl památník zapsán 15. října 1966.

Druhé přemístění.

V únoru 2008 začaly práce na přesunu domu, ten byl dokončen o čtyři měsíce později 7. června 2008. Dům byl přemístěn o jeden blok na jih na ulici Convent Avenue a o jeden blok na východ na 141. ulici do nové lokality v St. Nicholas Parku. Sídlo bylo zrestaurováno a v zahradě kolem domu bylo kromě jiných rostlin vysázeno i třináct stromů ambroní západních (sweet gum "Liquidambar styraciflua)" jako v původní Hamiltonově zahradě. Stromy představují třináct prvních amerických statů.  Grange byl znovu otevřen pro širokou veřejnost 17. září 2011.

Národní památník Hamilton Grange, také známý jako Grange nebo Hamilton Grange Mansion, je přemístěné panské sídlo Alexandra Hamiltona, jednoho z Otců zakladatelů. Sídlo stojí na pozemku National Park Service v St. Nicholas Parku na Manhattanu. Je to jeho třetí adresa od doby vzniku stavby.

Hamilton Grange National Memorial, also known as The Grange or the Hamilton Grange Mansion, is a National Park Service site in St. Nicholas Park, Manhattan, New York City, that preserves the relocated home of U.S. Founding Father Alexander Hamilton. The mansion holds a restoration of the interior rooms and an interactive exhibit on the newly constructed ground floor for visitors. The Hamilton Heights subsection of Harlem derived its name from Hamilton's 32-acre estate there.