Život.

V letech 1895–1897 vystudoval malířství na "École des Beaux-Arts" a "École des Arts Décoratifs" v Paříži. Po studiích začal vytvářet obrazy v impresionistickém stylu, účastnil se i impresionistických výstav v "Salon d'Automne" a "Salon des Indépendants" roku 1903. První samostatnou výstavu měl roku 1905 v galerii "Hausmann" v Paříži a i zde ještě prezentoval impresionistická díla.  Po impresionistických začátcích přešel k postimpresionismu, po roce 1908 začal užívat kubistické a fauvistické prvky. V roce 1910 se seznámil s Marcelem Duchampem a jeho bratry, kteří ho seznámili s básníkem Guillaume Apollinairem. Ten ho uvedl do světa dadaismu.  V roce 1913 odjel do Spojených států. Jeho výstava "Armory Show" v New Yorku měla obrovský úspěch u kritiků i veřejnosti, podobně expozice v "Galerii 291", kterou mu uspořádal známý fotograf Alfred Stieglitz.  Během druhého pobytu v New Yorku v roce 1915 Picabia, Marcel Duchamp a američtí avantgardisté začali široce propagovat dadaismus v USA. Založili v New Yorku i dadaistickou pobočku, která začala vydávat časopis "291". Roku 1917 Picabia začal vydávat vlastní časopis "391". Zde také zveřejnil své první „Mechanické kresby“, sérii kompozic, kde použil technické výkresy, z nichž vytvořil tvary lidských postav. Tyto „mechanomorfy“ ho proslavily a staly se symbolem dadaismu. Roku 1917 byl Picabia v USA naposledy. V Evropě však vycházel časopis "391" až do roku 1924.  V roce 1918 odjel do Švýcarska, kde se stal členem skupiny curyšských dadaistů. Vydal zde knihu "Poèmes et dessins de la fille née sans mère" ("Básně a kresby dívky narozené bez matky") a přispíval do časopisu "Dada". Roku 1920 začal vydávat časopis "Cannibale".  V roce 1921 principy dadaismu hlasitě zavrhl jako překonané a přihlásil se k surrealismu, v úzkém kontaktu s André Bretonem. Roku 1924 však článkem v časopise "391" zavrhl i surrealismus.  Druhou světovou válku strávil ve Švýcarsku, kde se spřátelil s Gertrude Steinovou. Po válce se vrátil do Paříže a sblížil se s existencialisty. Začal se též věnovat scénografii.

Francis Picabia, původním jménem François Marie Martinez Picabia (22. ledna 1879, Paříž – 30. listopadu 1953, Paříž) byl francouzský malíř, básník a grafik, z otcovy strany španělského původu. Představitel řady avantgardních směrů první poloviny 20. století: dadaismu, kubismu, orfismu, fauvismu i surrealismu.

Francis Picabia (: born Francis-Marie Martinez de Picabia; 22January 1879 – 30November 1953) was a French avant-garde painter, poet and typographist. After experimenting with Impressionism and Pointillism, Picabia became associated with Cubism. His highly abstract planar compositions were colourful and rich in contrasts. He was one of the early major figures of the Dada movement in the United States and in France. He was later briefly associated with Surrealism, but would soon turn his back on the art establishment.


Život.

Joseph Woelfl pocházel z nižší šlechty, jeho otec Johann Paul Wölfl byl právník. Prvním Woelflovým učitelem hudby byl zřejmě Leopold Mozart, dále ho vychovával Michael Haydn. Veřejně začal Woelfl vystupovat jako sólový houslista již v sedmi letech. V letech 1786 až 1788 studoval na benediktinské univerzitě v Salzburgu. Jeho osudy v těchto letech nejsou podrobněji známy, ale roku 1790 se objevil ve Vídni vedle W. A. Mozarta již jako hotový klavírní virtuos. Mozart ho doporučil jako učitele klavíru knížeti Michału Kleofasi Ogińskému (1765–1833) do Varšavy. Ve Varšavě Woelfl úspěšně působil až do roku 1795 jako klavírista a učitel hudby, začal zde také uvádět své symfonické a klavírní skladby.  Po návratu z Varšavy do Vídně vystupoval Woelfl jako klavírista a skladatel oper, klavírních i komorních děl. Jeho opera "Hlava bez muže" dosáhla v Praze takového úspěchu, že byla přeložena do češtiny a 14. dubna 1799 uvedena i v tomto jazyce. Na přelomu let 1798/99 vystupoval společně s Beethovenem v klavírním a improvizačním „souboji“.  Roku 1798 si Woelfl vzal herečku Theresu Klemmovou, která mu dala syna. Manželské štěstí ovšem zřejmě nevydrželo dlouho a již v březnu 1799 odjel Woelfl na roční turné do Prahy, Drážďan, Lipska, Berlína a Hamburku. V létě 1800 se ještě krátce zdržel ve Vídni, a pak ji opustil navždy. Na svých turné si vybudoval pověst technicky zdatného a kompozičně vynalézavého klavírního virtuosa. V září 1801 se usadil na čtyři roky v Paříži, etabloval se jako vynikající hudebník, a díky tomu zde mohl začít publikovat svoji hudbu pro náročnější obsazení, zejména klavírní koncerty. V květnu 1805 pak se odstěhoval do Londýna, kde rovněž zažil velké úspěchy a předložil publiku řadu nových skladeb. Opět se zde oženil a měl dalšího syna. Po krátké nemoci v roce 1812 zemřel.  Woelflova díla, svým stylem blízká Mozartovi, byla přetiskována až do konce 19. století, pak se na skladatele pozapomnělo. Ve 21. století zažívá zájem o Woelflův skladatelský odkaz mírné oživení.

Joseph Johann Baptist Woelfl, zhruba do roku 1790 psaný Wölfl (24. prosince 1773 Salzburg – 21. května 1812 Londýn – Mary-Le-Bone), byl rakouský hudební skladatel a koncertní klavírista z okruhu Mozartovy rodiny.

Joseph Johann Baptist Woelfl (surname sometimes written in the German form Wölfl) (24 December 1773 - 21 May 1812) was an Austrian pianist and composer.


Život.

Narodil se v malé vesnici v Lotrinsku, asi 25 km severovýchodně od Nancy, jako druhé ze sedmi dětí pekaře. O jeho životě není mnoho známo. Malířství se učil snad v blízkém Nancy, ale v jeho obrazech je znát spíš vliv barokního naturalismu Caravaggiova, s nímž se mohl setkat nejspíše prostřednictvím tzv. Utrechtské školy (Hendrick Terbrugghen) roku 1616, kdy Utrecht navštívil. 1617 se oženil s Dianou le Nerf a roku 1620 si zařídil ateliér v jejím rodišti Lunéville, kde měl značný úspěch a stal se zámožným měšťanem. Po vypálení města roku 1638 odešel do Paříže a stal se dvorním malířem francouzského krále Ludvíka XIII. Po návratu do Lunéville pracoval pro zdejší měšťany i pro lotrinského vévodu. Později se zúčastnil františkánského hnutí a maloval převážně náboženská témata. Zemřel při morové epidemii s dalšími členy své rodiny roku 1652. Jeho syn Étienne (*1621) byl také malíř.

Dílo.

Začal malovat už jako malý chlapec, jeho raná díla vykazují zřetelný vliv caravaggiovské školy a mají často žánrová témata: žebráci, hudebníci, hráči a kartářky, ale i světci, ovšem vždy také jako chudí lidé. Zralá díla hlavně náboženského obsahu se vyznačují jednoduchostí a prostotou, výjevy jsou velmi často noční s efektním osvětlením svíčky. Protože brzy po smrti upadl v zapomenutí, byla jeho díla často připisována jiným malířům, například Guido Renimu, Zurbaránovi nebo Velazquezovi. Teprve roku 1915 určil německý historik umění H. Voss několik známých obrazů jako díla La Tourova a na souborné výstavě roku 1934 už jich bylo 13. Dnes je známo asi 40 La Tourových obrazů, které jsou v těch nejznámějších galeriích po celém světě.

Georges de La Tour ["žorž de la túr"] (13. března 1593 Vic-sur-Seuille - 30. ledna 1652 Lunéville) byl francouzský barokní malíř, po staletích zapomenutí znovu objevený až počátkem 20. století. Maloval náboženské i žánrové obrazy s charakteristickou náladou a dramatickým osvětlením.

Georges de La Tour (March 13, 1593 – January 30, 1652) was a French Baroque painter, who spent most of his working life in the Duchy of Lorraine, which was temporarily absorbed into France between 1641 and 1648. He painted mostly religious chiaroscuro scenes lit by candlelight.


Historie.

Společnost byla založena roku 1935 Alfredem Kärcherem (1901–1959) ve Stuttgart-Bad Canstattu. V roce 1939 následovalo přestěhování do Winnendenu. Zpočátku se vyráběly elektrické pece např. k rozpouštění solí, pro kalení oceli nebo k tvrzení lehkých kovů. S vývojem DS 350, prvního evropského vysokotlakého čističe na horkou vodu v roce 1950, se posunulo těžiště na oblast profesionálních a domácích čisticích přístrojů. Od té doby má Kärcher rozhodující podíl na vývoji vysokotlakých čističů, což je doloženo 460 existujícími patenty (stav koncem roku 2012). Výrobní sortiment se stále rozšiřoval a dnes pojímá celou oblast čištění (zametací stroje, čisticí prostředky, podlahové mycí stroje, vysavače pro mokré a suché vysávání, vysavače, koště s bateriovým pohonem, parní čistič, paprsky suchého ledu, čističe součástek, zařízení pro přípravu vody, mytí automobilů jakož i recyklování odpadní vody). Mimoto nabízí Kärcher čerpadla a zavodňovací systémy.  V roce 1974 došlo ke změně firemní barvy z modré na žlutou. Od tohoto roku se společnost koncentruje pod vedením Irene Kärcher, vdovy po Alfredu Kärcherovi, na výrobu vysokotlakých čističů. V roce 1984 se objevil model HD 555, první vysokotlaký čistič pro soukromou potřebu.  V oblasti ochrany proti chemickým, biologickým a atomovým zbraním je Kärcher celosvětově přítomen prostřednictvím dceřiné společnosti Kärcher Futuretech GmbH jako výrobce dekontaminačních přístrojů a dekontaminačních přípravků. Kromě toho jsou nabízena řešení v oblasti mobilní úpravy vody a plnění pitnou vodou, systémů polních táborů, ochranných oděvů, mobilního stravování a zachování materiálů.

Rozšíření.

Koncem roku 2011 koupila společnost sousedící pozemek bývalé cihelny Pfleiderer. Rozšířením se provozní plocha téměř zdvojnásobila. V září 2012 začaly stavební práce pro rozšíření spolu s demolicí staré cihelny.

Další.

V rámci svého kulturního sponzoringu podporoval Kärcher mnoho úklidových prací na světově významných stavebních dílech jako Space Needle v Seattlu (2008), prezidentské hlavy na Mount Rushmore Memoriálu (2005), Memnonovy kolosy v Luxoru (2003), den Kolonády na Svatopetrském náměstí v Římě (1998), Braniborská brána v Berlíně (1990) nebo socha Krista v Rio de Janeiru (1980). V roce 2011 bylo vyčištěno jeviště Loreley a N Seoul Tower.  17. září 2009, v den 50. výročí smrti zakladatele firmy Alfreda Kärchera, bylo v bývalé tovární budově otevřeno muzeum.  Pojmy "Kärcher" a "kärchrování" již byly přeneseny do německé hovorové řeči. Kärcher se stal synonymem pro parní čisticí přístroje. Výraz "nettoyer au Karcher", ekvivalent slovesa kärchrování, je dle údajů Le Petit Robert již od roku 1992 zakotven ve francouzském slovníku, ovšem tento termín se stal známým poté, co jej prvně použil tehdejší francouzský ministr vnitra Nicolas Sarkozy v souvislosti s celostátními nepokoji v roce 2005: "„Kärchrování je výraz, který se vnutí, protože člověk to musí čistit“" (); výrok byl vysoce kontroverzní.

Kärcher v Česku.

Na konci listopadu 2018 otevřela společnost v Modleticích své nové sídlo v Česku za 140 miliónů korun. Jeho součástí je i prodejní středisko, servisní zázemí, sklady a školicí zařízení.

Společnost Alfred Kärcher GmbH & Co. KG ([kerchr]; lépe známá z kratšího označení a značky Kärcher) je celosvětově operující německý rodinný podnik s hlavním sídlem ve württemberském Winnenden, který vyrábí čisticí přístroje, jakož i kompletní čisticí systémy. Světová jednička na trhu pro čisticí techniku dosáhla v roce 2017 s 12 304 zaměstnanci obratu 2,5 miliard euro. Kärcher je se svými 100 společnostmi zastoupen v 60 zemích.

Alfred Kärcher SE & Co. KG is a German family-owned company that operates worldwide and is known for its high-pressure cleaners, floor care equipment, parts cleaning systems, wash water treatment, military decontamination equipment and window vacuum cleaners.


Taxonomie.

Rozlišují se 2 poddruhy, jejichž rozšíření je geograficky velmi neobvyklé.

Popis.

Velikosti vrabce domácího (délka těla 14–15,5 cm), s dlouhým světle žlutohnědým ocasem. Samec má světle modrošedou hlavu, dlouhý černý vous, bílé hrdlo a černé spodní ocasní krovky. Samice má hlavu běžovohnědou bez černého vousu, hrdlo špinavě bílé a spodní ocasní krovky béžové. Mladí ptáci se podobají samici, ale jejich zbarvení je více žlutobéžové, s černým hřbetem a částečně černým ocasem. Létá v nepravidelných, mělkých vlnovkách s vířivým máváním křídel.

Hlas.

Vábení je „ping ping“ nebo „džong džong“, zpěv je tiché libozvučné cvrlikání.

Rozšíření.

Velmi ostrůvkovitě v Evropě (od jižní Skandinávie po Středomoří) a v jižní části Asie po Čínu. Evropská populace je odhadována na 240 000 – 480 000 párů.

Výskyt v Česku.

Hnízdění bylo v České republice poprvé prokázáno v roce 1951 na Novoveském rybníce u Pohořelic na jižní Moravě. V současné době jsou hlavními hnízdními oblastmi jižní Čechy, Polabí a jižní a severní Morava. Početnost velmi kolísá; v letech 1985–89 byla odhadnuta na 100–300 párů, v letech 2001–03 na 100–200 párů.

Tah.

Sýkořice vousatá je převážně stálý až přelétavý pták bez výrazného tahu.

Hnízdění.

Sociálně monogamní druh. Páry jsou si věrné i několik sezón, ale v koloniích se vyskytují i mimopárové kopulace a vnitrodruhový hnízdní parazitismus. Samice při námluvách preferují samce s delším ocasem. Hnízdo je hluboká, shora vždy přirozeně krytá miskovitá stavba z rákosů nebo orobinců umístěná v rákosí nízko nad vodou. Staví jej oba ptáci. Hnízdí v dubnu až červenci 2x ročně. Samice snáší 5–7 bílých, řídce černě tečkovaných vajec o rozměrech 18,0 x 14,1 mm, na kterých sedí oba rodiče asi 12 dnů. Mláďata poté krmí oba ptáci, někdy společně i s jinými páry, asi po dobu 10–13 dnů. K tvorbě párů u mladých ptáků dochází již v zimních hejnech.

Potrava.

Na jaře a v létě se živí hmyzem, pavouky a měkkýši, od podzimu přechází na rostlinnou potravou, tvořenou semeny rákosu a jiných vodních rostlin.

Sýkořice vousatá ("Panurus biarmicus") je malý druh pěvce a jediný zástupce rodu "Panurus", který je jediným rodem čeledi sýkořicovití (Panuridae).

The bearded reedling ("Panurus biarmicus") is a small, sexually dimorphic reed-bed passerine bird. It is frequently known as the bearded tit, due to some similarities to the long-tailed tit, or the bearded parrotbill. It is the only species in the family Panuridae.


Děj.

Na začátku filmu spáchal sebevraždu náměstek ministra obrany Michael Bergstrom poté, co se dozvěděl, že je HIV pozitivní.  Angela Bennettová je systémová analytička z Los Angeles, která pracuje z domova pro společnost Cathedral Software v San Franciscu. Její vztahy s kolegy se kompletně odehrávají přes internet a po telefonu, její kontakt se sousedy je rovněž minimální. Její matka je v ústavu s Alzheimerovou chorobou. Její kolega Dale jí pošle disketu s backdoorem označeným "π" k běžně užívanému antivirovému programu "Gatekeeper", který prodává společnost Gregg Microsystems patřící Jeffu Greggovi. Dale a Bennettová si domluví schůzku, ale navigační systém v Daleově soukromém letadle selže a Dale zemře.  Angela odcestuje na dovolenou na Cozumel v Mexiku, kde se seznámí s Jackem Devlinem. Devlin zaplatí zlodějovi, aby ukradl Angelinu kabelku s disketou a pak zloděje zastřelí. Na svém člunu potom Angelu svede, ale ta najde jeho zbraň. Když Angela s disketou a Devlinovou peněženkou prchá, její záchranný člun narazí do skály, což disketu zničí. Angela leží tři dny v bezvědomí v nemocnici.  Když se Angela probudí, zjistí, že všechny záznamy o jejím životě byly smazány. Byla odhlášena z hotelu, její auto není, kde ho nechala, její kreditní karty nefungují, její dům je prázdný a volný k prodeji. Protože ji nikdo z jejích sousedů nikdy neviděl, nemohou potvrdit její identitu. Její číslo sociálního pojištění je nyní přiděleno Ruth Marxové, která má trestní záznamy. Další žena získala její identitu v Cathedral Software. Podvodnice jí nabízí zpět její život výměnou za disketu. Angela kontaktuje jedinou další osobu, která ji osobně zná psychiatra a bývalého přítele Alana Championa. Ten ji ubytuje v hotelu a nabídne jí, že kontaktuje přítele u FBI a zařídí, aby byla Angelina matka přesunuta do bezpečí.  Angela zjistí, že u Bergstroma, který se stavěl proti programu Gatekeeper, došlo k záměně diagnózy. Hacker "Cyberbob" spojí π s pretoriány, známou skupinou kyberteroristů, která je spojená s nedávnými selháními počítačů různých institucí. Dohodnou se, že se sejdou, ale pretoriáni jejich chat přeruší. Angela znovu uteče před Devlinem. Pretoriáni změní Championovi lékařské záznamy a tím způsobí jeho smrt. Poté, co je Angela dopadena policií, osvobodí ji muž, který tvrdí, že je Championův přítel z FBI, z vězení, ale Angela zjistí, že je podvodník, způsobí nehodu, při které muž zemře, a znovu uteče.  Angela je nyní hledaná pro vraždu a vydá se do kanceláří Cathedral, kde použije počítač ženy, která ji nahradila, spojí teroristy s Gregg Microsystems a odhalí jejich komplot - když pretoriáni sabotují počítačový systém nějaké instituce nebo společnosti, Gregg jim prodá Gatekeepera, a tak získá přes backdoor neomezený přístup k jejich datům. Angela odešle důkazy FBI a připraví na Devlina past. Ten tak zničí Greggovu databázi, což zároveň Angele vrátí její původní identitu. Během krátké honičky pak Devlin spadne a zemře. Film končí, když je Angela se svou matkou doma a celý komplot je odhalen.

Ohlas.

Reakce kritiky na film byly smíšené. Server Rotten Tomatoes hodnotí "Síť" 36% na základě 47 recenzí. Uživatelé ČSFD hodnotí film průměrně 63%.

Pokračování.

Na film navázal spin-off seriál stejného jména. Postavu Angely Bennettové v něm ztvárnila Brooke Langton. V roce 2006 byl uveden navazující film s názvem "Síť 2.0", který režíroval syn Irwina Winklera Charles. Pojednává o systémové analytičce Hope Cassidy, kterou ztvárnila Nikki DeLoach, která dorazí kvůli své nové práci do Istanbulu, ale zjistí, že jí byla ukradena identita.

Síť (orig. "The Net") je americký filmový politický thriller z roku 1995 režiséra Irwina Winklera v hlavních rolích se Sandrou Bullock a Jeremym Northamem.

The Net is a 1995 American action thriller film directed by Irwin Winkler and starring Sandra Bullock, Jeremy Northam and Dennis Miller. The film was released on 28 July 1995.


Vznik.

Po Batistově nástupu k moci v roce 1952 okolo sebe začal mladý opoziční politik Fidel Castro shromažďovat dělníky a univerzitní studenty, se kterými začínal v utajení budovat první buňky odporu proti režimu. Tato skupina si říkala „Hnutí“. Počátkem roku 1953 čítala již na 1 500 bojovníků, mezi něž patřil také Raúl Castro Ruz, Fidelův mladší bratr.  Prvním plánovaným úderem byl útok na kasárny Moncada v Santiagu de Cuba, druhé největší kasárny v zemi. Za peníze z řad sympatizantů pořídil Castro zbraně a uniformy a jako datum úderu určil se svými nejbližšími důvěrníky 26. července. V plánu bylo přepadení kasáren, otevření zbrojnice, obsazení justičního paláce naproti kasárnám a sousední městské nemocnice. Zároveň se také měla rozšířit rozhlasem zpráva o přepadení, se snahou rozpoutat lidové povstání.  Na tuto akci Castro vybral pouhých 160 mužů. Proti stovkám ozbrojených vojáků tak stála hrst Castrových příznivců s několika málo loveckými zbraněmi.  "Manifest z Moncady", který Castro přečetl svým spolubojovníkům před začátkem akce:  "„Revoluce prohlašuje, že neudržuje žádné spojení s cizími národy a že není ovlivněna žádnou ideologií. " "Vyhlašuje svou pevnou vůli přivést Kubu na cestu hospodářského blahobytu. " "Vyhlašuje svou lásku a důvěru k ctnosti, cti, slušnosti člověka...Toto není třídní revoluce...Revoluce se opírá o ideály José Martího, její jedinou vlajkou je trikolora s hvězdou.“"  Celá akce kvůli své nedostatečné připravenosti skončila nezdarem. Bylo zabito 8 povstalců, části se podařilo uprchnout a asi stovka byla zajata vojenskou policií a následně krutě umučena. Fidelovi a jeho bratru Raúlovi se podařilo uprchnout do hor nedaleko Santiaga, avšak zanedlouho byli objeveni armádní hlídkou a uvrhnuti do vazby.  Batista na celou situaci reagoval vyhlášením výjimečného stavu a hojným zatýkáním.  16. října dostal Fidel Castro příležitost se jako vystudovaný právník sám hájit a jeho slavná obhajovací řeč známá pod názvem „Dějiny mě osvobodí“ je dodnes mýtem kubánské revoluce. Po této řeči byl Castro společně s ostatními „chlapci z Moncady“, jak se jim později začalo říkat, odsouzen na 15 let vězení na ostrově Isla de Pinos.  Ve vězení s ostatními členy „Hnutí“ založil knihovnu a aktivně se věnoval výuce rétoriky, politické ekonomie a filosofie.  15. května 1955 Batista vyhlásil všeobecnou amnestii, která se týkala všech politických vězňů včetně Castra a spol. Tehdy Castro založil z podporovatelů v době věznění a z přeživších spolubojovníků z útoku na kasárny Moncada „Movimiento 26 de Julio“ – „Hnutí 26. července“ známé pod zkratkou „M-26“, nebo také „M-26-7“, odhodlané znovu shromažďovat síly proti Batistovu režimu.

Druhý úder – Sierra Maestra.

Záhy po propuštění odjíždějí Fidel s Raúlem pod politickým tlakem do Mexika, kde Fidel poznal mladého argentinského lékaře a oddaného marxistu Ernesta Guevaru, známého jako „Che“. Společně tehdy začali připravovat invazi na ostrov a následně shromažďovat peníze i zbrojit. 26. listopadu 1956 tak byly konečně na Kubu vyslány zakódované telegramy, které oznamovaly brzký příjezd guerillos na palubě legendární lodi známé jako „Granma“.  Z pohoří Sierra Maestra tehdy vedla guerilla organizovaný útok a nakonec také díky podpoře obyvatelstva, především rolnictva, svedla po urputném a únavném boji, rozhodující bitvu v El Jigue v červenci 1958 a téhož roku 20. srpna Castro vyhlásil triumf v Radiu Rebelde a byl uznán za revolučního vůdce Kuby.  2. ledna Castro vstoupil do Santiaga de Cuba, kde se mu nepostavil na odpor jediný voják. Symbolicky obsadil kasárny Moncada a odjel do Havany. Takto zvítězila Castrova kubánská revoluce.

Hnutí 26. července (Movimiento 26 de Julio) bylo kubánské guerillové hnutí odpůrců diktátorského režimu Fulgencia Batisty pod velením Fidela Castra.

The 26th of July Movement (; M-26-7) was a Cuban vanguard revolutionary organization and later a political party led by Fidel Castro. The movement's name commemorates its 26th July 1953 attack on the army barracks on Santiago de Cuba in an attempt to start the overthrowing of the dictator Fulgencio Batista. Fidel Castro's left-wing nationalist ideology was founded in the liberal ideas of José Martí.


Historie.

Vznik první historické komunistické strany.

Založena byla roku 1925, mezi jejími zakladateli figurovali Julio Antonio Mella (tajemník Svazu univerzitních studentů - FEU), Blas Roca, Anibal Escalante a Fabio Grobart.  Téhož roku vznikl na Kubě Svaz odborů, který komunisté po boji proti anarchosyndikalistům ovládli. PCC se postavila do opozice vůči diktátorskému režimu Gerarda Machada a částečně tak získala sympatie kubánského obyvatelstva. Ty však pozbyla nejen kvůli dogmatickému sektářství (stalinizace Kominterny) a neochotě spojit se s ostatními složkami protidiktátorského hnutí (Studentské direktorium, ABC, atd.). V roce 1929 byl vůdce strany Julio Antonio Mella zavražděn agenty kubánské vlády.  Významní členové:

Účast v Batistově vládě.

V polovině 30. letech přijala strategii vytváření Lidových front a aktivně podpořila Fulgencia Batistu. Roku 1940 se PCC spojila s Revolučním svazem v Revoluční komunistický svaz. Poté, co se stal Batista prezidentem, se stali zástupci PCC jako první komunisté v Jižní Americe členy vlády (1940-44, ministři bez portfeje). Ministrem se tehdy stal i její člen a pozdější ministr Castrovy vlády Carlos Rafael Rodríguez.  Významní členové:

Přeměna na umírněnou socialistickou stranu PSP.

Během II. světové války byla strana ovlivněna ideologií Earla Browdera (tajemník Komunistické strany USA). Browderismus hlásal přeměnu extrémních komunistických stran na umírněnější mezitřídní hnutí. V roce 1944 tak komunisté přijali nový název: Lidová socialistická strana ("Partido Socialista Popular, PSP"). Po odchodu Batisty se komunisté stali znovu pololegální stranou, po jeho návratu (puč roku 1953 tolerovaný USA) dokonce ilegální. Komunisté (Lidoví socialisté) se tedy ocitli znovu v opozici. Nadále protestovali proti násilnému boji s vládou. Například Castrův útok na kasárny Moncada označili za maloburžoazní pučismus.  Významní členové:

Sjednocení stran do ORI, kubánské verze národní fronty.

Do protibatistovské fronty tvořené partyzány z Hnutí 26. července (Barbudos), Studentským direktoriem, Ortodoxní stranou a odbory vstoupili až během revoluce v roce 1958. Dva roky po vítězství povstalců (1961) byli pohlceni do uskupení nazvaného Sjednocené revoluční organizace (ORI), ve kterém vedoucí úlohu převzal činitel PSP Aníbal Escalante.  Kubánský politický život směřoval k vytvoření politické strany pod vedením komunistů, což se nelíbilo ostatním složkám ORI. V roce 1962 označil Castro situaci za neudržitelnou a Escalante odešel do Moskvy. Poté byl vliv prosazující závislost na SSSR omezen a hlavní slovo uvnitř ORI připadlo Fidelu Castrovi.

Vznik druhé Komunistické strany Kuby PCC.

V roce 1965 byly Revoluční organizace přejmenovány na Komunistickou stranu Kuby PCC. Na Kubě tak vznikla nová KSK, jediná povolená strana na ostrově. Opětovné sblížení se SSSR bylo demonstrováno Castrovým schválením sovětské invaze do Československa.  I nadále však PCC prosazovala vlastní politický kurz ne vždy přijatelný pro Sovětský svaz. Jednalo se hlavně o vysílání bojových jednotek na podporu reformních, prosocialistických či antiamerických vlád ve Třetím světě (odkaz Che Guevary a teorie vytvoření "Dvou, tří, mnoha nových Vietnamů").  Na domácím území jediná vládnoucí strana prosazovala oficiálně ideu marxismu-leninismu, značnou roli hrál již zmíněný internacionální protiimperialismus, ale i kubánský nacionalismus. Souhrnně se této ideologii říká castrismus. Po pádu východoevropských režimů prodělala i Komunistická strana Kuby krizi, její pozice však zůstaly nedotčené.  Oficiální noviny strany se nazývají Granma (Babička) podle názvu lodi, s níž přistála u břehů Kuby skupina povstalců roku 1956).  Pětileté sjezdy strany se konaly velmi nepravidelně. Poslední, 7. sjezd Komunistické strany Kuby se konal v dubnu 2016.

Komunistická strana Kuby (španělsky "Partido Comunista de Cuba", zkratka "PCC") je v současné době jediná legálně působící politická strana na Kubě.

The Communist Party of Cuba is the ruling political party in the Republic of Cuba. It is a communist party of the Marxist–Leninist model. The Cuban constitution ascribes the role of the party to be the "leading force of society and of the state". Since April 2011, the First Secretary of the Central Committee has been Raúl Castro, younger brother of the previous First Secretary Fidel Castro, who died on 25 November 2016. The Second Secretary has been José Ramón Machado Ventura.


Rodina a dětství.

Matejkovi prarodiče byli čeští zemědělci v Roudnici u Hradce Králové. Otec František Xaver Matějka byl rodákem z Hradce Králové a v Haliči působil jako vychovatel a učitel hudby. Zpočátku pracoval u rodiny Wodzických v Koscielnikách (dnes součást Nové Huty) a později se přestěhoval do Krakova, kde uzavřel manželství s Kateřinou Rosbergovou, pocházející z polsko-německé rodiny zámožných sedláků.  Jan byl jejich devátým dítětem z celkem jedenácti. Již od raného dětství projevoval nevšední výtvarné nadání, což mu umožnilo postup do vyšších tříd, jelikož v téměř všech ostatních předmětech propadal. Nikdy se nenaučil žádný cizí jazyk a těžce bojoval i s polštinou.

Malířská tvorba.

V mládí prožil ostřelování Krakova Rakušany v roce 1848 a také byl svědkem Listopadového povstání, které podporoval finančně. Vlivem těchto národních tragedií se začal věnovat historické malbě místo dosavadní církevní tvorby. Často umisťoval na svých plátnech osoby, které se ve skutečnosti dané události neúčastnily (např. Hugo Kollataj a generál J. Wodzicki na obrazu Bitwa u Racławic), nešlo mu však o přesné zmapování historie, ale o symbolicko-filozofické působení díla a edukační účinek.

Soukromý život.

V roce 1864 se oženil s Teodorou roz. Giebultowskou, s kterou měl pět dětí: Beatu, Helenu, Tadeáše a Jiřího. Poslední Regina zemřela v kojeneckém věku. Žena mu byla inspirací a modelem k četným dílům (např. královna Bona Sforza v „Pruském holdu”). Ještě za života si vydobyl svou tvorbou celonárodní uznání, a stal se všeobecně uznávaným klasikem. Stal se však i slavným celosvětově (zejména úspěšné byly výstavy v Paříži). On sám unikal pozornosti veřejnosti a osobní účast na oficiálních společenských událostech byla pro něho značně stresující. V domě, kde Matejko v Krakově bydlel je dnes Matejkovo muzeum. Byl prvním rektorem Výtvarné akademie v Krakově. Z jeho žáků jsou nejslavnější Jacek Malczewski, Stanisław Wyspiański, Józef Mehoffer a Maurycy Gottlieb.  Matejko je pohřben v čestné aleji Rakowického hřbitova v Krakově.

Jan Alojzy Matejko (24. června 1838 Krakov – 1. listopadu 1893 Krakov) byl nejslavnější polský malíř, tvůrce monumentálních obrazů s historickou tematikou a bitevních scén. Jako datum jeho narození je často chybně udáván 24. červen. Malíř sám tvrdil, že se narodil 30. července.

Jan (Alojzy) Matejko (; also known as Jan Mateyko; 24 June 1838 – 1 November 1893) was a Polish painter known for paintings of notable historical Polish political and military events. His works include large oil on canvas paintings like "Rejtan" (1866), "Union of Lublin" (1869) or "Battle of Grunwald" (1878), numerous portraits, a gallery of Polish kings, and murals in St. Mary's Basilica, Kraków. He is referred to as the most famous Polish painter or even the "national painter" of Poland.


Historie.

Proces objevil Carl Friedrich Claus, německý chemik pracující v Anglii. Roku 1883 na svůj postup získal britský patent. Proces byl později značně modifikován německým koncernem IG Farben. V současnosti se také využívají dále modifikované varianty s vyšším stupněm konverze (SuperClaus atd.)

Popis procesu.

Rafinací zemního plynu a ropy se vzniká odpadní kyselý plyn, obsahující oxid uhličitý, sulfan a malé množství uhlovodíků.  Plyny s obsahem HS vyšším než 25 % mohou být Clausovým procesem zpracovány přímo, v případě nižších vstupních koncentrací se používá upravený proces (předehřev plynů, rozdělení toků atd.).  Clausův proces lze rozdělit do dvou hlavních fází: termické a katalytické.

Termická fáze.

Během termické fáze se plyn obsahující sulfan spaluje s nižším než stechiometrickým množstvím vzduchu za teplot nad 850 °C, a následně se elementární síra vysráží v navazujícím chladiči procesního plynu.  Obsah HS a koncentrace dalších hořlavých složek (uhlovodíky nebo amoniak) určují místo, kde dochází k hoření vstupního plynu. Kyselé plyny bez jiných hořlavých komponent kromě HS jsou spalovány odděleně od centrální komory pece podle následující chemické reakce:  Jedná se o silně exotermní totální oxidaci sulfanu za vzniku oxidu siřičitého, který je dále zreagován v následujících reakcích. Nejdůležitější z nich je Clausova reakce:  Celková reakce je:  Tato rovnice ukazuje, že v samotné termické fázi dochází ke konverzi dvou třetin sulfanu na síru.  Plyny s obsahem amoniaku jsou spalovány v centrální komoře pece. Do komory je vháněno množství vzduchu dostatečné na to, aby došlo ke kompletnímu spálení všech uhlovodíků a amoniaku. Objemový poměr vzduchu a kyselého plynu je udržován tak, aby celkově 1/3 všeho sulfanu (HS) byla konvertována na SO. Tím je zajištěno dosažení stechiometrického poměru pro Clausovu reakci v následující katalytické fázi.  Oddělení spalovacích procesů zajišťuje dodržení přesných potřebných množství vzduchu pro jednotlivé procesy v závislosti na složení vstupního plynu. Kvůli snížení objemu procesního plynu nebo dosažení vyšších spalovacích teplot je někdy do komory dávkován čistý kyslík. V průmyslové praxi se využívá několika technologií využívajících kyslíkové nízko- nebo vysokoobohacování spalovacího vzduchu, pro které jsou také konstruovány speciální hořáky.  Běžně v termické fázi dochází k přeměně 60 až 70 % celkového množství sulfanu na síru.  Hlavní část horkých plynů vycházejících ze spalovací komory proudí přes chladič procesního plynu a ochladí se natolik, aby obsažená síra zkondenzovala. Teplo předané ochlazením procesního plynu a kondenzační teplo slouží k výrobě středo- nebo nízkotlaké páry. Zkondenzovaná síra je odváděna z chladiče.  Síra v termické fázi tvoří vysoce reaktivní diradikály S, které se slučují na alotrop S

Vedlejší reakce.

Během termálního kroku Clausovy reakce dochází k těmto dalším reakcím:

Katalytický krok.

Clausova reakce pokračuje katalytickou fází s aktivovaným oxidem hlinitým nebo oxidem titaničitým, která dále zvyšuje výnos síry. Další sulfan (HS) reaguje s oxidem siřičitým (SO), vytvořeným spalováním v peci podle Clausovy reakce, a vzniká další plynná elementární síra.  Jeden z uvažovaných mechanismů uvádí, že S(6) a S(8) desorbují z aktivní vrstvy katalyzátoru se současnou tvorbou stabilní cyklické elementární síry.  Katalytické získávání síry sestává z tří kroků: ohřev, katalytická reakce a chlazení s kondenzací. Tyto tři kroky jsou normálně opakovány maximálně třikrát.  Prvním krokem v katalytické fázi je ohřev plynu. Tím se zabrání kondenzaci síry na katalytickém loži a tím jeho zanesení a znehodnocení. Požadované provozní teploty každého jednotlivého katalytické stupně se dosáhne ohřevem plynu v přehřívačích ("reheater").  V průmyslové praxi se užívá několika metod opětovného ohřevu:  Běžně doporučovaná provozní teplota prvního katalytického stupně je 315 °C až 330 °C (teplota katalytického lože). Tato vysoká teplota v prvním stupni také napomáhá hydrolyzovat karbonylsulfid (COS) a sirouhlík (CS), které vznikají v peci a nelze je v Clausově procesu jinak odstranit.  Účinnost katalytické konverze roste s klesající teplotou, je však nutné zabezpečit, aby pracovní teplota v každém stupni byla nad teplotou rosného bodu síry. Běžné provozní teploty navazujících katalytických stupňů jsou 240 °C pro druhý stupeň a 200 °C pro třetí stupeň.  Proud procesního plynu z katalytických reaktorů se v navazujícím kondenzátoru zchladí na asi 150–130 °C. Kondenzační teplo je využito na výrobu páry v plášťovém prostoru kondenzátoru.  Proudy zkapalněné síry z chladičů, kondenzátorů a koncového separátoru jsou odvedeny do odplynovací jednotky, kde se odstraní plyny rozpuštěné v síře, především HS.  Zbytkový plyn ("tail gas") z Clausova procesu stále obsahuje hořlavé složky a sirné sloučeniny (HS, H a CO). Je buď spálen nebo dále odsířen v jednotce čištění zbytkových plynů.

Clausův proces s teplotou pod rosným bodem síry.

Konvenční Clausův proces popsaný výše má omezení konverze kvůli dosažení reakční rovnováhy. Jako u všech exotermních reakcí, vyšší stupeň konverze lze dosáhnout snížením reakční teploty. Clausův reaktor však musí pracovat při teplotě vyšší než je rosný bod síry (120–150 °C) aby nedošlo k zanesení katalyzátoru zkapalněnou sírou. Řešením tohoto problému je paralelní zapojení dvou reaktorů, kde jeden je provozní a druhý rezervní. Jakmile se první reaktor nasytí adsorbovanou sírou, přepne se vstupní proud do rezervního reaktoru. První reaktor se následně regeneruje proudem procesního plynu předehřátého na 300–350 °C, který odpaří síru. Tento proud se odvádí do kondenzátoru, kde se síra odloučí.

Bilance procesu.

Na každou tunu získané síry je vyrobeno 2,6 tuny páry.  Fyzikální vlastnosti elementární síry vyrobené Clausovým procesem se mohou lišit od vlastností síry získané využitím jiných postupů. Síra se obvykle převáží v kapalném stavu (bod tání je 115 °C). V případě běžné síry se její viskozita rychle zvyšuje při překročení teploty 160 °C kvůli formování polymerních řetězců; toto však neplatí pro síru získanou Clausovým procesem. Další anomálií je klesající rozpustnost zbytkového HS v kapalné síře s její klesající teplotou. To znamená, že jedovatý a výbušný sulfanový plyn se může hromadit v horní části zásobníku kapalné síry, kde dochází k jejímu chladnutí. Vysvětlením této anomálie je endotermní reakce síry se sulfanem na polysulfan.

Clausův proces je v současnosti nejpoužívanějším postupem pro odsíření ropy a zemního plynu a současně hlavním průmyslovým procesem výroby síry. Elementární síra se při něm získává spalováním sulfanu na oxid siřičitý a následnou katalytickou reakcí oxidu siřičitého se zbylým sulfanem. Proces patentoval německý chemik Carl Friedrich Claus v roce 1883 a postupem času se stal průmyslovým standardem.

The Claus process is the most significant gas desulfurizing process, recovering elemental sulfur from gaseous hydrogen sulfide. First patented in 1883 by the chemist Carl Friedrich Claus, the Claus process has become the industry standard. C. F. Claus was born in Kassel in the German State of Hessen in 1827, and studied chemistry in Marburg before he emigrated to England in 1852. Claus died in London in the year 1900.


Popis.

Je velmi pohyblivá, obratně šplhá a zavěšuje se na tenkých větvích nebo vysokých bylinách. Létá lehce a vlnkovaně.

Hlas.

Ozývá se často i v letu. Zpěv je hlasitá směs krátkých trylků a vábení; vábení je „džem-džem“, také „írrr“, varuje „cuit“. Pelz přepisuje vábení jako „dče-če-če-če“.

Rozšíření.

Žije na severu Eurasie a Severní Ameriky. Je stálým a potulným druhem. V některých letech podnikají ptáci invazní tahy až po Středomoří. V Severní Americe během posledních 40 let poklesl výskyt čečetky zimní tundrové ("A. f. flammea") o 77 %, v Evropě velikost populace kolísá; odhaduje se na 6 070 000–14 500 000 párů.

Výskyt v Česku.

V České republice v posledních třiceti letech bylo zaznamenáno rychlé šíření čečetek do území severně od Šumavy a postupně byly osídleny nejen české pohraniční hory, ale i níže položené oblasti a od konce 60. let 20. stol. jsou úspěšně obsazována i města včetně těch největších, jako je Praha, Plzeň či České Budějovice.
 V příhraničních pohořích hnízdí poddruh "A. f. cabaret" (čečetka tmavá), přičemž v některých pohořích je ve vyšších polohách místy běžná (Krkonoše, Jeseníky, Šumava). Místy zasahuje i do vnitrozemí. Celková početnost čečetek tmavých je odhadována na 6000–12 000 párů.
 Pravidelně, ale ve značně kolísajícím počtu zaletuje severský poddruh "A. f. flammea" (čečetka zimní tundrová); v některých letech je až invazně zimující.

Prostředí.

Hnízdním prostředím jsou subarktické a jehličnaté boreální lesy a okraje tundry, pásmo kosodřeviny v horách, v nižších polohách borové a březové porosty na rašeliništích, vrbiny a olšiny kolem vod, ale i parkové krajiny s rozptýlenou zelení, parky a zahrady vesnic a měst. Hnízdí především v řídkých březových a mladých jehličnatých lesích.  V době hnízdění se vyskytuje v porostech kosodřeviny, v rašeliništích i v rybničnaté krajině či v parcích. Mimo období hnízdění vyhledává břízy (a to i v ulicích měst), dále se zdržuje na neobdělávaných plochách. Údaje o hnízdění v České republice se patrně týkají především čečetky tmavé ("Acanthis flammea cabaret"), která hnízdí rozptýleně především v horských oblastech mimo východní část území..<br>

Hnízdění.

Hnízdí od dubna do července, většinou 2× ročně. Často hnízdí více párů pohromadě; čečetky mají sklon vytvářet kolonie. Hnízdo staví samička (jako u většiny pěnkavovitých ptáků). Bývá umístěno na jehličnanech, listnáčích i keřích, zpravidla nevysoko nad zemí. Je postaveno z jemných větviček, suché trávy, mechu a lišejníku. Hnízdní kotlinka má výstelku z chlupů a peří. Samička snáší 4–5 vajíček (16,3 ×12,6 mm), na kterých sedí sama, a sameček ji na hnízdě krmí.. Mláďata krmí oba ptáci – částečně natrávenou potravu jim vyvrhují z volete do zobáku. Po vyhnízdění se vyskytuje v hejnech. Ptáci hnízdící v ČR patrně nejsou tažní, ale jen přelétaví.<br>

Potrava.

Potrava je převážně rostlinná, čečetka je semenožravý pták, semena vylupuje, požírá jenom jádro. V zimních měsících tvoří převážnou část potravy semena břízy a olše, v jarních měsících je často pozorována při sběru semen jehličnatých stromů (borovice, smrk). Slabým zobákem se sice do šišek nedostane, ale šišky se při pěkném jarním počasí otevírají a semena vypadávají; ptáci je sbírají i na zemi. Sbírá semena různých bylin včetně trav, patrně ozobává mechy a lišejníky (zralé tobolky a apotécie). Živočišná potrava tvoří jen malou část jídelníčku (v době hnízdění hmyz). U venkovního krmítka se v zimě vyskytne vzácně jednotlivý jedinec, někdy však setrvá více dní.

Další názvy.

Kromě českého pojmenování „čečetka zimní“ se užíval název „čečetka obecná“, dříve též „čečatka obecná“ nebo jen „čečetka“, „čečatka“. Její jméno je praslovanské a slovo je původu zvukomalebného – byla pojmenována podle hlasových projevů. Jedno ze starých lidových jmen čečetky zní „vrabec čečetka“.  Název druhu se stal synonymem pro čilost, čilý pohyb; „být stále jako čečetka“ znamená expresivně „být čilý“. Viz též přirovnání, např. „Adélka vždy švitorná, skákavá jak čečetka, zívala, nechtělo se jí do hraní a konečně se jí očka zavřela.“(Němcová, B. "Babička")

Chov a kulturní význam.

V dřívějších časech nebývala čečetka, na rozdíl od jiných pěnkavovitých, oblíbeným klecním ptákem. Jednak zpěv není příliš libozvučný (zejména ve srovnání se stehlíkem nebo konopkou), jednak jsou čečetky aktivní i v noci a mohou rušit. Čečetky spolehlivě hnízdí i v překvapivě malých klecích velikosti kanáří odchovny (50 × 40 × 40 cm), ovšem obvykle jim chovatelé poskytují příbytky větší. Čečetky jsou chovány v celé řadě barevných mutací (achát, hnědá, isabel, kobalt; perlová hnědá, perlová achátová...). I proto jejich popularita v chovech roste. Poměrně snadno se kříží s ostatními pěnkavovitými ptáky a výsledkem mohou být atraktivně zbarvení kříženci klidné povahy.

Čečetka zimní ("Acanthis flammea" syn. "Carduelis flammea") je drobný pták z čeledi pěnkavovitých ("Fringillidae"). Drobný pták, zřetelně menší než vrabec. Sameček má nápadně karmínově červenou přední část temene a hruď. Pod malým, u kořene širším, zobákem je výrazná černá skvrna. Kostřec je načervenalý a jemně čárkovaný (na rozdíl od čečetky bělavé, která má kostřec bílý). Vršek těla a boky jsou hnědé, podélně proužkované, spodek těla je bělavý. Přes hnědá křídla se táhnou dva světlé křídelní pásky. Na vykrojeném ocase jsou zespodu dobře patrné široké tmavé středy nejdelších spodních ocasních krovek. Samička má červené pouze temeno, nikdy hruď. U mláďat červená barva chybí, chybí i černá skvrna na bradě, jsou celkově hnědavá, naspodu mnohem hustěji skvrnitá.

The common redpoll ("Acanthis flammea") is a species of bird in the finch family. It breeds somewhat further south than the Arctic redpoll, also in habitats with thickets or shrubs.


Vznik a vývoj.

V konkurenčním boji mezi firmou Lockheed a Douglas o přízeň velkých leteckých společností, se podařilo v roce 1950 dostat firmě Lockheed značně dopředu. Uvedl na trh prodlouženou verzi Lockheed Constellation L-1049, který byl schopen nést až 92 cestujících. V dalším vývoji použil motory Wright R-3350-DA3 "Turbo Compound" s výkonem 2389 kW. Dopravní letadlo L-1049C, které bylo v září 1953 s těmito motory nasazeno na linky TWA začalo být nebezpečím pro další konkurenceschopnost firmy Douglas.  Douglas a dopravní společnost American Airways zvýšily pozornost již v době zkoušek prvních konkurenčních strojů L-1049, zatím bez sloučených motorů. Douglasovi bylo jasné, že bude muset znovu prodloužit trup svých letadel a využít znovu jedinečný nosný systém stroje DC-4, samozřejmě po výrazném zesílení a použití silnějších materiálů. Nový Douglas DC-7 byl zalétán 18. května 1953 a v podstatě představoval prodlouženou verzi stroje Douglas DC-6B. Interiér mohl pojmout 66 až 95 cestujících (v úpravě coach); to vše znamenalo, že vzletová hmotnost oproti DC-6B vzrostla o 7 tun. Dosavadní motory R-2800 však na takovou hmotnost nestačily, proto Douglas musel také sáhnout po motorech Wright R-3350-18DA1 s výkonem 2389 kW. Tyto motory umožnily DC-7 dosáhnout větší rychlosti než měl Super Constellation L-1049G, přičemž v doletu za ním zaostával jen nepatrně.

Služba.

V listopadu 1953 nastoupily DC-7 v barvách společnosti American Airlines na trati New York – Los Angeles a poprvé v dějinách transkontinentální americké dopravy ji byly schopny přeletět oběma směry bez mezipřistání, přičemž nejlepší letový čas byl 8,25 hodiny. DC-7 přebrala také společnost United Airlines a celá produkce zanedlouho tvořila 120 ks. DC-7 byly v polovině 50. let chloubou významných leteckých společností.  Největší dolet DC-7 byl 7130 km. Firmě Douglas se ho podařilo jednoduchým trikem prodloužit až na 8 000 km a to tak, že u další verze DC-7B z roku 1955 instalovala do zadních částí motorových gondol přídavné palivové nádrže. Zásoba se tak zvětšila z 20 760 l na 24 000 l, a zároveň se zvýšil obchodní náklad z 9,3 t na 10,3 t. Aby stroj přesto dokázal vzlétnout, byly instalovány výkonnější motory Wright R-3350-18DA4 o výkonu 2 499 kW. Strojů DC-7B bylo postaveno 95 kusů.  DC-7 a DC-7B znamenaly výrazné zlepšení dopravy na transatlantických tratích. Nebyly však provozně ekonomické a navíc se v nich cestující necítili dobře. Hladina hluku v kabině byla značně vysoká, okolo 76 dB, lidé trpěli silnými vibracemi, které se navzdory snahám konstruktérům nepodařilo odstranit. Bylo zřejmé, že technické možnosti pístových motorů se blíží svému konci a ani úprava "Turbo Compound" jim neprodloužila život. Nové stroje s proudovými nebo turbovrtulovými motory rychle nahrazovaly ve velkých leteckých společnostech doposud používané DC-7 a DC-7B. Ty pak dosloužily hlavně jako nákladní, v úpravě DC-7F, s velkými dveřmi a vyztuženou podlahou.

Uživatelé.

Letecké společnosti.

K dnes už historickým uživatelům letadel DC-7 patří: Aeroméxico, Alitalia, American Airlines, BOAC, Braniff International Airways, Caledonian Airways, Delta Air Lines, Eastern Air Lines, Japan Airlines, KLM, National Airlines, Northwest Orient, Panair do Brasil, Pan American World Airways, Sabena, SAS, South African Airways, Swissair, THY, TAI a United Airlines.

Douglas DC-7 byl americký dopravní letoun vyráběný v letech 1953 až 1958 společností Douglas Aircraft. Byl to poslední velký letoun s pístovým motorem vyráběný společností Douglas. Vyvinut byl v době, kdy do služby vstupoval první proudový dopravní letoun de Havilland Comet a jen pár let předtím, než vzlétl proudový letoun Douglas DC-8. Stejně jako ostatní vrtulová letadla společnosti Douglas zůstávají některé z nich v současné době v provozu, i když v výrazně nižším počtu než mnohem úspěšnější typy DC-3 nebo DC-6.

The Douglas DC-7 is a transport aircraft built by the Douglas Aircraft Company from 1953 to 1958. It was the last major piston engine-powered transport made by Douglas, being developed shortly after the earliest jet airliner—the de Havilland Comet—entered service and only a few years before the jet-powered Douglas DC-8 first flew. Like other aircraft in Douglas's collection of propeller-driven aircraft, examples remain in service in the present day, albeit in significantly lower numbers than the far more successful DC-3 and DC-6.


Biografie.

Pocházel z učitelské rodiny, která žila v rakouské Haliči. Na studia se vydal do Lvova, kde se věnoval inženýrsví.

V armádě.

Již před první světovou válkou se angažoval v několika organizacích, které usilovaly o polskou nezávislost. V roce 1909 se zapojil do vytváření "střeleckých" jednotek na Haliči. Během 1. světové války se orientoval na Rakousko-Uhersko. Sloužil v polských legiích a v Rusko-polské válce v polské armádě. Po vytvoření loutkového státu v roce 1916 zastával různé funkce v jeho armádě. Podobně jako Józef Piłsudski trval i gen. Sikorski na samostatnosti polských jednotek, proto byl v květnu 1918 rakousko-uherskými orgány zatčen a internován v Uhrách.  Po vzniku samostatného Polska organizoval vojenské jednotky v Haliči proti Ukrajincům a ve Slezsku proti německým Freikorps. Hrál důležitou roli při bitvě u Varšavy.

V politice.

Před první světovou válkou patřil mezi významné politiky menší politické strany Stronnictwo Postępowo-Demokratyczne (Pokrokově demokratická strana).  Ve 2. polské republice zastával v letech 1922 až 1923 funkci ministerského předsedy, když vedl vládu po atentátu na prezidenta Gabriela Narutowicze. V kabinetu zastával rovněž post ministra vnitra. Pak se ale vrátil zpět do armády jako generální inspektor pěchoty.  V roce 1924 působil jako ministr vojenských záležitostí v druhé Grabského vládě. Zastával orientaci na spojenectví s Francií. V době sanace se nepřidal na žádnou stranu, měl neshody s Józefem Piłsudskim, který Sikorskému nedůvěřoval, a dalšími představiteli země a roku 1928 byl zbaven funkce. V následujících letech trávil čas převážně ve Francii, kde také psal a vydával většinu vojenských studií.  V roce 1936 se podílel na pokusu a sjednocení protisanační opozice v emigraci, tzv. fronta Morges. V roce 1939 se nakrátko vrátil do Polska a nabídl vládě své vojenské služby, když však nedostal odpověď, vrátil se zpět do Francie.  Během druhé světové války se stal ministerským předsedou polské vlády v exilu a velitelem jejích vojsk namísto zkompromitované sanační garnitury. Vystupoval jako hlavní obhájce zájmů Polska na diplomatické úrovni. Po porážce Francie v roce 1940 se exilová vláda uchýlila do Londýna, zde Sikorski podepsal smlouvu o výstavbě polské armády ve Velké Británii. S československou vládou v exilu jednal o poválečné československo-polské konfederaci.  I přes své protikomunistické postoje usiloval Sikorski o znovuobnovení polsko-sovětských diplomatických vztahů, které byly přerušeny po uzavření paktu Ribbentrop-Molotov. V roce 1941 podepsal dohodu se SSSR o obnově diplomatických styků a později se Stalinem polsko-sovětský pakt o neútočetní a přátelství. Část ministrů exilové vlády ho za to obvinila ze zrady a zřeknutí se východní části předválečného území Polska. Zajímal se též o osud polských zajatců, které povraždil Sovětský svaz, mezi kterými byl i jeho bratr, generál Franciszek Sikorski. Po nálezu hrobů v Katyni požádal o vyšetření Červený kříž. Sovětský svaz na to hned reagoval přerušením diplomatických styků.

Závěr života.

Zemřel v červenci 1943 za dosud nevyjasněných okolností při letecké nehodě, když se letoun Consolidated Liberator 511. peruti RAF, který jej přepravoval, zřítil při startu na letišti v Gibraltaru do moře. Havárii přežil jen pilot Eduard Prchal. Událost byla uzavřena jako nehoda, ale dodnes existují pochybnosti některých autorů, zdali nebyl jako překážka britsko-sovětského spojenectví záměrně odstraněn.  Sikorski je dnes v Polsku uznáván jako velký patriot. Jeho památku začal v roce 1981 vyzdvihovat Jaruzelského vojenský režim proti popularitě Piłsudského.

Władysław Sikorski (20. května 1881 Tuszów Narodowy – 4. července 1943 Gibraltar) byl polský generál a předseda polské exilové vlády.

Eric Magnusson (1268 – 15 July 1299) (Old Norse: "Eiríkr Magnússon"; Norwegian: "Eirik Magnusson") was the King of Norway from 1280 until 1299.


Konstrukce.

Poljus lze označit jako (polo)funkční maketu budoucí bojové kosmické stanice s výkonným (≥1MW) chemickým laserem pro ničení nepřátelských družic. Jeho vývoj byl urychlen zjištěním, že nosná raketa Eněrgija bude hotova dříve, než raketoplán Buran a tedy bude možnost ji otestovat s jiným užitečným zatížením.  Startovní konfigurace družice Poljus byl aerodynamicky krytý válec dlouhý 37 m o průměru 4,1 m s hmotností 80 tun. V horní části byl umístěn funkčně-služební blok (FSB, ), totiž upravený a přizpůsobený funkčně-nákladní blok (FGB, ) lodi TKS. Blok zajišťoval manévrování a orientaci družice.  Vzhledem ke konstrukci lodi TKS (určené původně pro raketu Proton), bylo modul nutno umístit do horní části Poljusu. Tím byly hlavní systémy orientace a stabilizace při startu nasměrovány proti směru letu. Pro manévr uvedení ze suborbitální na kruhovou dráhu (v plánované výšce 280 km) se tedy Poljus po oddělení od Eněrgije musel otočit o 180°. Bylo počítáno s průběžnou údržbou stanice kosmonauty.  Pod řídícím blokem bylo umístěno další vybavení. O jeho obsahu a o plánovaných experimentech se dostupné zdroje poněkud rozcházejí. Pravděpodobně šlo (kromě celkového testování systémů družice) o experimenty spojené s testováním systémů vlivu vypouštění plynů (nutné při provozu reálného bojového laseru) na ionosféru v okolí družice a na sledovatelnost její aktivity ze Země. Na palubě Poljusu nebyly skutečné zbraně.

Průběh letu.

Raketa Eněrgija nesoucí Poljus odstartovala po několika odkladech 15. května 1987 ve 14:30 světového času. Byl to první start Eněrgije a první start v historii sovětské kosmonautiky vysílaný v přímém televizním přenosu. Přes očekávané, ale znepokojivé počáteční vybočení rakety probíhal let v pořádku až do oddělení Poljusu od Eněrgije 7 minut 40 sekund po startu. Poljus se úspěšně oddělil, ale když se měl o minutu později otočit o 180° a motorickým urychlením přejít ze suborbitální dráhy na orbitální, manévrovací motorky rotaci včas nezastavily. Zážeh hlavních motorků tak působil ne po směru, ale proti směru letu, místo urychlení byl Poljus zbrzděn a tím naveden zpět do atmosféry. Zbytky Poljusu dopadly přibližně do plánované dopadové oblasti druhého stupně nosné rakety v Tichém oceánu a nyní leží v hloubce několika kilometrů pod hladinou.

Kontroverze.

Vzhledem k tomu, že Michail Gorbačov byl odpůrcem militarizace vesmíru a osobně navštívil Bajkonur několik dní před startem, existuje podezření, že nejen nařídil omezení testů družice, ale že i selhání naváděcího systému družice Poljus bylo způsobeno úmyslně. Pravděpodobnější je, že i když byl program Poljus rychle ukončen, havárie sama byla způsobena nedostatečným otestováním systémů družice. Detaily vybavení prvního letového exempláře družice Poljus však nejsou dodnes zcela jasné.

Poljus (, česky „Pól“), původně Skif-DM, index GRAU 17F19DM, někdy označován i jako Mir-2, byla sovětská družice, testovací exemplář bojové kosmické stanice. Byla součástí sovětské odpovědi na americký program „hvězdných válek“.

The Polyus spacecraft (, "pole"), also known as Polus, Skif-DM, GRAU index 17F19DM, was a prototype orbital weapons platform designed to destroy Strategic Defense Initiative satellites with a megawatt carbon-dioxide laser. It had a Functional Cargo Block derived from a TKS spacecraft to control its orbit and it could launch test targets to demonstrate the fire control system.


Stručný životopis.

Při studiu filosofie na Katolické univerzitě Božského Srdce v Miláně se spřátelil s donem Luigim Giussanim. Na této univerzitě získal doktorát z filosofie, až poté se rozhodl ke vstupu do semináře milánské arcidiecéze. Vzhledem k tomu, že byl součástí hnutí Comunione e Liberazione, jej rektor semináře nedoporučil ke svěcení, a proto byl roku 1970 vysvěcen pro diecézi Teramo. Po svém kněžském svěcení spolupracoval s významnými katolickými teology jako Henri de Lubac nebo Hans Urs von Balthasar, zejména při založení mezinárodní teologické revue Communio.  Teologii začal vyučovat na švýcarské Univerzitě ve Friburgu. Poté byl od r. 1982 profesorem na teologické fakultě Papežské lateránské univerzity v Římě. V letech 1986-1991 byl konzultorem Kongregace pro nauku víry, kterou tehdy vedl kardinál Joseph Ratzinger, pozdější papež Benedikt XVI.  Roku 1991 byl jmenován sídelním biskupem v Grossetu, konsekrován byl kardinálem Gantinem v římské bazilice Panny Marie Sněžné dne 21. září 1991. Na úřad diecézního biskupa rezignoval v roce 1995, kdy se stal rektorem Lateránské univerzity (do r. 2002). Dne 5. ledna 2002 byl investován jako patriarcha benátský, jímž byl až do roku 2011. V konzistoři dne 21. října 2003 byl papežem Janem Pavlem II. jmenován kardinálem a dostal přidělenu titulární baziliku Santi XII Apostoli.  Papež Benedikt XVI. jmenoval kardinála Scolu dne 28. června 2011 arcibiskupem milánským. Milánská arcidiecéze je co do počtu věřících největší v Itálii. Ve dnech předcházejících konkláve k volbě následníka po odstoupení Benedikta XVI., jež začalo 12. března 2013, byl Scola mezi těmi církevními hodnostáři, které komentátoři nejčastěji uváděli jako možného příštího papeže a římského biskupa. Rezignaci kardinála Scoly na úřad milánského arcibiskupa, podanou z důvodu dosažené věkové hranice, přijal papež František dne 7. července 2017, kdy také oznámil jmenování jeho nástupce Maria Delpiniho..  V jeho bibliografii nalezneme více než 120 odborných článků.

Angelo kardinál Scola (* 7. listopadu 1941, Malgrate v Lombardii) je italský římskokatolický duchovní, teolog, významná osobnost hnutí Comunione e Liberazione a emeritní arcibiskup milánský.

Angelo Scola (; born 7 November 1941) is an Italian Cardinal of the Catholic Church, philosopher and theologian. He was Archbishop of Milan from 2011 to 2017. He had served as Patriarch of Venice from 2002 to 2011. He has been a cardinal since 2003 and a bishop since 1991.


Geografie.

Bormio leží v horní části údolí Valtellina na řece Adda. Přes čtyři průsmyky je možno dostat se na další místa:

Historie.

Díky své poloze v Alpách a horkým termálním pramenům je místo dlouhodobě oblíbené. Cestovali sem už příslušníci římské aristokracie. Většina lázeňských pramenů je využívána doposud. Město se rozprostírá okolo historických míst Piazza Cavour a Via Roma, jež ležela na obchodní stezce mezi Benátkami a Švýcarskem. Bormio tak disponuje zachovalým středověkým středem města. Nad městem stojí zřícenina hradu Castello di San Pietro. První zmínky o něm pocházejí z doby před rokem 1200 a dobyt byl roku 1376, z čehož se již nikdy nevzpamatoval. Těsně pod hradem je zřícenina kostela svatých Petra a Pavla, který byl postaven po zničení hradu a roku 1817 vyhořel.

Alpské lyžování.

Bormio je také známé lyžařské středisko, kde jsou pravidelně pořádány závody Světového poháru v alpském lyžování. V letech 1985 a 2005 zde byla uspořádána mistrovství světa v alpském lyžování. Okolo města se nachází řada sjezdovek s celkovou délkou přes 50 km. Nejdelší sjezdovka je dlouhá 6 km. Je zde také 14 lyžařských vleků a řada lyžařských škol.  Do ski areálu patří kromě samotného Bormia na svazích Cima Bianca ještě další menší lyžařská střediska San Colombano a Santa Caterina Valfurva.  Na sjezdovce Pista Stelvio, která je pojmenována po průsmyku Stelvio, jsou pravidelně pořádány závody Světového poháru v alpském lyžování. Jedná se o jednu z nejnáročnějších sjezdovek na světě a v rámci závodů světového poháru o druhou nejdelší sjezdovku po trati Lauberhorn ve švýcarském Wengenu. V sezóně světového poháru 2010/2011 měla sjezdovka na délce 3270 m celkové převýšení 1010 m.

Bormio (lombardsky "Bormi", rétorománsky "Buorm") je město a obec v italské provincii Sondrio v oblasti Lombardie. Leží nedaleko státní hranice se Švýcarskem v Italských Alpách. Je známé především jako lyžařské středisko, kromě toho se zde nacházejí také horké termální prameny soustředěné v lázních Bagni Vecchi, Bagni Nuovi a Terme di Bormio. V roce 2010 zde žilo přes čtyři tisíce obyvatel.

Bormio (,, ) is a town and "comune" with a population of about 4,100 located in the Province of Sondrio, Lombardy region of the Alps in northern Italy.


Obsah románu.

Historickým pozadím, na kterém se román odehrává, je rolnické povstání ve Vendée a povstání šuanů v Bretani. Děj začíná průzkumem bretaňského lesa republikánským oddílem Červené čapky, při kterém vojáci najdou nebožačku Michelle Fléchardovou se třemi malými dětmi. Markytánka ji zachrání před smrtí a vojáci se Michelle i s dětmi ujmou.  Tou dobou se do Francie po moři tajně vrací markýz Lantenac, na kterého je republikány vypsána odměna a kterého povstalci chtějí i přes jeho vysoký věk za svého vůdce. Na lodi dojde k nehodě s dělem, které se z nedbalosti jednoho vojáka uvolní a loď zdemoluje. Dělostřelci se sice podaří dělo znovu upevnit, ale ostatní děla jsou zničena a loď je dokonce na několika místech proražena. Lantenac nejdříve provinilého vojáka nechá vyznamenat za statečnost a pak ho nechá zastřelit za nedbalost. Loď pak byla obklíčena republikánskou flotilou, ale markýzovi se povedlo nepozorovaně uniknout. Na břehu ho pozná starý žebrák Tellmarch a z vděčnosti za dřívější almužny jej nechá u sebe přespat. Ráno markýz nalezne royalistický pluk a stane se jeho velitelem. Nechá vypálit vesnici, ve které se ukrývají Červené čapky, a společně s muži jsou zastřeleni i markytánka a Michelle. Její děti jsou odvedeny roajalisty pryč jako rukojmí. Tellmarch zjistí, že Michelle je jen těžce zraněna a vyléčí ji.  V Paříži rozebírají aktuální situaci Robespierre, Danton a Marat. Marat vidí hlavního nepřítele revoluce uvnitř a chce nastolit diktaturu. Všichni tři se však obávají toho, že se roajalisté spojují pod vedením markýze Lantenaca. Vysílají proto k veliteli revolučních vojsk, jejichž cílem je Lantenaca porazit a zabít, zvláštního zmocněnce konventu Cimourdaina. Důvodem je, že velitel připadá vůdcům revoluce příliš mírný.  Cimourdain je bývalý kněz a nyní člen jedné z nejradikálnějších revolucionářských skupin. Jako zvláštní zmocněnec má neomezenou moc nad životem a smrtí velitele vojsk a může jej nechat za nedostatečnou tvrdost i popravit. Není mu proto příliš milé, když zjistí, že oním velitelem je bývalý vikomt Gauvain, Lantenacův prasynovec, jehož byl vychovatelem a kterého miluje jako vlastního syna.  V bitvě u Dol je Lantenac Gauvainem přes početní převahu poražen a uchýlí se do pevnosti Torgue, což je místo, kde Gauvain vyrůstal. Má s sebou pouhých devatenáct mužů a také tři Michelliny děti, jejichž zabitím hrozí. Gauvainovi vojáci se postupně dostávají dovnitř pevnosti, ale markýzovi vojáci odhalí tajnou chodbu a uprchnou. Nezapomenu však zapálit doutnáky, které mají pevnost vyhodit do povětří. V pevnosti ponechají děti, které mají zemřít. Lantenac, který je již v bezpečí lesa, zaslechne žalostné výkřiky Michelle, která se rovněž se zbytky Červených čapek zúčastní dobývání pevnosti. Zvítězí v něm lidskost, vrátí se zpátky a s nasazením života děti vynese z ohně. Potom je zajat, uvězněn a odsouzen k smrti.  Gauvain je však přesvědčen, že stejná lidskost, která zvítězila v markýzovi, má zvítězit i na straně revoluce. Po těžkém rozhodování nechá Lantenaca odejít z jeho cely ve svém oblečení a sám zaujme jeho místo. Ráno je odsouzen k smrti. Přes prosby o milost od některých vojáků je Cimourdain neoblomný. V noci před popravou spolu oba muži, představující dvě tváře revoluce, diskutují. Bývalý kněz je nelítostný a krutý, bývalý šlechtic zase soucítí s poraženými a chce je přesvědčit nejen zbraněmi, ale také lidskostí. Ráno je Gauvain popraven a ve chvíli, kdy mu gilotina srazí hlavu, si Cimourdain prostřelí srdce. Oba tak zahynou pro rozpory mezi věrností revoluci a osobními city.

Devadesát tři (1874, "Quatrevingt-treize") je romantický historický román francouzského prozaika, dramatika a básníka Victora Huga. Jedná se o poslední autorův román. Je pojmenován podle roku 1793, což byl jeden z nejdramatičtějších roků Velké francouzská revoluce. V románu je zachycen historický zlom, který změnil revoluční hnutí a jeho ideály v období teroru. V textu se tak objevují úvahy o svobodě a právu, popis složitosti a roztříštěnosti revolučního procesu i obecné principy, platné pro další revoluce.

Ninety-Three ("Quatrevingt-treize") is the last novel by the French writer Victor Hugo. Published in 1874, eighty years after the bloody upheaval of the Paris Commune of the French Revolution, the novel concerns the Revolt in the Vendée and Chouannerie – the counter-revolutionary revolts in 1793 during the French Revolution. It is divided into three parts, but not chronologically; each part tells a different story, offering a different view of historical general events. The action mainly takes place in Brittany and in Paris.


Dějiny.

Původně nazvaná "Philosophical Society", byla společnost založena 1743 Benjaminem Franklinem a Johnem Bartramem jako odnož dřívější klubu "Junto". Byla založena dva roky po Pensylvánské univerzitě a instituce zůstaly nadále úzce svázané.  Od svého vzniku společnost přitahovala nejlepší mozky Ameriky. Členy byli George Washington, John Adams, Thomas Jefferson, Alexander Hamilton, James McHenry, Thomas Paine, David Rittenhouse, Nicholas Biddle, Owen Biddle, Benjamin Rush, James Madison, Michael Hillegas, John Marshall, a John Andrews. Společnost také rekrutovala filozofy z jiných zemí jako členy (Alexander von Humboldt, Gilbert du Motier, markýz de La Fayette, Friedrich Wilhelm von Steuben, Tadeusz Kościuszko, a Kateřina Voroncovová-Daškovová).  Od roku 1746 společnost upadla do nečinnosti. V roce 1767 nastalo oživení a 2. ledna 1769 se spojila s "American Society for Promoting Useful Knowledge" pod jménem "American Philosophical Society Held at Philadelphia for Promoting Useful Knowledge". Benjamin Franklin byl zvolen prvním prezidentem.  Po americké revoluci vedl společnost Francis Hopkinson, jeden ze signatářů Deklarace nezávislosti. Pod jeho vlivem společnost získala pozemky od vlády Pensylvánie, spolu s pozemkem ve Filadelfii, kde stojí American Philosophical Society Hall.  Během let se stali členy Charles Darwin, Robert Frost, Louis Pasteur, Elizabeth Cabot Agassizová, John James Audubon, Linus Pauling, Margaret Meadová, Maria Mitchellová a Thomas Edison.

Ocenění.

V roce 1786 společnost založila Magellanic Premium, cenu za přínos v "navigaci, astronomii nebo přírodní filozofii", nejstarší vědeckou cenu udělovanou americkou institucí, která je stále udělována. Dalšími cenami jsou "Barzun Prize" za kulturní historii, "Judson Daland Prize" za klinickou medicínu, Benjamin Franklin Medal, Lashley Award za neurobiologii, "Lewis Award" a "Thomas Jefferson Medal" za dobré výsledky v oblasti umění, humanitních věd nebo společenských věd.

Publikace.

APS publikuje "Transactions of the American Philosophical Society" již od roku 1771. Každý rok vyjde 5 čísel. "Proceedings of the American Philosophical Society" je vydáváno od roku 1838. Společnost také zveřejnila různé sebrané spisy (Benjamin Franklin, Joseph Henry, William Penn, Meriwether Lewis a William Clark).

Budovy.

Philosophical Hall.

Philosophical Hall, stojící na 104 South Fifth Street, mezi Chestnut a Walnut Streets, jižně od radnice, byla postavena v letech 1785-89 jako sídlo společnosti podle návrhu Samuela Vaughana. Druhé patro bylo přistavěno v roce 1890 pro rozšiřující se knihovnu, ale bylo odstraněno v letech 1948-50 při rekonstrukci do původní podoby před zařazením do Independence National Historical Park. Roku 2001 byla otevřena veřejnosti jako "The American Philosophical Society Museum". Hostí výstavy, které se zabývají křižovatkami historie, umění a vědy. Muzeum představuje umělecká díla, vědecké přístroje, originální rukopisy, vzácné knihy, přírodní vzorky a kuriozity všeho druhu z vlastních sbírek APS, spolu s předměty zapůjčené z jiných institucí.

Library Hall.

V letech 1789-90 "Library Company of Philadelphia" (LCP) vybudovala své sídlo přímo naproti APS na 5th Street. LCP prodala svou budovu v roce 1884. Ta byla zbourána pro rozšíření "Drexel & Company Building" v roce 1887. Nová budova byla zbořena v polovině 50. let při vytváření "Independence National Historical Park".  APS postavila knihovnu na tomto místě v roce 1958 a to s průčelím staré budovy LCP.

Benjamin Franklin Hall.

APS rekonstruovala původní "Farmers' & Mechanics' Bank building" na 425-29 Chestnut Street, která byla postavena v období 1854-5 a navržena Johnem M. Griesem, jako vzdělávací prostory. Hostí většinu hlavních událostí společnosti.

Richardson Hall.

Constance C. and Edgar P. Richardson Hall na 431 Chestnut Street, západně od Benjamin Franklin Hall, je původní "Pennsylvania Company for Insurances on Lives and Granting Annuities Building", která byla postavena v letech 1871-73, architektem byl Addison Hutton.Dnes zde sídlí kanceláře a "Philadelphia Area Center for History of Science".

American Philosophical Society (APS, Americká filozofická společnost), založená v roce 1743 a sídlící ve Filadelfii, je přední vědecká organizace s mezinárodní pověstí, která podporuje znalosti v přírodních a humanitních vědách prostřednictvím vědeckého bádání, odborných setkání, publikací, knihoven a podpory odborné komunity. Je považována za první učenou společnost ve Spojených státech a hrála důležitou roli v americkém kulturním a intelektuálním životě více než 270 roků.

The American Philosophical Society (APS), founded in 1743 and located in Philadelphia, is an eminent scholarly organization of international reputation that promotes useful knowledge in the sciences and humanities through excellence in scholarly research, professional meetings, publications, library resources, and community outreach. Considered the first learned society in the United States, it has played an important role in American cultural and intellectual life for over 270 years.


Historie.

Na konci 19. a začátku 20. století se objevily na silnicích různé druhy motocyklů (či motorcyklů) se zcela malými kolečky; r. 1894 od firmy „Hildebrand & Wolfmüller”, r. 1902 ve Francii „Auto-Fauteuil” (česky tzv. lenoška), r. 1919 „Krupp-Roller” od společnosti Friedrich Krupp AG a „autoped” od americké „Autoped Company”. Z této konstrukce byl v USA odvozen motocykl «ner-a-car», který měl motocyklová kola, ale jeho prostor před sedlem byl volný, přední kolo bylo zavěšeno na podvozku motocyklu a řízeno obdobně jako u automobilu. Všechny tyto motocyklové konstrukce časem z různých důvodů zanikly (nesportovní vzhled, obtížná výroba, nezájem ze strany spotřebitelů).  Uplynulo několik let a mládež se začala prohánět na známých koloběžkách s malými kolečky, spojenými stupátkem a s vysokými řídítky. Vyráběly se jednoduché dřevěné, postupně přepychově vybavené a jezdily na nich děti všech tříd. Jízda na koloběžce se považovala za zdravý sport. V Hollywoodu se na koloběžce („scooter”) pro udržení štíhlé linie začaly prohánět slavné filmově hvězdy, které se na ní nechaly fotografovat v koupacích oblecích. Právě v Hollywoodu byl k novodobé koloběžce připojen motorek. Z původní atrakce se slabounkým motorem (asi 100 cm3) a dvěma malými kolečky se postupně zrodil nový dopravní prostředek. Automobily, motocykly a jízdní kola byly z počátku záležitostí dospělých a pozvolna se jejich dřevěné repliky dostaly do hračkářských obchodů.

Koloběžka jako dětská hračka.

V roce 1904 přišel Rudolf Hirsch v Duchcově s výrobou dětských kočárků a jeho závody „HIKO-Werke”, pro výrobu železných a dřevěných výrobků, postupně rozšířily výrobní sortiment také o výrobu dětského nábytku a pojízdných hraček jako byly dětská autíčka, dvojkolky, tříkolky a koloběžky. Po smrti Rudolfa Hirsche vedla závod ovdovělá spolumajitelka Irma Hirsch, která v roce 1938 založila akciovou společnost „HIKO-Werke AG”.  Jako první český závod přinášel dětská autíčka, velocipedy, tříkolky a vylepšené koloběžky ve 30. letech "Autosalon malých" v Praze. V Československu se nejprve vyráběla koloběžka ve dřevěném provedení s gumovými koly a v ceně kolem 40 Kč. Teprve 40. letech 20. století se rozběhla také sériová výroba koloběžky v kovovém provedení a s gumovými nafukovacími koly v kuličkových ložiscích, s niklovanými blatníky, nožní brzdou a zvonkem. V obchodech byla k dostání za 200 Kč.

Motorová koloběžka.

Populárně technický časopis „Vynálezy a pokroky” přinesl v roce 1936 zprávu o motorové koloběžce ("německy" Motorroller, "anglicky" motor scooter), která byla sestrojena v Americe. V roce 1938 se již motorová koloběžka objevila v londýnských ulicích.  Motorových koloběžek se ve Spojených státech amerických vyrobilo v roce 1938 kolem 5 000 kusů a v dalším roce jejich výrobců přibývalo. Motor na koloběžce byl zakryt a na něm umístěno sedátko pro jezdce. Koloběžka — nazvaná «Scooter» — dostala pérování předního kola, elektrické osvětlení, aerodynamické tvary a byla přizpůsobena silničnímu provozu. Nejprve na ni jezdila mládež, pak pro dodávky drobného zboží po městech obdržela velký kufr, lehký postranní vozík i dvoukolový přivěs. Motorovou koloběžku si s sebou brali lidé na výlety autem na drobné pochůzky při táboření v přírodě. Nakonec byla motorovou koloběžkou vybavena také policie. Obyčejná motorová koloběžka dosahovala v roce 1940 rychlosti až 50 km za hodinu a měla spotřebu 2 až 2,5 litru na 100 km. Vyráběla se v nejrůznějším provedení, což umožňovala pásová výroba a využití standardních dílů. V USA se dokonce prodávala ve stavebnicovém provedení, takže si ji amatér mohl doma sám složit. Její cena se pohybovala od 70 asi do 120 dolarů, což činilo v tehdy 2 000 až 3 500 Kč. Její malá kolečka vyžadovala dobré a rovné vozovky.

Koloběžka na pozemních komunikacích.

V Česku stanoví § 57 odst. 2 zákona č. 361/2000 Sb., o provozu na pozemních komunikacích: „Jízdním kolem se z hlediska provozu na pozemních komunikacích rozumí i koloběžka.“ Naproti tomu osoba na lyžích nebo kolečkových bruslích se považuje § 2 písm. j) téhož zákona za chodce, přičemž v některých ustanoveních (§ 57 odst. 7) je s nimi jmenovaná ještě osoba na „obdobném sportovním vybavení“. Do tohoto pojmu by kromě například skateboardu koloběžka mohla spadat rovněž.  Z formulace zákonů však není zřejmé, zda se koloběžka považuje za jízdní kolo i z hlediska nároků na vybavení, například osvětlení atd. Podle prováděcí vyhlášky Ministerstva dopravy o schvalování technické způsobilosti a o technických podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích se pro účely této vyhlášky považují i koloběžky za jízdní kola – teoreticky tedy na ně platí všechny technické požadavky kladené na jízdní kola (např. dvě nezávislé brzdy, zabezpečení ostrých hran a konců, odrazky a světla včetně odrazek na pedálech a z boku atd., vyznačení výrobního čísla).

Sport.

V koloběhu se pořádá také mistrovství světa a mistrovství Evropy, které mají několik disciplín (obdobně jako běh). Prvním českým mistrem světa byl Michal Kulka v tzv. dlouhém závodu (32 km).

Koloběžka je dopravní prostředek, který je poháněn odrážením se jednou nohou od země, zatímco druhá noha stojí na plošině nízko nad zemí, která spojuje zadní kolo s řídítky a předním kolem. Koloběžka se ovládá pomocí řídítek podobně jako jízdní kolo. Koloběžky bývají vybavené i brzdami, a to buď nožní, která třením brzdí přímo zadní kolo, nebo klasickými brzdícími třením o ráfek, jaké se opět používají na jízdních kolech. Některé koloběžky jsou vybaveny kotoučovými brzdami.

A kick scooter (also referred to as a push-scooter or scooter) is a human-powered street vehicle with a handlebar, deck, and wheels propelled by a rider pushing off the ground. Today, the most common scooters are made of aluminum, titanium, and steel. Some kick scooters made for younger children have 3 to 4 wheels (but most common ones are known to have 2 wheels) and are made of plastic or don't fold. High-performance racing scooters made for adults resemble the old "penny-farthing".


Koncept sociálního faktu.

Koncept sociálního faktu byl popsán v "Pravidlech sociologické metody "(1895). Charakteristikou sociálních faktů je, že vůči jedincům uplatňují <nowiki>"mocenský nátlak"</nowiki>.  Francouzský sociolog Émile Durkheim tento koncept vytvořil v konfrontaci se soudobou filozofií a psychologií, vůči nimž chtěl postavit sociologii na empirickém výzkumu a ne na abstraktním teoretizování. Sociální fakty tedy musí být zkoumány jako věci, které nemohou být poznány pouhou mentální aktivitou, například tak, jako ve filozofii. Je k tomu potřeba i dalších dat, které musí získat.  Durkheiem chápe sociální fakt jako sílu, která působí na jednotlivce z vnějšího okolí. Ve své metodologii s ní pak pracuje jako s nástrojem popsání fungování kulturních norem a hodnot. Sociální fakt ovlivnila skutečnost, že Durkheim zastával holistický přístup ke společnosti – to znamená, že „celek“ je důležitější, než jeho části, a každá část má význam jen v případě, že s ostatními souvisí.

Vnímání sociálního faktu.

Lidé donucovací povahu sociálních faktů často nerozpoznají. To proto, že se sociálním faktům obecně vzato sami podřizují, a přitom jsou přesvědčeni, že jednají na základě vlastní volby. Durkheim tedy tvrdí, že lidé vlastně následují vzorce, které v jejich společnosti obecně platí. Sociální fakty přitom mohou lidské jednání mocensky ovlivnit mnohými způsoby, od otevřeného trestu (například v případě trestného činu) přes společenské odmítnutí (v případě nepřijatelného chování) až po prosté nedorozumění (v případě jazykové nejasnosti).

Vznik sociálního faktu.

Durkheim zdůrazňuje, že sociální fakta vznikla v sociálním prostředí. Lidé tedy nejsou jen jejich subjektem (jen aktéry, kteří se musí podřizovat), ale také jejich zdrojem. Drukheim také tvrdí, že původ všech sociálních faktů se vztahuje k idejím – pokud chceme zjistit původ sociálního faktu, musíme nejdříve zkoumat původ idejí, které byly u jeho vzniku.  Prapůvod sociálních faktů vnímá v obecné povaze lidí a jejich vysokém stupni sociability. Obecným rysem lidské povahy je např., že lidé vytvářejí skupiny. Skupina ale jedná jinak než jednotlivec. Individuální vědomí se prolínají a tím vzniká kolektivní vědomí. Jedná se o soubor toho, co společně pociťuje a čemu věří průměr členů jedné společnosti. Durkheim zároveň tvrdí, že kolektivní vědomí je nejvyšší formou duševního života, protože je vědomím vědomí. Stojí mimo všechny individuální a dílčí nahodilosti a všechny věci spatřuje v jejich stálé a základní podobě, kterou zachycuje ve sdělitelných pojmech.  Sociální fakta tedy utváří přesvědčení, sklony chování a zvyky skupiny, které jsou prováděny ve společenství lidí. Nestačí však jen kolektivní vědomí vytvořit, ale neustále se musí udržovat prostřednictvím shromáždění společenství. Pocit sounáležitosti v těchto shromážděních poté obnovují u členů společnou víru a hodnoty.

Studium sociálních faktů.

Émile Durkheim přiznával, že studovat sociální fakty je obtížné – jsou neviditelné a nepostižitelné, nelze je tedy přímo pozorovat. Jejich vlastnosti musí být odhalovány nepřímo, prostřednictvím analýzy jejich důsledků nebo zkoumáním pokusů o jejich prosazování, jako jsou zákony, náboženské spisy nebo psaná pravidla chování. Při studování sociálních faktů Durkheim zdůrazňoval nutnost odprosit se od předsudků a ideologie. Vědecký přístup vyžaduje mysl otevřenou vůči důkazům, které poskytují smysly, a oproštěnou od předpojatostí, jež přicházejí zvnějšku.  Durkheim byl přesvědčen, že vědecké koncepty lze rozvinout jedině skrze vědeckou praxi. Vyzýval sociology, aby věci studovali takové, jaké skutečně jsou, a aby vytvářeli nové koncepty, které reflektují skutečnou povahu věcí.

Klasifikace.

Durkheim klasifikoval sociální fakty do dvou kategorií:  Toto rozdělení vzniká na základě to, že Durkheim věří, že ve společnosti existuje určitý počet fakt, jež se svými vlastnostmi liší od těch individuálních (vzniklých na psychické úrovni). Tedy materiálních sociálních faktů. Nic z toho není výtvorem přírody, ale ani jednotlivce. Je to například jazyk určitého národa. Peníze, kterými platíme. Představa času (na této představě rozdělujeme čas na dny, hodiny..). Oblečení, které volíme podle příležitosti. Pokud bude chtít jednotlivec některou z těchto věcí změnit, nepovede se mu to. Není to v jeho silách. A každá tato snaha bude potrestána – ve formě výsměchu, nebo problémů s úřady atd.  Jiná sociální fakta mají tendenci projevovat se po nějaké době mimo vědomí jedince a vytvářet si vlastní, fyzickou podobu. Ty nazýváme nemateriálními fakty. Příkladem je morálka, nebo právo. V každé společnosti platí nějaké morální hodnoty a zásady, které se projevují nejen jako jednání a myšlení členů společnosti, ale také v podobě zákoníků, náboženské knihy, která stanoví, co se smí a co naopak ne.

Další dělení.

V rámci celé množiny sociálních faktů lze vysledovat několikero rozdělení.  Tato definice Durkheimovi umožňuje označit za normální například kriminální čin, což je závěr poněkud překvapivý. Durkheim nicméně argumentuje, že kriminální čin v žádném případě nepůsobí negativně na řád společnosti jako celku. Samotný akt vraždy, bez ohledu na zrůdnost takového činu, nemá konkrétní vliv na chod společnosti; pro faktické fungování společnosti není ztráta jedince rizikem.

Náboženství – nemateriální sociální fakt.

Spis "Elementární formy náboženského života" (1912) představuje rozbor významného nemateriálního sociálního faktu, totiž náboženství. Durkheim se domnívá, že zdrojem náboženství je společnost sama. Právě společnost některé věci označuje jako posvátné a jiné jako profánní. Durkheim tvrdil, že vposledku jsou náboženství a společnost jedním a tím samým.  Náboženství je způsob, jak společnost vyjadřuje sebe samu formou nemateriálního sociálního faktu. Je to systém idejí, kterými si lidé zpodobňují společnost, do níž patří, a vztah, který k ní mají. Praktiky kultu, které člověka mají poutat k jeho bohu, připoutávají člověka ke společnosti, protože bůh je podle Durkheima pouze obrazným vyjádřením společnosti.  Náboženstvím dneška by mělo být náboženství humanity a jeho racionálním výrazem by byla individualistická etika.

Kritika.

V "Pravidlech sociologické metody" byl sociální fakt popsán jako věc, která je nezávislá na jedinci, ale vyvíjí na ně tlak. Samotný výraz věci vyvolal vlnu kritiky. Proto ve druhém vydání knihy Durkheim zdůrazňuje, že výrazem věc nemyslí objekt s hmotnou podobou, ale něco, co není možné změnit pouhým působením mysli, jako protikladem myšlenky.  Kritice byl také podroben systém, jakým sociální fakta vznikají a pak fungují. Durkheimovi bylo vyčítáno, že ze sociálních jevů udělal „fantomy, jež žijí svým vlastním životem“.  Dále také byla kritizována objektivita sociálních faktů. Pokud jsou sociální fakta objektivní a nezávislé na jedinci, pak je velmi obtížné je zkoumat. Zkoumání se totiž stává pouze interpretací názoru vědce, co daný sociální fakt znamená.

Maussův sociální fakt.

Teorii sociálního faktu dále rozpracovává i Marcel Mauss, synovec a žák Émila Durkheima. Věnuje se tzv. Totálnímu sociálnímu faktu a definuje ho jako „činnost, která má vliv na celou společnost v ekonomické, právní, politické a náboženské sféře“.

Sociální fakt (někdy také sociální jev) z pohledu sociologie tvoří hodnoty a aspekty společenského života, které utváří naše činy jako jedinců (například ekonomická situace nebo vliv náboženství). Sociální fakt jsou struktury, kulturní normy a hodnoty, které jsou vnější, a mají „donucovací“ charakter na aktéry.

In sociology, social facts are values, cultural norms, and social structures that transcend the individual and can exercise social control. The French sociologist Émile Durkheim defined the term, and argued that the discipline of sociology should be understood as the empirical study of social facts. For Durkheim, social facts "consist of manners of acting, thinking and feeling external to the individual, which are invested with a coercive power by virtue of which they exercise control over him."


Dějiny.

Historii usedlosti lze vystopovat až do roku 1234, kdy ji vlastnil opat kláštera ve Vertheuil Gombaud de Lafite. V 17. století se usedlost dostala do vlastnictví rodiny Ségurových, jíž mimo jiné patřily také usedlosti Latour, Mouton a Calon-Ségur. Markýz Nicolas Alexandre de Ségur, přezdívaný kníže vín, byl v 18. století průkopníkem zakládání vinic v oblasti Médoku a významně se zasloužil o bordeauxské vinařství. Období jakobínského teroru, jenž zavládl po Velké francouzské revoluci, znamenalo konec vlastnictví rodiny Ségurových. V roce 1794 byl majitel usedlosti, předseda parlamentu území Guyenne, sťat gilotinou, načež se majetek ocitl ve vlastnictví státu. Vinice byly roku 1797 prodány skupině holandských obchodníků. V první polovině 19. století vlastnila vinařství holandská rodina Vanlerbergheů. V roce 1868 koupil usedlost v dražbě za 4,5 milionu franků baron James Rothschild. Krátce poté však zemřel a vinařství zdědili jeho synové. To bylo období rozkvětu poznamenané rekordními cenami za sérii výjimečných ročníků. Na konci 19. století však francouzské vinice zasáhla dvojitá pohroma v podobě plísně a mšičky révokaza. Ani 1. světová válka snahám zdejších vinařů příliš nepřála. Skutečnou pohromu pro vinařství však znamenala 2. světová válka. Usedlost byla jako židovský majetek zabavena a byla sem dosazena národní správa. Rothschildovi získali v roce 1945 svůj majetek zpět v příšerném stavu. Úkolu jeho obnovy se ujal baron Elie de Rothschild. Podařilo se mu postavit vinice i vinařství opět na nohy, takže zdejší víno znovu dosáhlo svých tradičních kvalit a získalo zpět svůj podíl na trhu. V roce 1974 převzal vedení usedlosti Elieho synovec Eric de Rothschild. S ním přichází další období rozkvětu vinařství. Baron Eric se nebál modernizace provozů, jež s sebou v roce 1988 přinesla stavbu nového vinného sklepa, „rotundy“, který dnes patří k největším architektonickým zajímavostem v oblasti Bordeaux a který znamenal jeden z prvních velkých kroků v modernizaci celého vinařství.

Vinařství.

Zdejší vinohrad pověstný svým vynikajícím "terroirem" patří svou rozlohou téměř 1 km2 k největším v Médoku a vinařství každoročně vyprodukuje asi 35 000 kartonů vína (1 karton = 12 láhví), z čehož bývá podle ročníku mezi 15 000 až 25 000 kartony zdejšího pověstného "premier cru", jež tvoří zhruba 70 % Cabernetu Sauvignon, 20 % Merlotu a 10 % Cabernetu franc. Kromě již zmiňovaného "premier cru" Château Lafite Rothschild, jež nese jméno usedlosti, se zde pod značkou "Carruades de Lafite" vyrábí i druhé víno, k jehož produkci slouží převážná část úrody ze zdejších vinic.  Víno Château Lafite Rothschild vyniká lahodnou jemností a velkolepou vyrovnaností, jimž dodává Merlot na poddajnosti a kulatosti. Přítomnost Cabernetu franc a zejména jeho hlavní složky Cabernetu sauvignon činí z tohoto vína mistrovské dílo elegance a pozoruhodné dlouhověkosti. Aby se toto vzácné víno nevypařovalo z láhví, jež jsou s posvátnou úctou uchovávány ve vinotékách, doporučuje se vyměňovat každých dvacet let zátku. Tento úkon, jenž vyžaduje značné zkušenosti, smí provádět pouze správce vinných sklepů. Na Château Lafite-Rothschild jich každoročně přezátkuje na pět tisíc a za těmi, jež jsou uskladněny u obchodníků či sběratelů po celém světě, osobně dojíždí.

Château Lafite-Rothschild je jednou ze čtyř médockých vinařských usedlostí, jimž byla při legendární Bordeauxské klasifikaci vín v roce 1855 přiznána kategorie "premier cru". Usedlost, jež se nachází v obci Pauillac, patří do majetku francouzské bankéřské rodiny Rothschildů. Jméno Lafite pochází z gaskoňského výrazu pro malý vršek. Usedlost patří k nejrozsáhlejším v celém Médoku. Stohektarový vinohrad Lafite, který zabírá štěrkový pahrbek obrácený k ústí Girondy, je nejvýše položenou z pauillackých vinic a těší se vynikajícím podmínkám slunečního osvitu. Zdejší vína patří mezi nejdražší na světě. 1. prosince 1985 byla láhev Château Lafite ročník 1787 prodána v londýnské aukční síni Christie's za neuvěřitelných 156 450 dolarů, což znamená, že by sklenka vína z této láhve stála 26 075 dolarů!

Château Lafite Rothschild is a wine estate in France, owned by members of the Rothschild family since the 19th century. The name Lafite comes from the surname of the "La Fite" family.


Historie.

Období „Decision“.

V roce 1990 dva přátelé z istanbulské školy — Harun Tekin (zpěv/poději i kytara) a Kerem Kabadayi (bicí) — zorganizovali skupinu Decision. Zároveň se Kerem Kabadayi začal učit na bicí a následující rok se skupina přesunula ke stylu rock. Po změně stylu začal Harun Tekin hrát na kytaru. Brzy se ke skupině připojili Alper Tekin (basa), Şahin Yalabık (zpěv) a Derin Esmer (zpěv/kytara/klávesy). Původně skupina hrála v anglickém jazyce, ale po odchodu Şahina Yalabıka v roce 1994 se členové kapely rozhodli přejít na turecké texty.  V lednu 1995 se skupina definitivně zformovala pod novým názvem Mor ve Ötesi. Podle hudebníků lze název přeložit jako „fialový a další“ s odkazem na barvy spektra, kde fialová barva je poslední z barev viditelných lidským okem, to znamená, že skupina chce si svou tvorbou ukázat „to ukryté“.

Období „Mor ve Ötesi“.

1995—1998: Şehir.

Své debutové album "Şehir" (česky "Město") nahrávali v období od srpna 1995 do ledna 1996 a album bylo vydáno v červnu 1996. První singl z alba nazvaný „"Yalnız şarkı"“ spolu s videoklipem k singlu upoutali značný zájem v úzkých kruzích a získali si chválu kritiky.  Ve stejném roce členové skupiny přijali účast ve finále "Tuborg Rock Festival", kde se Harun Tekin a Kerem Kabadayı setkali s Keremem Özyeğenem, který tehdy ještě hrál a zpíval v jazz-rockové kapele "Crusiana".  Rok 1997 byl pro skupinu velmi významný, protože poprvé koncertovala za hranicí svého rodného města, v tureckém hlavním městě Ankaře, na Blízkovýchodní technické univerzitě (ODTÜ), která je známá jako politické centrum mládeže. Na univerzitě se konají akce různých studentských společností, které provádějí politické protesty a festivaly. Ve stejném roce opustil skupinu basista Alper Tekin a byl nahrazen Burakem Güvenem. Od roku 1998 skupina začala vystupovat se svým pořadem v baru "Captain Hook" a také začala pracovat na vydání nového alba.

1999—2000: Bırak Zaman Aksın.

Druhé album "Birak Zaman Aksin" bylo nahráno pod vedením ještě jednoho dávného přítele ze školy, zvukaře Volkana Gürkana. Album bylo vydáno v březnu 1999. Po dokončení prací na albu skupinu opustil zpěvák a kytarista Derin Esmer, který se přestěhoval do Spojených států a byl nahrazen Keremem Özyeğenem. Odchodem se utvořilo konečné složení skupiny. S příchodem Kerema Özyeğena se hudba výrazně změnila a po ničivém zemětřesení ze 17. srpna 1999 v Istanbulu se změnili i texty — členové skupiny začali věnovat větší pozornost politice a sociálním tématům.  Na počátku roku 2000 se skupina začala aktivně zapojovat v národním boji proti použití jaderných zbraní, což prezentovali na různých tematických koncertech a vystoupeních. V červenci skupina nahrála coververzi písně „"Sen Varsın"“, která byla umístěna na tribute albu legendárnímu tureckému zpěvákovi Bülentu Ortaçgilovi.  Rok završila skupina jedním ze svých nejvýznamnějších vystoupení — členové skupiny vystoupili na festivale H2000 v Istanbulu dne 9. prosince.

2001—2003: Gül Kendine.

V prosinci 2001 skupina vydala své třetí album nazvané "Gül Kendine ", které je popisováno jako profesionálnější než první dva. Práce na tomto albu se zúčastnil i Volkan Gürkan. Na podporu alba se po celé zemi konala první rozsáhlá promo tour a závěrečného koncertu v Istanbulu se zúčastnilo asi 5 000 diváků. Vystoupení skupiny bylo oceněno hudebními kritiky.  V roce 2003 se skupina připojila k několika kampaním vystupujícím proti válce v Iráku a spolu s dalšími hudebníky, jako jsou Athena, Aylin Aslım, Bülent Ortaçgil, Feridun Düzağaç, Koray Candemir, Nejat Yavaşoğulları a Vega přijali účast v nahrávce "Savaşa hiç gerek yok" (Válka není naprosto nutná), kde vystoupili jak interpreti, tak i autoři. Píseň byla představena 1. března v Ankaře a byla zahrána před 100 000 lidmi. Skupina hraje významnou roli v protiválečné politice a rozhodně zaujala místo na národní rockové scéně.  V květnu téhož roku bylo vydáno EP "Yaz", které obsahuje coververze populárních písní devadesátých let. Obsahuje verzi známé písně turecké zpěvačky Ajdy Pekkan nazvanou „"Yaz"“ dále ještě dvě další písně populární v devadesátých letech — „"Güneye giderken"“ a „"Bazen"“ a bonusový promo videoklip. Skladba Yaz se stala hymnou léta 2003.  Skupina poté uspořádala turné po 17 tureckých městech pod záštitou festivalu mládeže, který se koná každé léto společností "Fanta" (Fanta Gençlik Festivali).

2004—2005: Dünya Yalan Söylüyor.

Na podzim skupina začala nahrávat své čtvrté album "Dünya Yalan Söylüyor", které bylo vydáno v roce 2004. V Turecku se stalo nejpopulárnějším albem skupiny a za velmi krátkou dobu získalo platinovou desku. Alba se prodalo celkem 250 000 kopií. Deska obsahuje singly „"Cambaz"“ a „"Bir derdim var"“, které jsou soundtrackem k filmu "Mustafa hakkında herşey" (Vše o Mustafovi) režíséra Çağana Irmaka. Ačkoli se album prodávalo ze všech nejlépe, dlouholetí fanoušci jej přijali s odstupem. Album kritizoval opatření USA v Iráku a ve zbytku světa.  Ve stejném roce skupina získala cenu "Golden Orange Award" za píseň „"Bir derdim var"“, která dokonce získala ocenění "Píseň roku". Album "Dünya Yalan Söylüyor" obdrželo cenu od časopisu "Blue Jean" za "Nejlepší rockové album turecké všech dob". V ten samý den se singly „"Cambaz"“, „"Bir Derdim Var"“ a „"Sevda Çiçeği"“ staly nejoblíbenějšími rockovými písněmi toho dne.  Úspěch byl doprovázen mnoha koncerty (kapela hrála více než 150 koncertů) a také čtvrtým videoklipem k písni „"Aşk içinde"“. Pátý a poslední videoklip z alba "Dünya Yalan Söylüyor" byl natočen k písni „"Uyan"“. Ten dosáhl třetího místa v žebříčku "MTV World Chart Express". Pozoruhodné je, že videoklip k této písni je upravenou verzí animovaného filmu "Skleněná harmonika" od Andreje Chržanovského z roku 1968, jež byl sovětskými cenzory zakázán.

Mor ve Ötesi je turecká rocková skupina z Istanbulu, která byla založena v roce 1995. V současné době jsou členy skupiny Harun Tekin, Kerem Kabadayı, Burak Güven a Kerem Özyeğen. Skupina je známá pro své politické texty.

Mor ve ötesi (literally "Purple and Beyond"; a play on the word "morötesi", meaning ultraviolet) is a Turkish alternative rock band from Istanbul. Its four current members are Harun Tekin (vocals and rhythm guitar), Kerem Kabadayı (drums), Burak Güven (bass) and Kerem Özyeğen (lead guitar). Former members include Alper Tekin (no relation to Harun) and Derin Esmer. The band achieved mainstream success with the release of the album "Dünya Yalan Söylüyor". In 2008, the band represented Turkey in the Eurovision Song Contest in Belgrade with the song "Deli" (Insane).


Historie.

Do konce rakousko-uherské monarchie byl Laxenburg častým místem pobytu Habsburků. Tato tradice začala již císařem Karlem VI. (1685–1740). Proto byla za Marie Terezie (1717–1780) vybudována dlouhá alej od zámku Schönbrunn do Laxenburgu v trase dnešní "Schönbrunnské aleje". Mezi Jižní dráhou v Mödlingu a Laxenburgu byla výhradně pro císařskou rodinu zřízena dnes již neexistující Laxenburská dráha. Císař František Josef I. (1830–1916) a císařovna Alžběta (1837–1898) prožili v roce 1854 své líbánky právě v Laxenburgu. Také dvě z jejich tří dětí - arcivévodkyně princezna Gisela (1856–1932) a korunní princ Rudolf (1858–1889) - se narodily na zámku Laxenburg.  Rozliční šlechtici a vysocí úředníci, například příslušníci rodu Esterházyů, Daunů, Auerspergů nebo Chotků, si zde zřizovali malé zámky nebo vily, aby mohli být císaři nablízku. Tyto stavby však již dnes téměř neexistují.

Altes Schloss.

Zámecký park tvořil rozsáhlou honitbu. Tka jako starý zámek i on pochází ze 13. století a byl ve vlastnictví pánů z "Lachsenburgu" (Lososí hrad). Když tento rod ve 14. století vymřel, přešly majetky do rukou Habsburků. Albrecht III. (asi 1349–1395) přestavěl lovecký zámek. Později chřadl, ale za Leopolda I. (1640–1705) díky staviteli „Lodovico Burnacini“ byl renovován v barokním slohu. Za druhého obléhání Vídně (1683) byl zničený, ale již v roce 1693 byl znovu obnovený a zvýšen o patro. V průběhu 18. století byl původní vodní příkop zasypán.  Ve věži byla zřízena kaple. Byla již zmiňována v roce 1332. Podle dopisu z kláštera byla nová kaple postavena v roce 1389. Z kostela v Leopoldsbergu byly sem přestěhovány sochy. Roku 1755 byla kaple barokizována a vybavena; zařízení dodávali sem z vídeňského salesiánského kostela svaté Anny. Až do první světové války sloužil zámek vedle nového zámku jako "Jarní rezidence" Habsburků.  V sedmdesátých letech byla budova, včetně kaple díky "Laxenberské společnosti" důkladně opravena po válečných i poválečných škodách. V zámku se nachází od roku 1970 část Filmového archivu Rakouska. Kaple je dnes využívána pro koncerty, svatby a jiné slavnosti.

Blauer Hof.

Poprvé v roce 1544 je zmiňován svobodný statek uvedený pod názvem "Blaur Hof". Vlastníkem byl Melchior Arguello. Než se stal majitelem říšský hrabě Friedrich Karl z Schönbornu-Puchheimu (1674–1746) mezi lety 1710 a 1720 se budova proměnila v palác a změnilo se několik vlastníků. Svobodný dvůr dostal své jméno po majiteli, kterým byl Sebastian z Ploensteinu ("Blauenstein"). Přestavbu provedl architekt Lukas von Hildebrandt (1668–1745). Pozdějším majitelem byl hrabě Adolf Metsch (1672–1740), člen rodu hrabat Daunů. Roku 1762 se majitelem stala Marie Terezie. "Plauensteiner-Hof" rozsáhleji přestavěl dvorní architekt Nikoló Pacassi (1716–1790). Kromě toho ještě Pacassi přistavil další křídlo pro jídelnu a zámecké divadlo. Kamenné prvky ve sloupové síni a schodišti jsou provedené z tvrdé horniny z císařského lomu.  V době poválečné „Blauer Hof“ obsadila Rudá armáda.  Dnes je křídlo domu s jídelnou a zámeckým divadlem veřejně přístupné, spravované administrativně IIASA a využívané jako konferenční centrum.

Zámecký park.

Po roce byl 1780 zámecký park o velikosti asi 250 hektarů na rozdíl od zámeckého parku u Schönbrunnu, přetvořen na anglický park. Výrazný je v zámeckém parku 25 hektarů velký zámecký rybník. Uprostřed rybníku se nachází ostrov, který je pojmenován po císaři Františku II. (1768–1835) a po něm pojmenovaná stavba Franzensburg. Mimoto jsou v zámeckému rybníku ještě další zalesněné ostrůvky. Mezi četnými duby jsou také 200-300 let staré duby, které jsou chráněny památkovým úřadem.  Mimo již uvedených zámků nacházejí se ještě četné historické stavby, jako  Před několika lety bylo u okraje parku rekreační středisko a kemp. Dnes park slouží jako výletní místo pro vídeňské obyvatele.

Jiné.

Nikoliv přímo v celkovém komplexu je však bezprostřední spojení z císařským zámkem "císařské nádraží" jako hlavní stanice dřívější "Laxenburské dráhy", které se nyní rekonstruuje do vzhledu k roku 1847 a je tu organizační centrum a restaurace.  Také palác Kouniců, později ve vlastnictví rodiny Wittgensteinů, slouží od roku 1912 milosrdným sestrám svatého kříže jako klášter a sídlo provincie pro Vídeň a Dolní Rakousy. Také mateřská škola a hlavní škola byla provozována sestrami. Obě školy jsou již zavřeny.  Část budov postavených po roce 2008 slouží pro Interpol jako antikorupční akademie. Je to první vzdělávací zařízení tohoto druhu ve světě.

Laxenburské zámky se nacházejí v městysi Laxenburg v okrese Mödling v rakouské spolkové zemi Dolní Rakousy. Ve velkém zámeckém parku se nachází Altes Schloss (Starý zámek), jakož i Blauer Hof (Modrý dvůr), nový zámek, jakož i Franzensburg (vodní hrad).

Laxenburg castles are imperial palaces and castles outside Vienna, in the town of Laxenburg, Lower Austria. The castles became a Habsburg possession in 1333 and formerly served as a summer retreat, along with Schönbrunn palace, for the imperial Habsburg dynasty. "Blauer Hof" Palace was the birthplace of some members of the royal family, including Crown Prince Rudolf. Another castle nearby is named Franzensburg castle.