Dějiny.

Orchestr založil v Mnichově v roce 1893 Franz Kaim, syn výrobce klavírů, s názvem "Kaimův orchestr". V roce 1895 se stala sídlem orchestru městská "Tonhalle" (koncertní síň). Už od počátku přitahovala významné dirigenty: Gustav Mahler poprvé řídil orchestr v roce 1897 a předvedl s ním premiéry své "Symfonie č. 4" a "Symfonie č. 8", zatímco Bruno Walter vedl orchestr při posmrtné premiéře Mahlerovy skladby "Das Lied von der Erde". Felix Weingartner byl hudebním ředitelem od roku 1898 do roku 1905 a mladý Wilhelm Furtwängler zde v roce 1906 úspěšně debutoval jako dirigent. Žák Antona Brucknera Ferdinand Löwe založil stále trvající tradici uvádění Brucknerových skladeb.  Během této doby byl orchestr, který byl do roku 1910 znám jako Munich Konzertverein Orchestra, soukromě financován, ale během první světové války se finančních prostředků nedostávalo, navíc byli hráči povoláni k vojenské službě, a proto musel orchestr skončit. Po válce ho převzalo město Mnichov a znovu se rozvíjel pod vedením skladatele Hanse Pfitznera, kterého brzy nahradil Siegmund von Hausegger. Od roku 1928 nese orchestr své současné jméno.  Po nástupu Adolfa Hitlera a jeho nacistické strany k moci v roce 1933 razítkoval orchestr své partitury svastikami a nápisem "Orchestr fašistického hnutí". (Svastiky nebyly odstraněny až do počátku 90. let 20. století.) V roce 1938 se hlavním dirigentem stal pronacistický kapelník Oswald Kabasta; přitom se hudební kvalita orchestru zvýšila dokonce i po začátku druhé světové války.  Během války byla Tonhalle zničena a orchestr, který přišel o sídlo, po určitou dobu opět nefungoval. Po skončení války se pod záštitou hudebních režisérů Hansa Rosbauda a Rudolfa Kempe obnovilo jeho bohatství a v roce 1979 orchestr převzal slavný rumunský dirigent Sergiu Celibidache, který ho pozvedl na nejvyšší světový standard. Celibidache, trvale náročný na hráče, vytvořil s orchestrem jedinečný zvuk. V dobře známém případě se však pokusil odstranit hlavní trombonistku Abbie Conantovou z její pozice kvůli jejímu pohlaví. Conantová žalovala město Mnichov a po dlouhém právním sporu získala v roce 1993 plat rovnající se jejímu mužskému kolegovi spolu s tím, že byla znovu zařazena jako první sólistka, neboť soud zjistil, že orchestr a město Mnichov porušily zákon týkající se rovného zacházení s muži a ženami. Conantové konkurz byl údajně poslední, který se konal jako tzv. slepý konkurz.  Po Celibidachově náhlém úmrtí v roce 1996 převzal orchestr jako hlavní dirigent Američan James Levine a setrval u něj až do roku 2004. Christian Thielemann se stal hudebním ředitelem orchestru v září 2004 a připojil se k němu Wouter Hoekstra jako "intendant". Nicméně v roce 2007 byl Hoekstra propuštěn z funkce poté, co oznámil své spory s Thielemannem. V roce 2009 orchestr oznámil plánované ukončení funkce Thielemanna v roce 2011. Thielemannův požadavek, aby měl slovo při volbě hostujících dirigentů, nebyl schválen. V březnu 2010 byl Lorin Maazel jmenován dalším hlavním dirigentem orchestru, a to od sezóny 2012–2013. Počátkem roku 2014 zrušil Maazel své koncertní zakázky v důsledku špatného zdraví a následně v červnu 2014 oznámil s okamžitou platností odstoupení z funkce hudebního ředitele Mnichovské filharmonie. V lednu 2013 orchestr oznámil jmenování ruského maestra Valerije Gergijeva šéfdirigentem od září 2015 se smlouvou minimálně do roku 2020.  Během své historie představila Mnichovská filharmonie premiéry děl Antona Brucknera, Gustava Mahlera, Haralda Genzmera, Luigiho Nona, Güntera Bialase a dalších.

Mnichovská filharmonie (německy: Münchner Philharmoniker) je německý symfonický orchestr se sídlem v Mnichově. Je jedním z hlavních orchestrů Mnichova, spolu s Bavorským rozhlasovým symfonickým orchestrem, Mnichovským rozhlasovým orchestrem a Bavorským státním orchestrem. Od roku 1985 má orchestr hlavní sídlo v kulturním centru Gasteig.

The Munich Philharmonic () is a German symphony orchestra located in the city of Munich. It is one of Munich's four principal orchestras, along with the Bavarian Radio Symphony Orchestra, the Munich Radio Orchestra and the Bavarian State Orchestra. Since 1985, the orchestra has been housed in the Gasteig culture centre.


Proces.

Při tepelném zpracování a dalších procesech prováděných ve vysokých teplotách zůstává na povrchu materiálu zbarvená oxidační vrstva nebo vrstva okují. Pro odstranění této vrstvy je obrobek ponořen do nádrže naplněné mořidlem. Před válcováním za studena prochází za tepla válcovaná ocel mořicí linkou, kde jsou z povrchu odstraněny okuje.  Základní používanou kyselinou je kyselina chlorovodíková, dříve se používala kyselina sírová. Ačkoliv je kyselina chlorovodíková dražší než kyselina sírová, účinkuje na kov rychleji a tím se snižuje ztráta mořeného kovu. Proti úbytku kovu se také do mořicího roztoku přidávají inhibitory, které lépe působí na rozpouštění oxidů.  Uhlíková ocel s příměsí legujících prvků do 6% je obvykle mořena v kyselině chlorovodíkové nebo sírové. Ocel s vyšším podílem příměsí musí být mořena na dvakrát a jsou použity další kyseliny, jako je kyselina fosforečná, dusičná nebo fluorovodíková. Korozivzdorná ocel nebo nerez jsou mořeny v lázni kyseliny chlorovodíkové a dusičné. Většina měděných slitin je mořena v ředěné kyselině sírové, avšak mosaz je mořena v koncentrované kyselině sírové a dusičné smíchané s chloridem sodným a sazemi.  Při výrobě šperků je moření využíváno pro odstranění vrstvy oxidu měďnatého, který vzniká při ohřevu mědi a mincovního stříbra během pájení a žíhání. Tradičně se k moření šperků využívá ředěná kyselina sírová, ale ta může být nahrazena kyselinou citronovou.  Ocelový plech, který byl mořen kyselinou, při vystavení vyšší vlhkosti vzduchu oxiduje (rezne). Z tohoto důvodu bývá plech potažen tenkou vrstvou oleje nebo podobného voděodolného nátěru, který vytváří bariéru vlhkosti ve vzduchu. Tento film pak musí být odstraněn ještě před zahájením výrobních, oplechovávacích nebo nátěrových procesů.

Moření je proces ošetření povrchu kovového materiálu, někdy také nazýván odokujování. Jeho smyslem je odstranění nečistot – anorganických látek, rzi a okují – z povrchu železných a drahých kovů, mědi a hliníkových slitin. K ošetření povrchu se používá mořidlo - roztok se silnými kyselinami. Moření je běžným způsobem ošetřování materiálu při výrobě oceli.

Pickling is a metal surface treatment used to remove impurities, such as stains, inorganic contaminants, rust or scale from ferrous metals, copper, precious metals and aluminum alloys. A solution called "pickle liquor", which usually contains acid, is used to remove the surface impurities. It is commonly used to descale or clean steel in various steelmaking processes.


Úvodem.

Ve 30. letech 20. století působil oficiálně jako úředník pasové kontroly v oddělení pro vydávání víz na britském konzulátu v Berlíně. Jako agent MI6 zde plnil různé výzvědné úkoly, ale především bylo jeho úlohou nevpustit do Anglie žádné tajné agenty nacistického Německa. Kromě toho si „přizpůsobil“ pravidla britského konzulátu pro vydávání víz tak, že víza vydával i těm, kdo nařízené předpisy pro jejich vydání nesplňovali, ale byli v Německu ohroženi, tedy především Židům, kteří se díky těmto dokumentům mohli vystěhovat do tehdejší mandátní Palestiny, kam Britové Židy obecně málo pouštěli. Tímto způsobem pomohl tisícům židovských rodin uprchnout z nacistického Německa především po Křišťálové noci (noc z 9. listopadu 1938 na 10. listopad 1938) a před vypuknutím druhé světové války.  Frank Foley je oficiálně uznáván jako britský hrdina holocaustu (odhaduje se, že zachránil asi 10 tisíc osob) a v Izraeli obdržel čestný titul Spravedlivý mezi národy.

Život.

Mládí, studia, služba v armádě.

Frank Foley se narodil jako třetí syn "Isabelly" a "Andrewa Wooda Foleyho". Jeho otec se narodil v Tivertonu (Tiverton, Devon, Anglie), byl povoláním železniční dělník, jeho rodina nejspíše pocházela z města "Roscommon" v Irsku a její kořeny sahaly až do počátku 18. století. Poté, co Frank Foley navštěvoval místní školy v hrabství "Somerset", získal stipendium na "Stonyhurst College" v "Lancashire", kde byl vzděláván jezuity. Poté odešel do katolického semináře ve Francii, kde měl studovat na kněze, ale přešel do "Université de France" v Poitiers, kde se věnoval klasickým studiím. Tam také přehodnotil svůj postoj ke kněžskému povolání a místo této varianty se rozhodl pokračovat v kariéře akademické. Na svých četných cestách po Evropě dosáhl schopnosti plynně hovořit jak ve francouzském tak i německém jazyce.  V době vypuknutí první světové války byl Frank Foley studentem filozofie v Hamburku. Jako britskému občanovi mu v Německu hrozilo zatčení nepřátelskou mocí. Situaci vyřešil tak, že uprchl do přístavního města Emden, jenž leží na řece Emži v Dolním Sasku na severozápadě Německa. Odtud se pak s pomocí nějakého rybáře dostal do neutrálního Holandska a následně se pak ve své domovské zemi připojil k britské armádě.  Nakonec Frank Foley absolvoval Královskou vojenskou akademii v Sandhurstu ("Royal Military Academy Sandhurst", zkráceně "RMAS") a dne 25. ledna 1917 byl přidělen jako druhý poručík ("second lieutenant") k "Hertfordshirskému pluku" ("Hertfordshire Regiment"). Dne 20. září 1917 byl dočasně ustanoven kapitánem, když velel pěchotní rotě 1. praporu "Hertfordshirského pluku". Později byl zařazen k 2./6. praporu "Severního Staffordshirského pluku" (zde byl zmiňován v oficiálních vojenských hlášeních).  Již v hodnosti druhého poručíka byl Frank Foley poslán na západní frontu, kde byl těžce zraněn. Po svém zotavení se stal zpravodajcem a převzal dohled nad špionážní sítí ve Francii, Belgii a Nizozemsku (viz dále).

Vstup do tajné služby.

Příběhu o jeho útěku z Německa jakož i jeho jazykových schopností si všiml někdo z "Válečného úřadu". Frank Foley byl povzbuzen v tom, aby se ucházel o místo ve zpravodajském sboru. Dne 25. července 1918 byl Foley povýšen na poručíka. V červenci roku 1918 se Foley stal součástí malé zpravodajské jednotky, která měla na starosti nábor a provozování agenturních sítí složených z tajných agentů ve Francii, Belgii a Nizozemsku. Po příměří (11. listopadu 1918; konec 1. sv. války) působil Foley krátkou dobu v mezistátní spojenecké vojenské kontrolní komisi v Kolíně nad Rýnem. Dne 19. dubna 1920 se vzdal své dočasné hodnosti kapitána, ale přesto v prosinci následujícího roku (1921) odešel z aktivní služby v armádě (do zálohy) s hodností kapitána.  Po skončení práce v mezistátní spojenecké vojenské kontrolní komisi mu bylo následně nabídnuto místo pasového kontrolního důstojníka na britské diplomatické misi v hlavním městě Německa v Berlíně, jenž bylo ale krytím Foleyho hlavních povinností, které vyplývaly z jeho funkce vedoucího berlínské pobočky britské tajné zpravodajské služby (MI6). Během dvacátých a třicátých let dvacátého století (přesněji v letech 1922 až 1939) byl Foley úspěšný jak v náboru agentů, tak i při získávání klíčových podrobností zpravodajského charakteru o aktivitách německého vojenského výzkumu a vývoje.  Za pasovým oddělením britského velvyslanectví v Berlíně se skrývalo operační středisko MI6. Původním předmětem Foleyovy pozice bylo sledování pohybu a aktivit sovětských vyzvědačů a agitátorů ve střední Evropě. Ve 30. letech 20. století se Foleyova práce zaměřila na stále agresivnější politiku jeho hostitelské země – Německa.  Frank Foley je primárně označován jako "Britský Schindler" ("British Schindler"). V roli pasového kontrolního důstojníka pomáhal tisícům Židů uprchnout z nacistického Německa. U mezinárodního tribunálu (v roce 1961), před nímž stál německý nacistický funkcionář a válečný zločinec, jeden z hlavních organizátorů holocaustu Adolf Eichmann, byl Frank Foley popsán jako "Červený bedrník" ("Scarlet Pimpernel") pro způsob, jakým riskoval svůj vlastní život, aby zachránil Židy ohrožené smrtí před nacisty organizovanou genocidou.  Frank Foley nebyl chráněn diplomatickou imunitou a proto mohl být kdykoliv zatčen. Pravidla pro označování pasů a vydávání víz si přizpůsobil („ohnul“) tak, aby s takto vydanými či označenými dokumenty mohli Židé „legálně“ uprchnout z Německa do Británie nebo do Palestiny, jenž byla tehdy pod britským mandátem. V některých případech šel Foley ještě dále a to když dostával Židy pryč z internačních táborů, schovával je ve svém domě a pomáhal jim získat padělané pasy. Jeden z židovských humanitárních pracovníků odhadl, že Frank Foley zachránil „desítky tisíc“ lidí před holocaustem.

Druhá světová válka.

Po vypuknutí druhé světové války fašistické policejní orgány v Německu označily Franka Foleyho za důležitou zájmovou (cílovou) osobu. Na jaře 1940 zařadila "hlavní kancelář Říšské bezpečnosti" v Berlíně ("Reichssicherheitshauptamt") Franka Foleyho na seznam speciálně hledaných občanů Velké Británie (G.B.). Jednalo se o jakýsi adresář osob, které, pokud by německý Wehrmacht úspěšně napadl a obsadil britské ostrovy, by měly být obzvlášť přednostně hledány a zatýkány speciálními komandy SS, jenž měla následovat hned po německých invazních (okupačních) jednotkách.  V letech 1939 a 1940 byl Foley v Norsku pasovým kontrolním důstojníkem. Za první světové války bylo Norsko neutrální. V roce 1940 bylo přepadeno Německem a přes odpor (o významný přístav Narvik na severu bojovali po boku Norů i Britové svou plnou válečnou silou) bylo obsazeno. Po obsazení Norska byl Frank Foley přidělen k vrchnímu velitelství (C–in–C) norských ozbrojených sil v poli. Za službu v jejich řadách obdržel Královský norský rytířský řád svatého Olafa.  Frank Foley a "Margaret Reid", jeho asistentka, opustili Oslo během německého postupu dne 9. dubna 1940 a odcestovali do Lillehammeru a "Åndalsnes". Před odchodem z Osla Foley a Reid spálili dokumenty na britském vyslanectví. Foley pomohl norskému vrchnímu veliteli ("C–in–C"), generálu "Otto Rugeovi", kontaktovat Británii a požádat ji o pomoc proti útočníkovi. Foley měl svůj vlastní rádiový vysílač, který umožnil generálu "Otto Rugeovi" komunikovat s Londýnem nezávisle na norských (pozemních) pevných linkách. "Margaret Reid" byla odbornicí na šifry, která kódovala zprávy odesílané do Británie. Až do příjezdu ministra "Cecila Dormera" (16. dubna 1940) vystupoval Frank Foley vůči norským státním orgánům jako zástupce UK (Spojeného království). Frank Foley a "Margaret Reid" byli evakuováni z města Molde britským námořnictvem 1. května 1940. V "Åndalsnes" se Frank Foley pravděpodobně setkal s "Martinem Lingeem", který působil jako styčný důstojník.  Dne 1. ledna 1941 byl kapitán Frank Foley vyznamenán Řádem svatého Michala a svatého Jiří (CMG) za své služby pro ministerstvo zahraničí. V roce 1941 dostal Foley za úkol provést výslech Hitlerova zástupce nacistického politika Rudolfa Hesse po Hessově příletu do Skotska. (Frank Foley tak byl vůbec prvním britským zaměstnancem SIS, který vyslýchal Rudolfa Hessa poté, co padl do britských rukou.) Poté, co byl Rudolf Hess v roce 1942 hospitalizován, pomáhal Foley koordinovat "MI5" a MI6 při provozování rozvědné sítě dvojitých agentů systému "dvojitého kříže" ("Double Cross").

Po druhé světové válce.

Velmi brzy po skončení druhé světové války se Foley vrátil do Berlína, kde se (pod dohledem asistenta generálního inspektora odboru veřejné bezpečnosti kontrolní komise v Německu) podílel na „lovu“ bývalých SS válečných zločinců.  V roce 1949 odešel Frank Foley do důchodu, žil v "Stourbridge", v hrabství Worcestershire, kde také v roce 1958 zemřel. Je pohřben na hřbitově v "Stourbridge". Dne 27. dubna 1961 uveřejnil britský bulvární deník Daily Mail vydávaný v Londýně příběh, jenž napsala vdova po Franku Foleym ("Katharine Eva Foley") a pojednávající o Frankovo aktivitách při záchraně mnoha Židů pomocí víz do Spojeného království. V textu pisatelka uváděla, jak (v případě nemožnosti vydat osobě vízum do Británie) kontaktoval Frank Foley své přátele, kteří pracovali na ambasádách jiných národů, kteří mu pomohli udělit vízum do zemí, jež zastupovali. "Katharine Eva Foley" zemřela dne 15. dubna 1979 v jejím domě v "Sidmouth" v hrabství Devon.

Zajímavost.

Frank Foley je také jméno a příjmení jedné z hlavních postav ve filmu "Out of Control – Gefahr aus nächster Nähe" ("Mimo kontrolu – Nebezpečí zblízka"). Jedná se o thriller americké produkce z roku 2001, který se v originále jmenuje "The Hostage Negotiator", má stopáž 87 minut a režíroval jej americký filmový režisér, scenárista a filmový producent "Keoni Waxman" (* 1968). Postavu Franka Foleyho ztvárnil herec texaského původu "Michael Bowen". Jeho filmovou manželku (ve snímku se jmenuje "Theresa Foley" a je zaměstnána u FBI) hraje americká herečka "Gail O'Grady".

Frank Foley (celým jménem včetně hodnosti a vyznamenání: major Francis "Frank" Edward Foley CMG) (24. listopadu 1884, Highbridge, Somerset, Anglie – 8. května 1958, Stourbridge, Worcestershire, Anglie) byl účastníkem obou světových válek, ale především pak důstojníkem britské tajné zpravodajské služby ("SIS", neoficiálně také MI6, "Military Intelligence, Section 6"; rozvědka).

Major Francis "Frank" Edward Foley CMG (24 November 1884, Highbridge, Somerset – 8 May 1958, Stourbridge, Worcestershire) was a British Secret Intelligence Service officer. As a passport control officer for the British embassy in Berlin, Foley "bent the rules" and helped thousands of Jewish families escape from Nazi Germany after Kristallnacht and before the outbreak of the Second World War. He is officially recognised as a British Hero of the Holocaust and as a Righteous Among the Nations.


Historie.

Kolem původu plemene existují různé legendy. Společně tvrdí, že tyto kočky pochází ze severní Barmy (od toho nejspíše pochází jméno Birma), kde byly chovány jako chrámové kočky. První birmy se do Evropy dostaly kolem roku 1920. Podle jedné legendy párek birem dostali darem Francouz Auguste Pavie a anglický major Gordon Russell, kteří pomohli mnichům v klášteře Lao-Tsun během přepadení kláštera. Podle jiné, méně romantické legendy, muž jménem Vanderbilt koupil svatou birmu od jednoho bezbožného služebníka.  Za oficiální kolébku plemene je považována Francie, kde byly položeny základy dnešního chovu. Plemeno zde bylo uznáno místní organizací Fédération Féline Française již v roce 1925. Birmy byly ve Francii velmi oblíbené a rozšířily se i do Německa. Během druhé světové války plemeno ovšem téměř vyhynulo. V Evropě byly po skončení války naživu pouhé dvě birmy, pár jménem Orloff a Xenia de Kaabaa, v držení francouzské rodiny Baudoin-Crevoisier.  K obnově plemene muselo být použito křížení s jinými plemeny, především perskou a siamskou kočkou. Kolem roku 1950 se již znovu objevují vrhy čistě birmských koťat. Obnovené plemeno si začalo získávat velkou oblibu, rychle se šířilo do Švýcarska, Belgie, Holandska, Anglie i USA. V Anglii bylo plemeno oficiálně uznáno v roce 1966, v USA o rok později. Začátkem 70. let plemeno proniká do Skandinávie, kde dnes birmy patří mezi nejvíce chované kočky.  Birmy nelze zaměňovat s barmskými kočkami, které jsou samostatným, zcela odlišným plemenem.

Charakteristika plemene.

Birma má kompaktní, svalnatou a středně velkou stavbu těla. Samice váží obvykle 2.5 – 4.5 kg, samec do 6 kg.  Hlava birem je širší, s plnými tvářemi, ne příliš trojúhelníková, se zaobleným čelem a nosem beze stopu; výrazná brada nesmí ustupovat. Pod mírně klenutým, zaobleným čelem, ustupujícím dozadu, je v místě kořene nosu malá prohlubeň. Nos má tmavé zrcátko, pouze u variet s kresbou růžové, je římského tvaru, středně dlouhý, vystupuje zhruba jako zaoblení čela. Oči jsou sytě modré, oválné, až kulaté, středně daleko posazené, podstatný je nejen jejich tvar, ale také hloubka a sytost barvy (šilhání se pokládá za hrubou vadu). Uši jsou menší, zaoblené, posazené středně daleko a mírně z boku, nesmí být příliš blízko sebe (jako u siamských koček), ani příliš daleko (jako u koček perských).  Tělo delší, kocour musí být robustnější než kočka. Končetiny jsou kratší, pevné, tlapky kulaté. Průměrně dlouhý ocas sahá optimálně mezi lopatky, je dobře osrstěný, bez zálomků.  Srst birmy má světlou základní barvu se zřetelně ohraničenými odznaky a uzavřenou maskou. Celková barva srsti je bílá, až skořápkově krémová (s postupujícím stářím tato barva tmavne, jako u většiny koček s odznaky), s akromelanickými odznaky na obličeji, uších, nohou, ocase a (u kocourů) na varlatech. Vadou jsou tmavé skvrny na slabinách, břiše a šíji. Konce tlapek musí být čistě bílé. Odznaky jsou uznávány v těchto barvách: Bílé fleky v odznacích jsou hodnoceny jako vada. Všechny birmy se rodí bílé (stejně jako ostatní kočky s odznaky), barvy se začínají vyvíjet po týdnu až 14 dnech. Může trvat i déle než rok, než srst kočky dosáhne plného vybarvení..  Srst je hedvábná, s podsadou. Neplstnatí a je nenáročná na údržbu. Birma má chlupaté i spodky tlapek mezi polštářky (tyto chlupy musí být bílé).

Povaha a chov.

Birma je inteligentní, klidné, učenlivé a přizpůsobivé plemeno, postrádající známky agresivity; toleruje i jiná zvířata v domácnosti. Nemá problém v soužití s dětmi. Birma nepatří mezi rezervované, odtažité kočky, které se vyhýbají společnosti. Vyhledává sociální kontakty a hodně přilne ke své lidské rodině. Bývá komunikativní, ale nikoli hlučná tak výrazně, jako třeba kočka siamská.  Chovatelskou základnu lze nalézt na celém světě, v České republice není toto plemeno příliš rozšířené (např. ve Švédsku mu však patří mezi chovanými plemeny druhé místo). Při chovu se klade důraz na pokrevní linie a hlídá se nepříbuzná plemenitba. Možná i díky tomu není dosud toto plemeno tolik zatížené genetickými vadami a nemocemi, jako jiná, daleko více rozšířená a množitelským způsobem odchovávaná plemena.

Lagerfeldova Choupette.

Jednou z nejslavnějších biremských koček je Choupette, narozená 18. srpna 2011, která je bílá s modrýma očima a váží asi 3,5 kg. Byla miláčkem módního návrháře Karla Lagerfelda, který zemřel 19. února 2019. Lagerfeld porovnával její oči se safírem. Jejím původním majitelem byl s ním spřátelený model Baptiste Giabiconi, který ji Lagerfeldovi zapůjčil po dobu svého pobytu mimo Francii. Módní tvůrce si však Choupette (jméno znamená „sladká“) natolik oblíbil, že mu ji Giabiconi nakonec přenechal. Choupette má Lagerfeldem autorizovaný vlastní účet na Twitteru a byla v červenci 2013 vyobrazena společně s modelkou Lindou Evangelista na titulní stránce německého vydání módního časopisu "Vogue". I po Lagerfeldově smrti je Choupette materiálně velmi dobře zajištěna a má dva zaměstnance, kteří se o ni starají.

Birma je plemeno kočky domácí. Je to středně velká kočka, přátelská a společenská. Postrádá agresivitu vůči lidem, kočkám i psům. Její váha se pohybuje od 2.5 do 6 kg.

The Birman, also called the "Sacred Cat of Burma", is a domestic cat breed. The Birman is a long-haired, colour-pointed cat distinguished by a silky coat, deep blue eyes, and contrasting white "gloves" or "socks" on each paw.


Historie.

O soukromém sběratelství knih se mluví už ve starověku, středověcí panovníci zakládali knihovny a dávali knihy opisovat. Jinou povahu dostalo sbírání knih (sběratelský obor) s vynálezem knihtisku, když knihy přestaly být unikáty a první tiskaři se zároveň snažili soutěžit s rukopisy. Jiným směrem se koncem 15. století vydali italští tiskaři v Benátkách (např. Aldus Manutius), kteří vytvořili nová krásná písma, takže se jejich knihy už rukopisům nepodobaly. Ve vydávání krásných knih pokračovali i barokní tiskaři vedle běžných tisků pro širší potřebu. Masové vydávání knih v 19. století, umožněné strojní výrobou papíru a tiskařskými stroji, vedlo k jistému úpadku kvality knih. Proti tomu se postavil anglický spisovatel John Ruskin (1819–1900) a výtvarník a reformátor William Morris (1834–1896), zakladatel hnutí "Arts and Crafts" („umění a řemesla“), který se snažil o obnovu uměleckých řemesel a začal vydávat krásné knihy.

Bibliofilská vydání.

Ruskinovy a Morrisovy myšlenky se rychle prosadily a vydavatelé začali více pečovat i o výtvarnou stránku a dokonalé provedení knih. Zejména krásná literatura sice vycházela v levných vydáních, malá část nákladu se však tiskla na lepším papíře, případně s grafickou výzdobou. Vedle toho začaly vznikat edice bibliofilských knih – většinou básní a krátkých próz v malém nákladu a s originální grafickou výzdobou – určených předně pro sběratele.  První českou bibliofilsky vydanou knihou je dekadentní básnická sbírka Arnošta Procházky "Prostibolo duše". Na počátku roku 1895 ji ve dvou stech číslovaných výtiscích (z toho prvních 25 exemplářů na papíru holland s autografem spisovatelovým, 175 exemplářů na velinu) vydala Moderní revue v Praze. Kniha má 36 stran a formát 20 : 25 centimetrů.  Postupně začali takové knihy vydávat například František Topič, Jan Otto, Česká grafická unie a řada malých specializovaných nakladatelů: Josef Florian, Kamila Neumannová, Svatopluk Klír, Ladislav Kuncíř, Arno Sáňka, Atlantis a mnoho dalších. S tím souvisel i oživený zájem o typografii a písmo (Karel Dyrynk, Oldřich Menhart), o uměleckou knižní vazbu a drobnou grafiku (ex libris, novoročenky aj.). Z výtvarníků se na této činnosti podíleli například Vojtěch Preissig, Vratislav Hugo Brunner, Adolf Kašpar, Zdenka Braunerová, Jan Konůpek, Mario Stretti, Jaroslav Benda, Josef Richard Marek, Miloš Klicman, František Kobliha, Josef Váchal, Cyril Bouda, Ota Janeček, Vladimír Komárek a řada dalších.  Již roku 1908 byl v Praze založen Spolek českých bibliofilů za předsednictví Františka Táborského.

Poznámka.

Vedle bibliofilie existuje také bibliománie, chorobná posedlost knihami. Opakem bibliofilie je bibliofobie, tj. patologický odpor vůči knihám, vyhýbání se knihám.

Bibliofilie nebo bibliofilství (z řec. "biblos", kniha a "filia", láska, náklonnost), česky knihomilství, tedy láska ke knihám. Myslí se tím láska ke krásným knihám a tiskům (starým i novým), tedy takovým, které lze charakterizovat jednotou textu, obrazu, grafické úpravy a typografie, papíru, příp. vazby. I tyto krásné knihy se nazývají bibliofilie. Jsou předmětem sběratelství a některé jsou vzácné.

Bibliophilia or bibliophilism is the love of books, and a bibliophile or bookworm is an individual who loves and frequently reads books.


Počátky kariéry.

Narodil se 29. ledna 1950 v East Londonu v Jihoafrické republice, ve městě, které v 60. letech 20. století třikrát hostilo Velkou cenu Jihoafrické republiky. Závodit začal společně se svým starším bratrem Ianem na motokárách a později na motocyklech. V osmnácti letech, v roce 1968 přesedl do sedanu Renault R8. Jeho kariéru krátce přerušila vojenská služba, ale už v roce 1970 byl zpět a závodil ve formuli Ford.  V prvním závodě se mu nedařilo, dostal čtnáctkrát hodiny. Další výsledky však zapůsobily natolik, že obdržel stipendium na starty formule Ford v Evropě na sezónu 1971. Vydal se do Spojeného království, kde se poprvé představil v rámci doprovodného podniku k Závodu šampionů v Brands Hatch. Překvapil ziskem prvního místa na startu a v závodě dlouho vedl, než jej vlastní chyba odsunula na druhé místo. Po několika dalších podobně vzrušujících výkonech se rozhodl postoupit rovnou do Formule 3. Díky osmi vítězstvím se v roce 1971 stal celkovým vítězem.  Jeho výsledky mu umožnily startovat za McLaren ve formuli 2. Přestože v této soutěži zvítězil pouze jednou, tým usoudil, že je již schopný startovat ve Formuli 1 a ještě v témže roce ho nechal startovat v Grand Prix USA. Uvedl se solidním devátým místem.

Formule 1.

V roce 1973 setrval u McLarenu, pokračoval ve formuli 2 a příležitostně se objevoval i na startu formule 1. Z pěti závodů dojel pouze jednou – doma v Jižní Africe se umístil devátý. Do centra pozornosti se toho roku dostal hned dvakrát. Poprvé, když vedl ve Velké ceně Francie a o vítězství jej připravil jen zbrklý útok Emersona Fittipaldiho. Podruhé, když v následujícím závodě v Grand Prix Velké Británie 1973 jeho sebedůvěra vzrostla natolik, že se pokusil o nesmyslný manévr, který způsobil řetězovou srážku mnoha vozů a závod musel být zastaven. Někteří dokonce požadovali pro Jodyho Schecktera zákaz závodění. Právě neohrožený až hazardérský jezdecký styl byl pro první fázi jeho kariéry typický.  Pro rok 1974 dostal nabídku od mistrovského týmu Tyrrell, kde jej čekal nelehký úkol, musel nahradit trojnásobného mistra světa Jackieho Stewarta, který skončil se závody. Jodyho první kompletní sezóna byla úspěšná. Zvítězil hned ve dvou závodech, v Grand Prix Švédska a Grand Prix Velké Británie 1974, přidal ještě čtyři umístění na stupních vítězů a v součtu získal 45 bodů a celkové třetí místo v šampionátu za Fittipaldim a Clayem Regazzonim. V tomto roce se na startu objevil i jeho starší bratr Ian. Ten se však v šampionátu objevoval nepravidelně a nikdy nezaznamenal výraznější úspěchy.  Následující sezóna tak úspěšná nebyla, Jody Scheckter však potěšil všechny své domácí fanoušky výhrou v Grand Prix Jihoafrické republiky 1975. Byl to jeho jediný triumf v sezóně, kdy se propadl na celkové sedmé místo v šampionátu. V sezóně 1976 se však dokázal znovu prosadit ve špičce. Byla to jeho poslední sezóna v Tyrrellu. Tým už nestavěl tak rychlá auta jako v minulosti, Scheckter navíc nebyl nadšen jeho experimentem se šestikolovým vozem, který Tyrrell v této sezóně nasadil. Přesto s ním dokázal zvítězit a po jeho triumfu ve Švédsku a sérii čtyř druhých míst skončil v šampionátu opět třetí za bojující dvojicí Lauda – Hunt.  Pro sezónu 1977 riskl přestup do nové stáje Waltera Wolfa. K překvapení diváků i celého světa formule 1 zvítězil při prvním startu týmu v argentinské Grand Prix a zapsal tak Wolf do historie – jen ve třech případech se novému týmu podařilo hned zvítězit (v roce 1954 Mercedesu a v roce 2009 Brawnu). Další průběh sezóny dokazoval, že to nebyla náhoda, zvítězil ještě dvakrát, přidal pět umístění na stupních vítězů. Rychlostně zastínil staronového šampiona Nikiho Laudu, Rakušan však jezdil spolehlivěji a to mu umožnilo získat druhý titul, zatímco Jody se stal vicemistrem. Jeho bratr Ian v tomto roce získal poprvé stále angažmá ve stáji March, jeho nejlepším výsledkem však bylo až desáté místo v Grand Prix Nizozemska a toho roku se závoděním skončil.  Druhý rok s Wolfem byl zklamáním, Jody ani jednou nezvítězil a navzdory několika druhým a třetím místům skončil v šampionátu až sedmý. Rozhodl se proto opět změnit tým. Zamířil do Scuderie Ferrari. Enzo Ferrari usiloval o Scheckterovo angažmá řadu let, proto se s ním ochotně dohodl. Jody navíc získal příslib podpory a status týmové jedničky, ačkoli v týmu již působil jiný Ferrariho oblíbenec, Gilles Villeneuve. Ferrari si totiž uvědomoval, že Villeneuve je sice rychlý, ale chybí mu rozvaha a větší zkušenosti, v čemž měl Jody Scheckter velkou výhodu, neboť za léta závodění vyzrál a stal se spolehlivým jezdcem.  Odpovídal tomu i začátek sezóny. Gilles Villeneuve vyhrál první dva závody s novým vozem a Jody Scheckter skončil až za ním. Jodyho to však nerozhodilo a zejména díky silnému středu sezóny a spolehlivějším jízdám se opět dostal do vedení v šampionátu. Vyhrál v Grand Prix Belgie 1978 a Grand Prix Monaka 1978 (po tomto závodě ukončil jeho bývalý tým Wolf činnost) a dojel druhý v nizozemském Zandvoortu, zatímco Villeneuve s výjimkou dvou druhých míst vůbec nebodoval. Jody Scheckter tak získal rozhodující podporu týmu, která určila, že vítězem rozhodujícího závodu v Grand Prix Itálie 1978 v Monze bude on. Villeneuve v závodě dodržel dohodu a kroužil za Jodym. Společně pak slavili titul, který měl být pro Ferrari poslední na dalších 21 let.  Scheckterova poslední sezóna v roce 1980 nedopadla dobře. Nové Ferrari 312T5 nejenže nestačilo na špičku, ale nebylo často ani schopné, dovézt své piloty v první šestce. Nedařilo se ani kolegovi Villleneuveovi, nicméně ten dokázal alespoň čtyřikrát bodovat. Jody naproti tomu mezi prvními šesti dojel pouze jednou, když v Grand Prix Brazílie 1980 byl pátý. Dva body za toto umístění byly jeho jedinými a v šampionátu skončil hluboko v poli poražených, až na 19. místě. Na konci této sezóny se Jody rozhodl se závoděním skončit.

Další život.

Po odchodu z F1 se začal věnovat jiným odvětvím. Ve Spojených státech amerických podnikal ve výcviku se střelnými zbraněmi, na jehož prodeji o pár let později dobře vydělal. Jeho novou vášní se stalo ekologické farmaření, které provozoval na rozlehlé farmě v anglickém Hampshire.  Začal zároveň dohlížet na kariéru svých dvou synů Tobyho a Tomase, kterou mohl financovat právě ze svého nově nabytého jmění. Zejména Tomasovi se na začátku milénia poměrně dařilo a od roku 2002 startoval v zámořské sérii Indy Car, kde příležitostně slavil úspěchy.

Jody David Scheckter (* 29. ledna 1950 East London, Jihoafrická republika) je bývalý jihoafrický automobilový závodník, pilot formule 1 a mistr světa z roku 1979. Jeho vítězství v šampionátu bylo posledním triumfem vozu Ferrari na dlouhých 21 let (až do roku 2000), kdy Ferrari pilotoval Michael Schumacher a který se v této sezoně stal mistrem světa. Jody Scheckter je zároveň jediným mistrem světa formule 1, který pocházel z afrického kontinentu.

Jody David Scheckter (born 29 January 1950) is a South African business proprietor and former motor racing driver. He competed in Formula One from 1972 to 1980, winning the Drivers' Championship in with Ferrari. Scheckter remains the only driver from the continent of Africa to ever win the Formula One World Championship.


Historie.

První úspěšná zkouška rotoru s reaktivním pohonem se uskutečnila již v roce 1842. Vynálezce hasicího přístroje, W. H. Philipps, provozoval model bez posádky o hmotnosti 20 kg vypuzováním směsi paliva se vzduchem na koncích rotoru. Model skutečně vzlétl, nebyl však řízen a byl zničen, když havaroval. Konstrukcí rotoru s reaktivním pohonem se kolem r. 1910 zabýval rakouský filosof Ludwig Wittgenstein během svého studia letecké techniky na univerzitě v Manchesteru. Ve 20. letech minulého století použil italský konstruktér V. Isacco malé pístové motory s vrtulemi na koncích rotujících listů své "helicogyry" (varianta vírníku) a předvídal, že mohou být nahrazeny tryskami  Během 2. světové války navrhl rakouský průkopník vrtulníků Friedrich von Doblhoff pro německé válečné loďstvo vrtulník poháněný náporovými motory. Prvním takovým vrtulníkem s reaktivně poháněným rotorem byl v r. 1943 typ WNF 342 V1. Po válce skončily dva prototypy WNF 342 V1 v rukou Američanů a Doblhoff nastoupil k firmě McDonnell Douglas, kde poté vzniklo experimentální letadlo McDonnell XV-1, které bylo svými letovými vlastnostmi blízké konvertoplánům.  Dalším konstruktérem, který skutečně vyrobil rotory s reaktivním pohonem, byl August Stephan. Nastoupil k britskému výrobci letadel "Fairey Aviation Company Limited", kde v letech 1954 a 1957 poprvé vzlétly vrtulníky "Fairey Jet Gyrodyne" a "Fairey Rotodyne". Mezi první průkopníky rotorů s reaktivním pohonem patří i Eugene Michael Gluhareff, rodák z Petrohradu, který od r. 1924 žil v USA a během asi 50 let od konce 2. světové války pracoval pro několik amerických výrobců letadel. Všechna konstrukční řešení rotorů s reaktivním pohonem však vykazují vysokou hladinu hluku a vysokou spotřebu paliva. Z těchto důvodů se dosud žádné takové řešení v praxi neuplatnilo.

Rotor s reaktivním pohonem je tvořen tryskami na špičkách listů horizontálně rotujících nosných ploch některých vrtulníků. Tyto trysky, orientované ve směru tečen, rotor roztáčejí podobně, jako se točí některé typy rotujících ohňostrojů (tzv. ). Koncové trysky mohou při konstrukci vrtulníku nahradit obvyklý hřídelový pohon nosného rotoru a mají tu výhodu, že na drak letadla nepřenášejí žádný reakční krouticí moment. Takový vrtulník proto nepotřebuje vyrovnávací rotor.

A tip jet is a jet nozzle at the tip of some helicopter rotor blades, used to spin the rotor, much like a Catherine wheel firework. Tip jets replace the normal shaft drive and have the advantage of placing no torque on the airframe, so no tail rotor is required. Some simple monocopters are composed of nothing but a single blade with a tip rocket.


Chrám.

Luxorský chrám byl postaven z pískovce dováženého z oblasti Gebel el-Silsila, která se nachází v jihozápadní části dnešního Egypta. Tento pískovec je označován jako Núbijský pískovec. Byl využíván na stavbu monumentů v celém Horním Egyptě a v dnešní době je používán k restaurátorským pracím.  Chrám v Luxoru je zasvěcen thébské trojici bohů (Amonovi, Mut a Chonsovi). Komplex začal vznikat za vlády faraona 18. dynastie Amenhotepa III., který zde nechal vystavět svatyni s rozsáhlým sloupovým nádvořím. Tyto stavby však tvoří pouze zadní část současné podoby chrámového komplexu. Svůj současný vzhled získal chrám až o sto let později za vlády Ramesse II., který zde nechal postavit další sloupové nádvoří, mohutný pylon či obří obelisky.  Před vchodem do Luxorského chrámu se nachází pozůstatek aleje sfing, která sloužila jako tříkilometrová procesní cesta mezi Luxorským a Amonovým chrámem v Karnaku. Alej byla původně lemována stovkami sfing, různými rostlinami a stromy. V dobách Nové říše měly sfingy beraní hlavu, avšak za vlády panovníka 30. dynastie Nachtnebefa byly během restaurátorských prací nahrazeny klasickými druhy s královskými hlavami. Před samotným chrámem dříve stála zeď, kterou nechal postavit stejný panovník, avšak v dnešní době již není příliš patrná. Stejný osud měla i římská pevnost nacházející se na východní straně chrámu, ze které se dochovaly pouze malé části. Jednou z mála zachovalých římských památek je Hadriánova kaple, která se nachází před vstupem do samotného chrámu. Císař ji nechal v roce 126 našeho letopočtu zasvětit Sarápidovi. Dominantou samotného Luxorského chrámu je čtyřiadvacet metrů vysoký a pětašedesát metrů široký pylon Ramesse II. Hlavním motivem nápisů a obrazů na pylonu je bitva u Kadeše, kterou Ramesse Veliký ve svých stavbách často zobrazoval. Na pravé věži je zobrazen egyptský vojenský tábor a faraon v nadživotní velikosti, který se radí se svými generály. Na levé věži je Ramesse vyobrazen na svém válečném voze, jak je připraven vstoupit do bitvy. Zcela vlevo je pak znázorněna pevnost Kadeš, do níž se Chetité stáhli. Před levou částí pylonu se nachází dvacet pět metrů vysoký obelisk z růžové žuly. Dříve před vstupem do chrámu stávaly dva, avšak ze druhého obelisku, který věnoval Muhammad Alí Francii a nyní stojí na pařížském náměstí Place de la Concorde, zbyl pouze podstavec. Před pylonem se rovněž dříve nacházelo šest kolosů Ramesse II., ze kterých se do současnosti dochovaly pouze dvě 15,6 metrů vysoké sedící postavy ze šedé žuly a jedna stojící postava na pravé straně.  Za vysokými zdmi pylonu se nachází první sloupové nádvoří, které nechal zbudovat Ramesse II. Na jeho jižní stěně zobrazují reliéfy slavnosti u příležitosti zasvěcení. Zde je k vidění původní podoba pylonu. Slavnostní procesí v čele s jedenácti princi míří k pylonu se dvěma obelisky, šesti kolosy a čtyřmi stožáry s vlajkami. Sloupové nádvoří má rozlohu 50 x 57 metrů a je obklopeno dvojitou řadou sedmdesáti čtyř sloupů, jež jsou zakončeny hlavicemi v podobě uzavřeného papyrového stvolu. Na nádvoří je rovněž k nalezení žulová kaple královny Hatšepsut, před kterou jsou sloupy se stejným vzhledem, avšak mnohem detailněji zpracované. Nachází se zde i budova z mnohem pozdější doby. Jedná se o mešitu Abú al-Hadždžádže, která se nachází v severovýchodním rohu nádvoří. Zajímavá je především tím, v jaké výšce je vystavěná. Z toho je zřejmé, jak hluboko v písku byl dříve chrám zasypán. Na jižní straně se nachází dalších jedenáct obřích soch, které jsou většinou vytesané ze žuly. Všechny sochy nesou jméno Ramesse II., ačkoliv šest z nich bylo vytvořeno již za vlády Amenhotepa III. Faraon Ramesse II. si je pouze přivlastnil a změnil jméno jejich majitele. Za sloupovým nádvořím pokračuje chrám kolonádou, která měří padesát metrů a vede až ke druhému sloupovému nádvoří patřící Amenhotepovi III. Kolonáda je tvořena čtrnácti sloupy o výšce šestnácti metrů, které nají podobu papyru s otevřenou hlavicí. Na postranních zdech se nacházejí reliéfy z dob Tutanchamona a Haremheba, které zobrazují slavnosti Ipet.  Druhé sloupové nádvoří o rozměrech 52 x 46 metrů je obklopeno dvojitou řadou sloupů. Pod tímto nádvořím našli archeologové starobylé úložiště soch, které zobrazovaly podoby bohů a králů. První z nich pocházejí z období vlády Thutmose III. a v současné době jsou vystavené v Luxorském muzeu. Za nádvořím se nachází zastřešený chrám, na jehož začátku je menší hala s dvaatřiceti sloupy. Přilehlou místnost, která byla v minulosti rovněž sloupovým sálem, přestavěli Římané ve 3. století našeho letopočtu na kapli. Staroegyptské reliéfy byly překryty omítkou, která byla následně pomalována. Následuje sál čtyř sloupů, kde se dříve nacházel obětní stůl. Za touto místností se nachází svatostánek určený pro člun boha. Velká žulová schránka byla věnována chrámu Alexandrem Velikým. Před svatostánkem se po levé straně nacházejí dveře, které vedou do další chrámové místnosti, kde jsou k vidění reliéfy místa zrození. V důsledku vlády faraona Achnatona jsou však dosti poničené. Při ranním světle lze spatřit reliéfy zobrazující zrození krále Amenhotepa III. nebo boha Thovta s hlavou ibise, který jako posel Amon-Rea oznamuje královně-matce, že porodí božské dítě.

Luxorský chrám je rozsáhlý staroegyptský chrámový komplex ležící na východním břehu řeky Nil ve městě Luxor. Byl založen přibližně roku 1400 před naším letopočtem. V egyptštině je chrám známý pod názvem „ipet resyt“, což v překladu znamená „jižní svatyně“. Během římské nadvlády sloužil chrám jako legionářská pevnost a oblastní sídlo římské vlády. V Luxoru se nachází šest velkých chrámů; čtyři na západním břehu, kde se nachází chrám Sethiho I., Dér el-Bahrí, Ramesseum a chrám v Madinat Hábú. Zbylé dva chrámy, Karnacký a Luxorský, leží na východním břehu.

Luxor Temple (Arabic: معبد الاقصر) is a large Ancient Egyptian temple complex located on the east bank of the Nile River in the city today known as Luxor (ancient Thebes) and was constructed approximately 1400 BCE. In the Egyptian language it is known as "ipet resyt", "the southern sanctuary". In Luxor there are several great temples on the east and west banks. Four of the major mortuary temples visited by early travelers include the Temple of Seti I at Gurnah, the Temple of Hatshepsut at Deir el Bahri, the Temple of Ramesses II (a.k.a. Ramesseum), and the Temple of Ramesses III at Medinet Habu; the two primary cults' temples on the east bank are known as the Karnak and Luxor. Unlike the other temples in Thebes, Luxor temple is not dedicated to a cult god or a deified version of the pharaoh in death. Instead, Luxor temple is dedicated to the rejuvenation of kingship; it may have been where many of the pharaohs of Egypt were crowned in reality or conceptually (as in the case of Alexander the Great, who claimed he was crowned at Luxor but may never have traveled south of Memphis, near modern Cairo).


Rozšíření.

S výjimkou větší části Pyrenejského poloostrova, Řecka, středomořských ostrovů a Islandu se vyskytuje v celé Evropě a Malé Asii, dále na východ zasahuje do střední Sibiře po Altaj a Bajkalské jezero.<br>  V České republice žije všude – od nížin po hřebeny hor, kde vystupuje i nad horní hranici lesa.

Ekologie.

Nejhojnější je v listnatých a smíšených lesích s bohatým podrostem, žije i ve smrčinách, v kosodřevině, břehových porostech, travinách, polních remízcích, parcích a také v kamenných sutích či rákosinách. V zimě se na venkově stahuje k obytným budovám. Je čilý hlavně za soumraku a v noci, ale lze se s ním setkat i za denního světla, zejména při přemnožení. Obratně leze v křovinách i po stromech až do několikametrové výšky. Obývá území o rozloze 0,1–0,7 ha a je pohyblivější než jiné stejně velké druhy hrabošů.
  Staví nevelké hnízdo z mechu a listí a spíše než v zemi je ukrývá pod pařezy, v kořenech stromů a mezi kameny. Na hnízdo navazuje systém nor s mnoha východy, úkrytovými chodbami a zásobárnami.
  Norník rudý má pestrý jídelníček a během roku ho mění. Nejméně rozmanitý jej má zjara (zelené části rostlin, semena, klíčící semenáčky dřevin). V létě a k podzimu jídelníček postupně obohacuje o houby a lesní plody, přičemž ze žaludů a bukvic si dělá i zásoby. Jako jediný z našich hrabošů se ve větší míře zajímá o živočišnou potravu, která může tvořit více než třetinu jídelníčku (hlavně brouci, larvy hmyzu včetně housenek, pavouci nebo zdechliny).
  Rozmnožuje se od konce března do září až října, za příznivého počasí a bohaté úrody žaludů či bukvic i v zimě. Březost trvá 16–18 dní. Pokud zabřezne bezprostředně po porodu čili post partum (u hlodavců poměrně běžné), prodlouží se březost na 19–20 (30) dní. Ve vrhu bývá 4–5 (1–9) mláďat, která po narození váží asi 2 g a sají necelé tři týdny. Protože pohlavně dospívají brzo, jsou mladé samice schopny zapojit se do rozmnožování již 1–2 týdny po opuštění hnízda. (V přírodě tak činí pouze jedinci z jarních a časně letních vrhů.)
  Hanzák uvádí, že v přírodě se dožívá nanejvýš dvou let.. Norník rudý má celou řadu přirozených nepřátel mezi šelmami, dravci či sovami, a proto ve volné přírodě jsou dvakrát přezimující jedinci vzácností. V zajetí může žít norník rudý i několik let. Představuje významný modelový druh často využívaný při ekologických studiích.

Norník rudý ("Myodes glareolus", synonymum "Clethrionomys glareolus"), dříve též hraboš lesní, hraboš rudý, je hlodavec z čeledi myšovití (Muridae), jediný zástupce rodu norník žijící na území České republiky.

The bank vole ("Myodes glareolus"; formerly "Clethrionomys glareolus") is a small vole with red-brown fur and some grey patches, with a tail about half as long as its body. A rodent, it lives in woodland areas and is around in length. The bank vole is found in much of Europe and in northwestern Asia. It is native to Great Britain but not to Ireland, where it has been accidentally introduced, and has now colonised much of the south and southwest.


Materiál pro výrobu vepřovic.

Jako materiál pro výrobu vepřovic se používá hlína, nejlépe jílovitá. Dalšími přísadami jsou: vápno, sláma, plevy, písek, chlévská mrva. Avšak ne každá hlína se dá použít, některé hlíny s malou vazností se pro výrobu vepřovic nehodí. Například hlíny s vysokým podílem prachu, některé druhy písčitých hlín a hlíny s vysokým obsahem organických materiálů.

Výroba vepřovic.

Výroba vepřovic je velmi jednoduchá. Vhodné suroviny, které jsou v místě stavby dostupné – hlína, plevy, sláma, chlévská mrva se promísí s dostatečným množstvím vody. Tyto suroviny je potřeba smíchat v určitém poměru a tento poměr se stanoví podle vaznosti hlíny. K hlíně podle její vaznosti se přidává podíl písku, plev a eventuálně chlévské mrvy. Tento podíl je stanoven jednoduchou zkouškou. Pokud cihla rozpraskala a její části jsou pevné, je potřeba písku přidat, pokud však cihla nedrží pohromadě, je potřeba písku ubrat, nebo přidat vazného jílu. Dále se provádí homogenizace takové hmoty ušlapáváním nebo dusáním. Potom se hlína v kašovitém stavu upěchuje do připravených forem a nechává vyschnout na slunci. Přidáním chlévské mrvy do směsi lze dosáhnout větší odolnosti cihly proti vodě. Tyto cihly byly tmavší a používaly se na zakládání stavby. Jiný technologický postup je postavit vepřovicové sloupy kolem dveří a oken, pak z obou stran přiložit desky jako bednění a napěchovat tam jílovou hmotu podobného složení jako u vepřovicových cihel nebo válků jen s menším obsahem vody. Říká se tomu nabíjené zdivo – nabíjenice. Tyto zdi byly objeveny i ve městech a dokonce i u patrových měšťanských domů (Mikulov). Tento způsob stavění se používal hlavně po vyhoření města z ekonomických důvodů. Domy stojí dodnes.

Vlastnosti vepřovic.

Toto jsou vlastnosti dnes vyráběných hliněných cihel, jejich vlastnosti jsou podobné s běžnou vepřovicí.  Vepřovice mají poměrně dobré akumulační vlastnosti, lepší než pálená cihla, stejně tak mají větší schopnost pohlcovat ze vzduchu vodní páry, pachy. Proto jsou dnes nepálené cihly opět velmi vyhledávaným artiklem pro vytváření moderních ekologických interiérů domů. Dokonce existují firmy, které za tímto účelem původní vepřovice vykupují. Pro vhodné interní mikroklima se jedná o ideální materiál. Vepřovice neodolávají vlhkosti ani dešti. Při opakovaném namáčení vepřovic dochází cca do 2 let k totální destrukci tohoto materiálu.

Vepřovice, též vepříky nebo kotovice, v mnoha jazycích světa nazývané adobe, jsou cihly z nepálené hlíny a také se oběma těmito názvy označují stavby z tohoto materiálu. Na Moravě – v její bývalé německé části – se dodnes udržela zkomolenina kotovice z německého slova Kotziegel = cihla z bláta. Se stavbami z nepálené hlíny je možné se setkat po celém světě.

A mudbrick or mud-brick is an air-dried brick, made of a mixture of loam, mud, sand and water mixed with a binding material such as rice husks or straw. Mudbricks are known from 9000 BCE, though since 4000 BC, bricks have also been fired, to increase their strength and durability.


Kariéra.

K závodnímu lyžování jí přivedl její otec Anders Pärson, který byl také jejím trenérem. Závodila za klub z města Tärnaby, odkud pocházel i legendární slalomář Ingemar Stenmark.  Zpočátku se specializovala výhradně na točivé disciplíny. Slalom světového poháru poprvé vyhrála v roce 1998 v americkém středisku Mammoth Mountain, hned v první sezóně ve světovém poháru, ale na další vítězství musela čekat celé tři roky. V celkovém pořadí slalomu obsazovala již v prvních sezónách třetí místa a na mistrovství světa v roce 2001 korunovala své slalomové snažení titulem světové šampionky.  Rychleji ale pokračoval její vzestup v obřím slalomu, přestože první vyhrála až v lednu 2003 v Cortině d'Ampezzo. Do konce sezóny 2002-03 ale vyhrála další dva obří slalomy a vybojovala první malý křišťálový glóbus za vítězství ve Světovém poháru v této disciplíně. Ve slalomu byla druhá a v absolutní klasifikaci skončila třetí.  Mezitím už absolvovala svou premiéru na zimních olympijských hrách v Salt Lake City. V obřím slalomu skončila druhá za suverénkou her Janicou Kosteličovou, ve slalomu třetí.  Na mistrovství světa v roce 2003 vybojovala zlato v obřím slalomu, vyhrála absolutní klasifikaci světového poháru v roce 2004 společně s vítězstvími v pořadí slalomu a obřího slalomu. Celkové vítězství obhájila v roce 2005, i když v jednotlivých disciplínách dosáhla maximálně jen na konečné druhé místo v obřím slalomu. Svou největší soupeřku Janicu Kosteličovou porazila v nejtěsnějším souboji historie o pouhé tři body. Na mistrovství světa v roce 2005 ale vybojovala zlato nejen v obřím slalomu, ale také v super-G, což jen dokazovalo její velké zlepšení v rychlostních disciplínách. Když o rok později vyhrála poprvé i sjezd, stala se jednou z nemnoha sjezdařek, které vyhrály ve světovém poháru závody ve všech čtyřech disciplínách.  Díky tomu patřila mezi favoritky všech disciplín na Zimních olympijských hrách 2006 v Turíně. Po bronzu ze sjezdu to platilo hlavně o kombinaci, kde ale získala také jen bronz, ze kterého byla velmi zklamaná. Až v závěru her si spravila náladu vítězstvím ve slalomu před Rakušankami Hospovou a Schildovou. Na konci sezóny získala také potřetí v životě světový pohár v obřím slalomu.  Na Mistrovství světa v alpském lyžování 2007 v domácím prostředí v Åre vyhrála Pärsonová hned úvodní disciplínu superobří slalom, i když od jejího posledního vítězství ve světovém poháru uplynulo jedenáct měsíců. Vzápětí doplnila i vítězství v superkombinaci a sjezdu, ale tím se její cesta za dalšími vítězstvími zastavila. Obří slalom nedokončila, ve slalomu obsadila třetí místo a v týmové soutěži pomohla Švédsku ke stříbru.  Na Zimních olympijských hrách 2010 v Vancouveru startovala ve sjezdu, v kombinaci a v super-G. Hned v první disciplíně ve sjezdu však těsně před cílem utrpěla velmi těžký pád (po téměř 60 metrů dlouhém letu vzduchem) a její další start v následujících závodech byl ohrožen. Přesto však dokázala o dva dny později získat další olympijskou medaili v alpské kombinaci.  Vleklé zdravotní problémy s levým kolenem ji donutily v březnu 2012 po finále Světového poháru ve Schladmingu ukončit aktivní kariéru.

Soukromý život.

Deset let žila v Monaku, po ukončení sportovní kariéry se vrátila do Švédska. V červnu 2012 v rozhovoru pro Švédské rádio ("Sveriges Radio") uvedla, že žije s o osm let starší partnerkou Filippou, s níž se seznámila v roce 2005. Dne 4. července 2012 partnerka Pärsonové porodila syna.

Ocenění.

V roce 2006 obdržela Zlatou medaili deníku Svenska Dagbladet, udělovanou maximálně dvakrát za život Švédům za jejich výjimečný sportovní výkon.

Anja Sofia Tess Pärsonová (:, * 25. dubna 1981 v Tärnaby) je švédsko-sámská bývalá lyžařka. Je olympijská vítězka a desetinásobná mistryně světa. V roce 2007 se stala první sjezdařkou, která vybojovala titul mistryně světa ve všech pěti disciplínách; více medailí z MS než Pärsonová má pouze Němka Christl Cranzová, ve Světovém poháru jí s 42 triumfy patří páté místo v historii.

Anja Sofia Tess Pärson (; born 25 April 1981) is a Swedish former alpine skier. She is an Olympic gold medalist, seven-time gold medalist at the World Championships, and two-time overall Alpine Skiing World Cup champion. She has won a total of 42 World Cup races.


Raná léta.

Narodil se v Bar-le-Duc (Lotrinsko), jako syn Klaudia, vévody z Guise, a jeho manželky Antoinette Bourbonské. Jeho sestra, Marie de Guise, byla manželkou Jakuba V. Skotského a matkou Marie Stuartovny. Mladší bratr Karel byl lotrinským kardinálem. Byl mladým bratrancem Jindřicha II. Francouzského, se kterým vyrůstal, a rodem předním jedincem ve Francii, přesto, že pomlouvači zdůrazňovali jeho "cizí" původ (byl zahraničnmí knížetem), a to lotrinský.  V roce 1545, byl vážně zraněn při druhém obléhání Boulogne, ale zotavil se. Byl zasažen kopím přes mříže své helmy. Ocelový hrot mu propíchl obě tváře, a šest palců kopí se ulomilo prudkostí úderu. Seděl však pevně v sedle, a sám jel zpět do svého stanu. Když chirurg myslel, že umře bolestí při vytahování kusů železa,'nesl to tak lehce, jakoby mu škubali vlasy z hlavy '. František měl po celý život jizvy z této rány.  V roce 1548 se oženil s Annou d'Este, dcerou vévody z Ferrary, Ercola II. d'Este, a francouzské princezny, Renaty, dcery Ludvíka XII.

Vojenská kariéra.

V roce 1551, se stal Velkým komorníkem Francie. V roce 1552 získal mezinárodní věhlas, když úspěšně bránil město Metz proti silám císaře Karla V., a znovu císařská vojska porazil v roce 1554 v bitvě u Renty, ale příměří z Vaucelles dočasně omezilo jeho vojenskou činnost.  V roce 1557 vedl armádu do Itálie na podporu papeže Pavla IV., ale byl odvolán do Francie, a po porážce konstábla z Montmorency v bitvě u St. Quentin, se stal generálporučíkem Francie. Dne 7. ledna 1558 dobyl Calais z rukou angličanů, pak Thionville a v létě Arlon, a připravoval se k postupu do Lucemburska, když byl podepsán Mír z Cateau-Cambrési. Po celou dobu panování Jindřicha II. byl přední vojenskou osobou Francie, zdvořilým, vlídným, upřímným a všeobecně populárním, "velkým vévodou de Guise", jak ho nazýval jeho současník Brantôme.  Nástup Františkovy neteře Marie Stuartovny, a jejího manžela Františka II. na francouzský trůn, byl nicméně triumf pro rodinu de Guise, a Velmistr Francie Montmorency byl zneuctěn a poslán od dvora. Vévoda de Guise a jeho bratr, lotrinský kardinál Karel byli nejvyššími v královské radě. "Moje rada", říkával, "je tak a tak, a tak musíme jednat". Občas podepsal veřejné listiny pro krále, jen svým křestním jménem.

Náboženské války.

V reakci na moc katolických Guisů u dvora, La Renaudie, protestantský kavalír z Périgordu, snad na vzdálený popud Ludvíka I. de Condé, zorganizoval amatérské spiknutí s cílem zmocnit se vévody de Guise a jeho bratra Karla, lotrinského kardinála. Spiknutí bylo odhaleno a násilně potlačeno, zahájilo sérii vražd a atentátů ve více a více jedovatém ovzduší. Bezprostředně poté byl Condé nucen prchnout od dvora, a moc Guisů byla svrchovaná. Rozmluvoa, kterou Gaspard de Coligny, vůdce hugenotů, vyřkl proti Guisům na Shromáždění honorace ve Fontainebleau, ani v nejmenším neovlivnila krále Františka II., ale vedla spíše k uvěznění Ludvíka de Condé, na Karlův příkaz.  Král, nicméně, 5. prosince 1560 zemřel – pro Guisy to pyl rok plný katastrof, a to jak ve Skotsku, tak ve Francii. Během několika měsíců začal jejich vliv upadat. Po nástupu Karla IX. na trůn, žil vévoda de Guise v ústraní na svých statcích. Regentka, Kateřina Medicejská, byla nejprve nakloněna protestantům. K obraně katolické věci, vévoda de Guise, spolu se svým starým nepřítelem, konstáblem Montorencym a maršálem de Saint-André vytvořil tzv. triumviát v čele Katolické ligy, vzdorující politice ústupků, kterou se Kateřina Medicejská pokusila zahájit ve prospěch protestantů. Jeho veřejná reputace bývalého vojenského hrdiny se změnila.  Plán triumviátu byl vyjednávat s habsburským Španělskem a Svatým stolcem, a také dospět k porozumění s německým protestantským princem a přimět ho, aby opustil od myšlenky pomoci francouzským protestantům. Okolo července 1561, de Guise napsal v tomto smyslu vévodovi z Württembergu. Hovor v Poissy mezi teology obou vyznání byl marný, a smírčí politika Kateřiny Medicejské byla poražena. Od 15. do 18. února 1562 Guise navštívil vévodu z Württembergu v Savern, a přesvědčil ho, že konference v Poissy selhala kvůli protestantům.  Jak Guise prošel Wassy-sur-Blaise při cestě do Paříže, konal se masakr protestantů. Není známo, do jaké míry byl za to odpovědný, ale Masakr hugenotů ve Wassy roznítil otevřený vojenský konflikt v Hugenotské války. Obléhání Bourges v září bylo počáteční epizodou, po měsíci obléhání Guise dobyl Rouen z rukou protestantů. Bitva u Dreux, při které byl Montmorency zajat a Saint-André zabit, byla Guisem nakonec otočena ve prospěch katolíků, a Condé, vůdce hugenotů, byl zajat.

Atentát.

Ve čtvrtém střetnutí, se Guise chystal vzít hugenotským přívržencům Condého Orléans, když náhle byl 18. února 1563 zraněn hugenotským atentátníkem, Jeanem de Poltrot, a o šest dní později zemřel. V Château Corney chirurgům vykrvácel.

Rodina.

Guise se 29. dubna 1548 v Saint-Germain-en-Laye oženil s Annou d ́Este. Měli spolu několik dětí:

František de Guise nebo František Lotrinský, princ z Joinville, vévoda z Guise a Aumale (17. únor 1519 – 24. únor 1563), byl francouzský voják a politik. Byl katolík, v době, kdy byly války mezi katolíky a hugenoty.

Francis de Lorraine II, Prince of Joinville, Duke of Guise, Duke of Aumale (; 17 February 1519 – 24 February 1563), was a French general and politician. A prominent leader during the Italian War of 1551–1559 and French Wars of Religion, he was assassinated during the siege of Orleans in 1563.


Střih.

Většina filmů se natáčí zpřeházeně. Prací střihače při natáčení je začít sestavovat kusy filmu v pořadí, v jakém budou ve finální verzi. Střihač projednává s režisérem výsledky natáčení předchozího dne. Filmový záběr může být přetočen na videozáznam nebo do digitálního formátu (dnes již nejčastěji), aby se usnadnilo přehazování nebo výběr. Sestavování filmu v této etapě se nazývá montáž. Větší část střihačské práce se provádí ve fázi postprodukce.  Střihač provádí mnoho různých etap střihu, aby docílil konečného uspořádání záběrů, jež pak vytvoří hotový film. Nejprve pracuje s režisérem, aby zdokonalil montáž všech různých úseků filmu do podoby hrubého sestřihu, což je první plně sestříhaná pracovní kopie. Součástí je i soundtrack daného filmu. Jednotlivé záběry však v tomto stadiu nejsou ještě kompletně určeny. V této verzi filmu převládá vize režiséra a říká se jí režisérský sestřih. Během postprodukce spolupracují hlavní kameraman a režisér a dohlížejí na načasování první kopie. K pracovním úkolům v této fázi patří korekce vyváženosti barvy. Po opakovaných konzultacích s režisérem střihač sestaví záběry s vizuálními efekty konečné verze. Její délka musí být taková, jakou určili režisér, střihač a producent. Během první stovky let filmové tvorby znamenala práce střihače fyzické stříhání a opětovné sestavování samotné sestříhané filmové cívky. Dnes se však většina filmového střihu provádí elektronicky s využitím digitální techniky. Filmy se přetočí do digitálního formátu a jsou překódovány do počítače; to střihači umožňuje editovat scény na monitoru. Originální negativ se pak sestříhá s použitím konečného sestřihu jako vodítka.

Zvuk v postprodukci.

Na vytvoření zvukového filmu se podílejí čtyři etapy postprodukce. K těm patří dialogy a zvukové efekty, zkomponovaná hudba, zvuková mixáž a její převedení na filmový negativ.  Nejprve spolupracuje mistr zvuku s režisérem a střihačem při nahrávání ústřední melodie a ostatní hudby. Poté jsou vytvořeny další potřebné zvuky, případně se převezmou ze zvukové banky v hudební knihovně. Skladatel (například John Williams nebo Hans Zimmer) se využívá v případě, že film vyžaduje původní hudbu. Mistr zvuku pak sestříhá hudební záznam tak, aby vyhovoval filmu. U již existující hudby, na niž se vztahují autorská práva, vyřizují manažeři autorů poplatky za její využití ve filmu. Nahrávací technik pak spolupracuje s režisérem při mixáži stop s různými zvuky. Verze získaná po konečném mixu se pak převede na originální negativ. Zvuk k filmu se nahrává digitálním systémem a reprodukuje se jako optický soundtrack. Poté se načítá jako synchronizovaný zvuk, předtím se však vysílá přes mikrofony během zkušebního promítání.

Distribuční kopie.

Po výrobě originálního negativu se provádí testování barev. Jakmile jsou dokončeny všechny fáze filmu, následuje zkušební promítání; podle reakce diváků se pak provedou závěrečné střihy.  Po finalizaci originálního negativu se z něj vyrobí základní kopie. Z nich se pak vytvoří duplikáty, jež slouží jako distribuční kopie.

Rozhodující část procesu filmové výroby začíná, jakmile skončí natáčení a začne filmová fáze postprodukce. Tisíce filmových obrazů musí být sestaveno v pořadí, které vypráví příběh, a scény mohou být zkráceny nebo zpřeházeny tak, aby hotový produkt odrážel režisérovu vizi.

Post-production is part of the process of filmmaking, video production, and photography. Post-production includes all stages of production occurring after shooting or recording individual program segments.


Historie.

První plán na vybudování cesty ve Vysokých Taurech přetínající hlavní hřeben Alp v blízkosti nejvyššího rakouského vrcholu předložil roku 1924 dvorní rada Ing. Franz Wallack. Samotná stavba byla zahájena 30. 8. 1930 na severní straně hřebene ve Ferleitenu. Takřka přesně za 5 let – 3. 8. 1935 – byla slavnostně otevřena. Uvědomíme-li si klimatické podmínky panující v tomto koutu Alp, byla stavba zvládnutá velmi rychle.

Klimatické podmínky.

Průměrná sněhová nadílka zde činí až 5 metrů, 100 dní v roce fouká bouřlivý vítr a v 250 dnech jsou hlášeny srážky. Průměrná roční teplota v nejvyšších partiích silnice je -3 °C, což odpovídá teplotním poměrům na Sibiři či v Grónsku.

Statistika.

Grossglockner Hochalpenstrasse je dlouhá 48 km (Ferleiten – Heiligenblut), najdeme na ní 26 číslovaných zatáček a překonává 1748 metrů převýšení. Největší stoupání dosahuje 12 %, na odbočce k Edelweissspitze dokonce 14 %. Tento vrchol je zároveň nejvyšším bodem cesty – 2571 m n. m. Z vrcholové plošiny přehlédneme najednou 37 vrcholů vyšších 3000 metrů a 19 ledovců! Druhá odbočka nás zavede přímo k ledovci Pasterze. Nejvyšší bod samotné cesty je vstupní portál do tunelu Hochtor – 2505 m n. m. Za průjezd se platí mýto (srpen 2016: cyklisté mají vjezd zdarma, motorky 25 €, osobní automobily 35 €; průjezd tentýž den zpoplatněn není, lze tedy zpoplatněný prostor opustit a týž den se na něj vrátit).

Otevírací doba.

Silnice je otevřená denně od začátku května do začátku listopadu. Od začátku května do 15. června od 6:00 do 20:00 hod. Od 16. června do 15. září od 5:00 do 21:30 hod. Od 16. září do 26. října od 6:00 do 19:30 hod. Od 27. října do zimní uzavírky od 8:00 do 17:00 hod. Vjezd na silnici je povolen nejpozději 45 minut před nočním uzavřením silnice. V zimním období (začátek listopadu – konec dubna) je silnice uzavřena.

Grossglocknerská vysokohorská silnice () spojuje rakouské spolkové země Salcbursko a Korutany. Cesta vede z obce Bruck an der Großglocknerstraße do Heiligenblutu v Korutanech. Od hlavního spojení odbočují další cesty, které vedou k různým vyhlídkám, jako například Edelweissspitze (2571 m n. m.) a Franz-Josefs-Höhe (2369 m n. m.) s pěkným výhledem na ledovec Pasterze a Grossglockner. Pro osobní automobily je však tato cesta zpoplatněna mýtem.

The Grossglockner High Alpine Road (in German "Großglockner-Hochalpenstraße") is the highest surfaced mountain pass road in Austria. It connects Bruck in the state of Salzburg with Heiligenblut in Carinthia via Fuscher Törl and Hochtor Pass at. The road is named after the Grossglockner, Austria's highest mountain. Built as a scenic route, a toll is assessed for passage.


Historie.

Jaderné pohony vděčí za své využití a vývoj studené válce z padesátých let 20. století, kdy probíhaly závody ve zbrojení mezi největšími mocnostmi světa. Již po druhé světové válce bylo jasné, že ten, kdo bude schopný využít energii z jádra, bude mít obrovskou převahu. Vojenský vývoj jaderných pohonů pro lodě, ponorky, letadla, tanky a kosmické sondy byly předmětem vývoje zejména v SSSR a USA. Reaktory pro pohon ponorek se staly základem vývoje reaktorů pro jaderné elektrárny v USA i v Sovětském svazu. V současnosti (2015) vlastní jaderné pohony i další státy, jako např. Francie, Velká Británie, Čína nebo Indie.  Jaderný pohon se prosadil zejména v jaderných ponorkách. Hojně se využívá jaderného pohonu také na letadlových lodích (USA) a raketových křižnících (RUS). Jako jediné jaderné pohony pro mírové účely se prosadily jaderné ledoborce. V minulosti byly postaveny také tři nákladní lodě na jaderný pohon, ty jsou však dnes odstaveny, nebo přestavěny na konvenční spalovací pohon. Jaderná letadla ani tanky se neprosadily zejména z důvodu problému odstínění posádky od jaderného reaktoru. Jaderná letadla vznikla dvě, jedno v USA a druhé v SSSR. Projekt jaderného tanku skočil pouze u makety. Jaderný pohon se využívá i pro lety do kosmu, do roku 2014 se ho využilo v necelých 30 kosmických sondách. Tento zdroj vždy pracoval naprosto spolehlivě. Do budoucna lze předpokládat, že se bude radioizotopového pohonu hojně využívat k cestám do meziplanetárního prostoru, kde tyto sondy, na rozdíl od pohonů využívajících sluneční záření, pracují spolehlivě.

Technická data.

Jako pohonu lze teoreticky využít všech tří zdrojů jaderné energie. V současnosti výrazně převládá využití tepelné energie ze štěpné reakce probíhající v jaderném reaktoru, nebo tepelné energie z radioaktivní přeměny a následné přeměně na elektrickou energii pomocí radioizotopový termoelektrický generátor (RTG).  1) Jaderný pohon využívající štěpnou reakci z jaderného reaktoru je velice efektivní pohon, dovolující plavidlům plout téměř kamkoliv bez nutnosti doplňování paliva, a rychlostí, která je v případě potřeby vyšší než rychlost většiny konvenčních pohonů. Jaderné pohony využívají od začátku svého vývoje díky limitovanému prostoru v drtivé většině tlakovodní reaktory (PWR/VVER) s vysokou hustotou výkonu, později se přidaly také reaktory chlazené tekutým kovem Pb-Bi. Uvolněná energie ze štěpení ve formě tepla pak předává energii do chladiva - vodě. V parogenerátoru je teplo dále předáváno do sekundárního okruhu, kde vzniká pára. A ta pohání turbíny zajišťující pohon plavidel a také vyrábí elektrickou energii. Jako palivo pro reaktory plavidel s jaderným pohonem se používá izotop uranu U235, stejně tak jako u komerčních reaktorů vyrábějících elektrickou energii, s tím rozdílem, že v jaderných plavidlech má uran vyšší obohacení U235.  2) Jaderný pohon využívající radioaktivní přeměnu je využit zejména v kosmu v podmínkách, kde nelze využít energie ze Slunce (sondy velmi vzdálené od Slunce, práce na odstíněné straně planety atp.). Využívá se radioizotopový zdroj energie hlavně jako zdroj elektrické energie získaný pomocí termočlánku (využitím Seebeckova jevu) pro pilotované i bezpilotní vesmírné sondy. Radioizotopový zdroj využívá rozpadu radioaktivních látek. Existuje však pouze několik radioizotopů, které mají vhodný poločas rozpadu a je tak možné je využít a dosáhnout požadovaného výkonu. Nejčastěji se pro kosmický průmysl využívá izotop Pu238 díky svému výhodnému poločasu přeměny 87,7 roku.

Plavidla na jaderný pohon.

Již ve 30. letech 20. století se objevila myšlenka vybavit plavidla jaderným pohonem, avšak její praktická realizace byla možná až o dvě desetiletí později. Jaderné reaktory pro pohon vojenských ponorek a hladinových lodí byly jedinečným technickým úspěchem 20. století. Jako první dostaly jaderný pohon ponorky, pro tuto kategorii plavidel obrovská síla získávaná štěpením atomů znamená zcela zásadní zvrat v konstrukci, výkonech, vojenské taktice i strategii. Do všech plavidel byly instalovány v drtivé většině malé tlakovodní reaktory, v několika případech byly použity reaktory chlazené tekutými kovy Pb-Bi.

Jaderné ponorky.

Jaderné ponorky získaly díky obrovské energii z jádra možnost vydržet pod hladinou velmi dlouhou dobu (běžně až 6 měsíců), neboť se nemusí vynořovat kvůli dobití baterií, a současně dodává energii pro generování kyslíku. Klasické diesel-elektrické ponorky musí na své palubě nést těžké akumulátory, mají menší výkon a akční rádius (zhruba „jen“ desítky tisíc km). Další výhodou vysoké energie z jádra se stalo umožnění velmi rychlé plavby pod vodu (více než 45 uzlů, cca 85 km/h).  Jaderné ponorky hrály největší prim v druhé polovině 20. století během studené války, kdy USA a Sovětskému svazu sloužily k odstrašení nepřítele, hlavně díky svému jadernému arsenálu na palubě. Jako první začali realizovat projekt jaderné ponorky Američané. Od roku 1951 stál v čele projektu admirál Hyman G. Rickover (1900-1986). Již v roce 1955 se začala plavit první ponorka USS Nautilus pouze na jaderný pohon, tato ponorka byla vzor pro všechny pozdější jaderné ponorky. Bylo to první plavidlo, které dosáhlo geografického severního pólu pod ledem. V SSSR zkonstruovali první jadernou ponorku s názvem K-3 v roce 1958. Jaderné ponorky jsou však velmi drahé, proto si je mohou dovolit jen největší mocnosti světa. Koncem 80. let bylo v SSSR ve službě na 450 jaderných ponorek, což bylo téměř dvakrát tolik jako ve všech ostatních zemích.

Hladinová plavidla.

Hladinová plavidla se rozdělují do dalších skupin - letadlové lodě (USA), jaderné ledoborce (Rusko/bývalé SSSR), raketové křižníky (Rusko/bývalé SSSR) a nákladní lodě.

Letadlové lodě.

Používané jaderné reaktory jsou konstrukčně takřka shodné s reaktory na jaderných ponorkách. Z důvodu vyšších výkonů jsou ale reaktory mnohem větší, což znamená oproti ponorkám větší hmotnost a s tím zhoršená manévrovatelnost. Roku 1961 vyplula na moře první letadlová loď s názvem USS Enterprise. Její pohon zajišťovalo osm reaktorů o celkovém tepelném výkonu cca 210 MW.

Raketové křižníky.

Jedná se o velké válečné lodě, které jsou určeny jednak pro monitorování, tak i pro účely útoků na více různých cílů. Byly vyráběny jak v bývalém SSSR, tak v USA. Jejich úkoly jsou velmi rozmanité, mohou sloužit jako ochrana námořních konvojů, dále pro útočné operace a ostřelování nepřátelského pobřeží (díky raketovému arsenálu na palubě) nebo jen jako průzkumná plavidla. První válečné hladinové palvidlo na jaderný pohon byl právě raketový křižník USS Long Beach vyrobený v roce 1961. V loděnici v sovětském Leningradu byly v rámci projektu 1144.2 od roku 1980 postaveny celkem 4 křižníky s jaderným pohonem, dnes (2015) je aktivní už jen křížník "Pjotr Velikij".

Jaderný ledoborec.

Jaderné ledoborce jsou jedinou komerčně úspěšnou aplikací, která slouží výhradně pro mírové účely. Využívají se pro plavbu po zamrzlých vodních plochách. Jsou to v podstatě velké nákladní lodě určené k prorážení cest pro ostatní lodě nebo k vyprošťování lodí uvízlých v ledu. Tato jaderná plavidla jsou schopna, díky obrovské síle získané z jádra, prorazit led až o tloušťce 3 metry. Největší výhodou oproti konvenčním (dieselovým) ledoborcům opět zůstává dlouhá doba, po kterou se mohou plavit bez doplňování paliva a také nevznikají v arktických podmínkách problémy se zamrzáním paliva. Všechny dosud existující ledoborce byly vyrobeny v Rusku, resp. bývalém SSSR. Zcela prvním ledoborcem a současně i první hladinovou lodí na jaderný pohon se stal ledoborec Lenin.

Nákladní lodě.

Jaderné nákladní lodě měly sloužit jako demonstrace mírového užití jádra. V USA v rámci programu "Atoms for Peace" vznikla v roce 1959 obchodní loď NS Savannah. Loď poháněl tlakovodní reaktor a mohla pojmout 8500 t nákladu nebo 60 pasažérů. Loď byla koncipována ve velmi luxusním stylu, představovala spíše luxusní jachtu než nákladní loď. Během svého provozu urazila 450 tisíc mil, v roce 1972 skončil její provoz, neboť její roční provozní náklady vycházely přibližně o dva miliony dolarů více, než v případě srovnatelné lodi s klasickým pohonem. V době, kdy se chýlil konec provozu NS Savannah, vznikla v Německu civilní loď na jaderný pohon s názvem NS Otto Hahn a uvezla až 14 000 tun nákladu. Tato loď sloužila zejména k výzkumu plavidel právě s tímto pohonem. Po devíti letech provozu, kdy urazila 650 tisíc mil, byla taktéž z ekonomických důvodů odstavena, avšak její osud byl odlišný než u americké lodi. NS Otto Hahn byla přestavěna na konvenční spalovací pohon, tak jak bylo v projektu lodi původně počítáno.  Poslední civilní jadernou lodí je nákladní loď vyrobená v Japonsku NS Mutsu, která však nikdy komerční náklad nevezla a byla pouze experimentální. Fungovala mezi lety 1972 a 1992. Její provoz komplikovaly zpočátku obavy rybářů v domovském přístavu Ohminato, proto ho musela opustit a najít si přístav nový. I u této lodi byl nakonec jaderný pohon nahrazen konvenčním spalovacím motorem.

Jaderná letadla.

Tak jako byly vyvíjeny během studené války jaderné lodě, ruští a američtí inženýři dostali za úkol vyprojektovat letadlo na jaderný pohon s takřka neomezeným doletem, a tedy operovat ve vzduchu celé týdny bez doplňování paliva.  Americký projekt. V letech 1955-1957 byl v Americe testován přestavěný bombardér Convair B-36 Peacekeeper bomber (v projektu Pluto) využívající jaderný pohon. Jaderný reaktor byl chlazen tekutým sodíkem a disponoval tepelným výkonem 1 MW. Pro start a přistání používal letoun klasické motory na chemické palivo tak, aby při případné kolizi nedošlo k úniku radioaktivních látek. Pětičlenná posádka byla od reaktoru odstíněna dvanáctitunovým olovo-pryžovým štítem. Tento letoun provedl 47 zkušebních letů, avšak ani jednou nebyl k pohonu letadla využit pouze přímý zdroj tepla z reaktoru. Lety, kdy byl spuštěn reaktor, sloužily pouze k měření a sběru dat pro další vývoj.  V roce 1960 bylo rozhodnuto o zastavení tohoto projektu, ač se do tohoto vývoje investovalo více než půl miliardy dolarů. Nevýhody, jako problém s odstíněním posádky od reaktoru nebo strach z pádu letadla na obydlené území, převážily nad výhodou neomezené délky pobytu ve vzduchu.  Sovětský projekt. I na druhé straně světa vznikly pokusy postavit letadlo na jaderný pohon. V SSSR se týmy jaderných inženýrů od roku 1955 snažily přestavět letoun Tu-95M. Nový letoun pak nesl název Tu-119, byl charakteristický svým malým hrbem na trupu, kde vyčníval reaktor, který se nevešel celý do trupu letadla. Bylo provedeno přibližně 40 zkušebních letů na samotný jaderný pohon. Dle zápisů zkušebního pilota tohoto letadla však nebylo dbáno na dostatečné odstínění posádky a navíc byl vypouštěn do ovzduší kontaminovaný vzduch. Ze dvou zkušebních posádek přežili jen 3 muži. Neřešitelným problémem inženýrů se tedy stal, tak jako v Americe, problém s odstíněním posádky před radiací a přetížený letoun. Proto i v SSSR byl vývoj jaderného letadla v roce 1969 zastaven.

Jaderné tanky.

Zkonstruovat tank na jaderný pohon se stal cílem projektů opět pro obě největší mocnosti studené války. USA a SSSR tak logicky navazovaly na vojenský vývoj jaderného pohonu v ponorkách, lodích a letadlech. Tank chtěly sestrojit hlavně proto, aby i v něm dosáhly díky jadernému pohonu takřka neomezeného akčního rádiusu, vysokého výkonu a nepřetržité provozní pohotovosti.  Během vývoje armáda navrhovala reaktory, které bude možné přesouvat a získat tak mobilní zdroje energie, které by například mohly dodávat energii pro vojenské základny. Američané vyvinuli pohyblivý reaktor APPR (Army Package Power Reactor), který dodával elektrický výkon 2 MW a bylo možné ho přemisťovat letadlem. Stejně tak vzniklo v SSSR několik pojízdných vojenských elektráren s označením TES-3, které byly přemisťovány na prodloužených podvozcích tanků. Ty byly schopny vyrábět elektrickou energii o výkonu přibližně 1,5 MW.  Dalším krokem byl přímo tank na jaderný pohon. Američané postupně vytvořili konstrukční návrhy tanků poháněných přímo malým reaktorem. Jednalo se o studie s označením TV-1, Rex R-32, TV-8. Nejdále, až k maketě ve skutečné velikosti, byl vyvinut model TV-8, avšak stejně jako u jaderného letadla se zjistilo, že je takřka nemožné dostatečně odstínit posádku vozidla od jaderného reaktoru. Zejména z tohoto důvodu bylo nakonec od dalšího vývoje jaderného tanku upuštěno. Tank na jaderný pohon tak nebyl nikdy vyroben.

Jaderné pohony v kosmu.

Kosmické sondy.

Poprvé bylo využito jaderné přeměny v USA na vojenských komunikačních sondách v roce 1961 (sondy Transit 4a a 4b). V SSSR to byly roku 1965 sondy Kosmos 84 a 90. Ruské sondy využívaly izotop Po210, který má poločas přeměny pouze 138 dní. Využití radioizotopů je v kosmickém programu velmi výhodné. Mezi největší výhody pak patří dlouhá životnost, jednoduchost a funkční nezávislost na okolí (odolnost proti magnetickému poli, radiaci, okolní teplotě). Celkově bylo dosud využito radioizotopového termoelektrického generátoru v necelých 30 kosmických sondách. Zdroj energie z radioizotopu bychom našli i na vědeckých přístrojích, zanechaných programem Apollo na Měsíci nebo i na sondách pohybujících se na únikové dráze ze Sluneční soustavy - Cassini, Voyager 1, Voyager 2 a další.  Do budoucna lze předpokládat, že se bude radioizotopového pohonu hojně využívat k cestám do meziplanetárního prostoru, kde tyto sondy spolehlivě pracují na rozdíl od pohonů využívající sluneční záření. V USA se již projektuje nový radioizotopový termoelektrický generátor s vyšší účinností konverze tepla. Nové materiály by mohly zvýšit účinnost konverze až na několik desítek procent.

Projekty vesmírných pohonů.

Po druhé světové válce byly spuštěny programy využívající jadernou energii jako impulsní pohon pro zkoumání sluneční soustavy. Jde o reaktory, které by za pomoci paliva ohřívaly plyn na velmi vysokou teplotu, a poté by plyn expandoval v raketových tryskách a umožňoval tak pohyb kosmického plavidla. Projekty na tento pohon Rover/NERVA měly dva hlavní cíle: vytvořit impuls a vytvořit tah, který by kosmickou loď rozpohyboval. Jako palivo pro tyto pohony byl použit vodík. Programy NERVA/Rover byly ukončeny v roce 1973, neboť mise na Mars a Lunární mise byly odloženy na neurčito.  Dalším podobným projektem je např. projekt VASIMR. Energie pro tento pohon vychází z jaderné fúze. Jako palivo se u tohoto druhu pohonu využívá neutrálního plynu jako je helium, argon nebo xenon. Tento pohon může být spuštěn na nízký tah (systém je poháněn malým proudem plazmatu), nebo na vysoký tah. Projekt je v dohledné době nerealizovatelný, protože ani na Zemi zatím nebyl zkonstruován fúzní reaktor, který by dodával více energie, než spotřebuje.

Jaderné pohony zahrnují široký výběr typů pohonů využívajících jako primární zdroj jadernou energii. Myšlenka využít jaderné materiály pro pohony se datuje k počátku 20. století. Již v roce 1903 vznikla hypotéza, že radioaktivní materiál, radium, může být vhodným palivem pro motory pohánějící auta, lodě či letadla. Proměna hypotézy ve skutečnost se realizovala o půlstoletí později, kdy byla v roce 1954 spuštěna na moře první jaderná ponorka s nápadným názvem Nautilus.

Nuclear propulsion includes a wide variety of propulsion methods that use some form of nuclear reaction as their primary power source. The idea of using nuclear material for propulsion dates back to the beginning of the 20th century. In 1903 it was hypothesized that radioactive material, radium, might be a suitable fuel for engines to propel cars and boats. H. G. Wells picked up this idea in his 1914 fiction work "The World Set Free".


Život.

Ludwig Renn pocházel ze saské šlechtické rodiny. V Drážďanech vystudoval gymnázium a roku 1910 vstoupil do armády. V první světové válce bojoval na západní frontě jako důstojník. Po válce byl v Drážďanech kapitánem policie a roku 1920 odmítl střílet do stávkujících dělníků během Kappova puče. Krátce na to opustil službu.  V letech 1920 až 1923 studoval v Göttingenu a Mnichově právo, ekonomii a dějiny umění. Pak pracoval jako obchodník s uměním v Drážďanech a v letech 1925-1926 cestoval pěšky po jižní Evropě a Orientu. Roku 1927 ukončil na Vídeňské univerzitě studium archeologie a dějin východní Asie. Postupně začal na základě četby děl Marxe, Engelse a Lenina inklinovat k marxismu. V roce 1928 se vrátil do Německa. Vstoupil do Komunistické strany Německa (KPD, "Kommunistische Partei Deutschlands") a stal se také členem Rudého svazu frontových bojovníků (RFB, "Roter Frontkämpferbund"), polovojenské skupiny v jejímž čele stál Ernst Thälmann.  Brzy se stal známým díky svým protiválečným románům "Krieg" (1928, Válka) a "Nachkrieg" (1930, Po válce) a v letech 1928-1932 působil jako tajemník Federace proletářských revolučních spisovatelů (BPRS, "Bund proletarisch-revolutionärer Schriftsteller"). Vzdal se šlechtického jména a přijal pseudonym Ludwig Renn, což bylo jméno hlavního hrdiny z románu "Válka". V letech 1929-1930 podnikl dva výlety do Sovětského svazu.  Roku 1933 byl po požáru Říšského sněmu na základě "Rozkazu říšského prezidenta na ochranu lidu a státu", vydaného německým prezidentem Hindenburgem, zatčen a odsouzen na třicet měsíců vězení. Po propuštění roku 1935 emigroval přes Švýcarsko do Španělska a v letech 1936-1937 zde byl během španělské občanské války důstojníkem interbrigád.  Po porážce španělských republikánů odjel do Anglie a pak přes USA do Mexika. Zde se pracoval jako profesor na univerzitě v Morelii a postupně se stal vůdčí osobností německé antifašistické emigrace.  Po skončení druhé světové války se vrátil do Německa a usadil se v sovětské okupační zóně (od roku 1949 Německá demokratická republika) a stal se členem Sjednocené socialistické strany Německa (SED, "Sozialistische Einheitspartei Deutschlands"). Byl členem Německé lidové rady, která měla za úkol sepsat ústavu NDR, přednášel na Technické univerzitě v Drážďanech a na Humboldtově univerzitě v Berlíně. Od roku 1952 byl spisovatelem na volné noze. Otevřeně se přiznal ke své homosexualitě a až do své smrti žil v Berlíně, kde byl čestným předsedou Akademie umění.  Je autorem románů, historických prací, politických pojednání a knih pro děti a mládež.

Ludwig Renn, vlastním jménem Arnold Friedrich Vieth von Golßenau (22. dubna 1889, Drážďany - 21. července 1979, Berlín) byl německý (NDR) spisovatel.

Ludwig Renn (22 April 1889 in Dresden – 21 July 1979 in Berlin) was a German author. Born a Saxon nobleman, he later became a committed communist and lived in East Berlin.


Aarhuská úmluva a Česká republika.

Česká republika Aarhuskou úmluvu podepsala 25. června 1998. Úmluvu podepsal Martin Bursík. K ratifikaci došlo o šest let později, 6. července 2004, kdy byla úmluva přijata Parlamentem a podepsána prezidentem ČR. V platnost pro Českou republiku Aarhuská úmluva vstoupila 4. října 2004.

Postavení v českém právním řádu.

Smlouva zavazuje státy, nikoliv jednotlivce. Úmluva má přednost před vnitrostátním právem, a tak je nutné vykládat české právo v souladu s požadavky Aarhuské úmluvy.  Pro Českou republiku z právního hlediska Aarhuská úmluva znamená dvojí vázanost a dvojí kontrolu dodržování. Důvodem je to, že 17. 2. 2005 ratifikovala Evropská unie Aarhuskou úmluvu jako celek. Z toho pro Českou republiku vyplývá, že úmluva je součástí jak mezinárodního práva, tak komunitárního práva.

Tři pilíře Aarhuské úmluvy.

I. pilíř přístup k environmentálním informacím.

Podpis pod Aarhuskou úmluvu zavazuje členské státy k tomu, aby zajistily informace o stavu životního prostředí a jeho dopadech na lidské zdraví pro každého. Rozhodování veřejnosti je závislé na informacích. Úplnost, přesnost a aktuálnost informací je důležitá pro efektivní účast veřejnosti, proto je obsahem prvního pilíře přístup k informacím.

Aktivní a pasivní přístup.

Přístup k informacím je dvojího druhu:  a) aktivní- aktivní činnost orgánů; aktivní přístup znamená, že veřejnost má právo získávat informace tak, že veřejná správa je povinna shromažďovat a šířit informace sama od sebe a lidé se jich tím pádem nemusí dožadovat (např. zprávy o stavu životního prostředí)  b) pasivní- na základě žádosti; pasivní přístup je založen na požadování informací od orgánů veřejné zprávy a povinností orgánů veřejné správy na tyto požadavky odpovídat a informace poskytovat

II. pilíř - účast veřejnosti na rozhodování.

Účinnost pilíře je závislá na přístupu k informacím. Tento pilíř má tři části:  1. veřejnost může být ovlivněna rozhodováním o specifické činnosti nebo na rozhodování může mít nějaký jiný zájem. Jde o zapojení veřejnosti do rozhodování o konkrétních činnostech nebo záměrech, které mohou mít významný dopad na životní prostředí, například stavba velkých budov  2. účast veřejnosti při tvorbě plánů a politik týkajících se životního prostředí, například územní plánování  3. účast veřejnosti na přípravě zákonů, pravidel a právně závazných norem souvisejících s životním prostředím

Účast veřejnosti a dotčená veřejnost.

Oproti právu na informace pracuje tento pilíř s pojmem dotčená veřejnost. Některá práva zapojování má pouze dotčená veřejnost. Je to hlavně dotčená veřejnost, kdo má mít zaručené právo účasti při rozhodování. Účast dotčené veřejností má mít vliv na vyšší transparentnost vedených řízení, zajistit veřejnou kontrolu a zvýšit kvalitu přijímaných rozhodnutí.

Dotčená veřejnost a stavební zákon.

Česká právní praxe dotčené veřejnosti nepřiznává dostatečný rozsah práv Jedná se zejména o právní úpravu ve stavebním zákoně. Účast je tak umožněna pouze vlastníkům nebo sem patří další práva věcného charakteru, a tak například nájemníci jsou z procesu vyloučeni. Tento právní stav se dostal do rozporu s Aarhuskou úmluvou. Výbor pro plnění Aarhuské úmluvy uvedl, že dochází k omezování postavení jednotlivců v oblasti užívání půdy a stavebních povolení. Česká republika tak nedodržuje část úmluvy. Znění stavebního zákona se nezměnilo a nadále se mohou účastnit rozhodování jen ti, kteří uplatňují vlastnické právo.

III. pilíř - přístup k právní ochraně.

Tento pilíř poskytuje veřejnosti mechanismus k přímému prosazování práva životního prostředí. Pomáhá prosazovat oba předchozí pilíře. Slouží k tomu, aby zajistil vynutitelnost standardů Aarhuské úmluvy, ale také vynutitelnost dalších předpisů dané země souvisejících s životním prostředím.  V praxi to znamená, že veřejnost má možnost požadovat přezkoumání potenciálního porušování svých práv u soudu nebo jiného nezávislého orgánu, který je zřízen státem – například, aby byly zpřístupněny informace, které byly státní správou zamítnuty.

Aarhuská úmluva je obecný termín pro Úmluvu Evropské hospodářské komise OSN o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí. Propojuje v sobě práva životního prostředí s lidskými právy. Je nejdůležitějším právně závazným mezinárodním dokumentem, který na účast veřejnosti nahlíží komplexně a považuje ji za nezbytnou v souvislosti s ochranou životního prostředí. Na důležitosti nabývá i tím, že zahrnuje související právo na informace a zabývá se právní ochranou.

The UNECE Convention on Access to Information, Public Participation in Decision-making and Access to Justice in Environmental Matters, usually known as the Aarhus Convention, was signed on 25 June 1998 in the Danish city of Aarhus. It entered into force on 30 October 2001. As of March 2014, it has 47 parties—46 states and the European Union. All of the ratifying states are in Europe and Central Asia. The EU has begun applying Aarhus-type principles in its legislation, notably the Water Framework Directive (Directive 2000/60/EC). Liechtenstein and Monaco have signed the convention but have not ratified it.


Historie.

Hra Lodě byla vymyšlena ve Francii během 1. světové války. První komerční verze hry byla "Salvo", publikovaná v roce 1931 ve Spojeném království společnosti "Starex". Jiné verze hry byly vytištěné v třicátých a čtyřicátých letech.  V roce 1967 představil Milton Bradley verzi hry, která používala plastové desky a kolíky. V roce 1977 Milton Bradley také vydal elektronickou bitevní loď, následovanou v roce 1989 elektronickou mluvící bitevní lodí. V roce 2008 byla zveřejněna aktualizovaná verze bitevních lodi pomocí šestiúhelníkových políček. V aktualizované verzi obsahuje deska hráče několik ostrovů, na kterých lze umístit figurky. Lodě mohou být umístěny pouze kolem ostrovů a pouze na polovině hráčova hřiště (nemohli umístit loď na protihráčovo hřiště). Když byl natočen film "Bitevní loď", stolní hra se vrátila k původnímu stylu z roku 1967.  Bitevní loď byla jednou z nejčasnějších her, které měly být vyrobeny jako počítačová hra, s verzí propuštěnou pro Z80 Compucolor v roce 1979. Mnoho počítačových vydání této hry vzniklo od té doby.  Bitevní lodě byly také součástí Hasbro Family Game Night pro PlayStation 2 a Wii, stejně taky Xbox 360 (Xbox Live Arcade). Ty upravují pravidla, včetně velikosti mřížky (8 × 12 ve verzi NES, 8 × 8 ve verzi Game Boy), velikost lodí a např. ve verzi NES má křižník raketu, která v jednom výstřelu zasáhne 5 čtverců.  V roce 2012 byl vypuštěn akční sci-fi film Battleship, který byl inspirován stolní hrou. Na to pak byla vydána verze bitevních lodí založená na filmu, ve které jedna strana měla část cizích lodí.

Pravidla.

Pravidla hry jsou jednoduchá. Oba hráči si na své papíry připraví hrací pole pro umístění svých bitevních lodí a druhé totožné pole pro zakreslení zásahů a minutí nepřátelské flotily. Klasické hrací pole je čtverec o velikosti 10x10 čtverců. Pokud se hráči dohodnou je možné velikost hracího pole upravit. (menší pole- rychlejší hra, větší pole – hra pomalejší). Dále se hrací pole označí na jedná straně písmeny A-J (10 čtverečků) a druhá strana čísly 1-10. Na připravenou hrací plochu hráči rozmístí svou flotilu, základním pravidlem pro rozmisťováni flotily je to, aby se žádná z lodí nedotýkala jiné, jinak než maximálně rohem. Při hře se hráči vždy střídají a pokud dojde k zásahu protivníkovy lodě, protihráč oznámí, že jsem zasáhl jeho loď. Jednotlivé zásahy se zaznačí křížkem, abych nestřílel vícekrát na jedno místo. Hra končí když jeden z hráčů přijde o celou flotilu. Flotila:

Lodě, popřípadě "námořní bitva", je stolní hra pro dva hráče, ve které se hráč snaží potopit všechny lodě svého soupeře.

Battleship (also Battleships or Sea Battle) is a strategy type guessing game for two players. It is played on ruled grids (paper or board) on which each player's fleet of ships (including battleships) are marked. The locations of the fleets are concealed from the other player. Players alternate turns calling "shots" at the other player's ships, and the objective of the game is to destroy the opposing player's fleet.