Život a dílo.

Florencie a Pesaro.

Bronzino byl žákem malíře Raffaellina del Garbo, nicméně největší vliv na něj měl významný florentský pozdně renesanční malíř Jacopo Pontormo, který se stal dokonce jeho adoptivním otcem. S Pontormem maloval v letech 1522–1525 fresku v kartouze Galluzzo nedaleko Florencie, v letech 1535–1536 ve vile Medici v Careggi a mezi lety 1538–1543 ve vile Medici v Castellu. Kromě toho pracoval na náboženských a mytologických obrazech, které navzdory značné originalitě, vycházely z díla jeho učitele Pontorma. V roce 1530 ho získal pro svůj dvůr v Urbinu vévoda Francesco Maria I. della Rovere. Pro vévodu tvořil zejména mytologické a alegorické fresky pro jeho vilu Imperiale u Pesara. Ve službách dalšího vévody z rodu della Rovere, uměnímilovného Guidobalda II., namaloval kromě efektního portrétu také skvostné plátno Apollón a Marsyas.

Dvorní malíř Medicejských.

V roce 1533 se vrátil Bronzino zpět do Florencie, kde získal u medicejského dvora prestižní funkci dvorního malíře. Společensky obratný malíř patřil hned od začátku k nevelkému okruhu intelektuálů, literátů a umělců, kteří začali pracovat na státní propagandě vládnoucího vévody Cosima I. Od roku 1537 se stal členem malířské společnosti svatého Lukáše a vstoupil do florentské akademie. Kromě let 1546–1547, kdy na náklady vévody studova dílo Michelangela v Římě a ročního pobytu v Pise už Florencii nikdy neopustil. Stejně jako další malíři ve službách evropských renesančních panovníků pracoval kromě obrazů i na složitých ceremoniálních inscenacích medicejského dvora. Proslulé byly například jeho dekorace a efemérní architektury při příjezdu budoucí velkovévodovy manželky Eleonory Toledské (1522–1562). Jako scénograf pracoval Bronzino i na jejich svatbě v roce 1539, která byla pojatá, jako velkolepá divadelní inscenace.  Kromě toho se podílel na výzdobě velkovévodských sídel. V interiéru Palazzo Vecchio vymaloval pro kapli velkovévodkyně výjevy ze Starého zákona. Pro Eleonoru Toledskou namaloval také řadu dalších náboženských obrazů. V letech 1540–1555 pracoval na kartonech pro florentskou manufakturu na tapisérie, ze kterých bylo utkáno 16 scén ze života Josefa Egyptského. Ve stejné době maloval četné oltářní obrazy pro florenstské kostely a alegorické obrazy přímo pro vévodu, z nichž vyniká slavná Alegorie Touhy, určená jako diplomatický dar pro francouzského krále Františka I.

Portréty.

Bronzino proslul nejvíce už ve své době jako vynikající a vyhledávaný portrétista. Kromě četných portrétů velkovévody Cosima I. a jeho manželky, pracoval na podobiznách jejich dětí, členů dvora a významných florenťanů – básníků, spisovatelů a hudebníků. Velké množství virtuózních portrétů se dochovalo v četných kopiích a dílenských replikách, na kterých pracovala řada dalších malířů pod Bronzinovým dohledem. Mezi jeho nejznámější spolupracovníky patřili Lorenzo di Bastiano Zucchetti nebo Giovanni Maria Butteri. Zcela zvláštní postavení měl v jeho dílně malíř Alessandro Allori, jeho nejlepší následovník a později také adoptivní syn. Tak jako v dalších případech, se Bronzinovy portréty rodiny Medici stávaly vzácným státním darem dalším panovnickým rodinám.  Jeho portréty jsou většinou zobrazovány na pozadí architektury, která vyjadřuje jejich sociální portrétovaných. Chladné, odměřené a jakoby vzdálené tváře se nevyznačují psychologickou hloubkou, ale přesným popisem jejich podoby. Bronzino je mistrem látek a drapérií, jejichž kompozici se učil snad z obrazů Hanse Holbeina. Odměřenost portrétovaných osob je znásobena zvláštním světlem a lokálně pojatými barvami.

Náboženské obrazy.

Bronzino proslul během své kariéry jako autor četných oltářních obrazů a obrazů s církevními náměty. Náboženské scény stály u začátků jeho oslnivé kariéry. Jeho rafinované kompozice za použití vytříbené ikonografie provázela bravůrní malířská technika, výrazně ovlivňující malířské prostředí florentského manýrismu – typické pro něj byly mramorově sošné postavy a jásavé barvy. Takový je i oltářní obraz Oplakávání Krista z roku 1545, který objednal jako diplomatický dar velvyslanec císaře Karla V. kardinál Nicolas se Granvelle pro Zanchini Kapelle v kostele Santa Croce.  V roce 1572 byl Bronzino jmenován konzulem florentské akademie; zemřel o necelý měsíc později 23. listopadu 1572. Pohřben je ve florentském kostele San Cristoforo.

Agnolo di Cosimo (17. listopadu 1503 Monticelli – 23. listopadu 1572 Florencie), známý jako Il Bronzino, nebo "Agnolo Bronzino" byl italský manýristický malíř z Florencie.

Agnolo di Cosimo (; November 17, 1503November 23, 1572), usually known as Bronzino ( ) or Agnolo Bronzino, was an Italian Mannerist painter from Florence. His sobriquet, "Bronzino", may refer to his relatively dark skin or reddish hair.


Historické souvislosti.

Galie byla v 1. století př. n. l. rozdělena na dvě části. Jih byl již 70 let okupován Římany, kteří na dobytém území zřídili provincii Gallia Narbonensis (dříve Zaalpskou Galii). Severní, svobodná část, byla obývána mnoha kmeny na různém stupni společenského vývoje a s různými formami vlády, které spolu navzdory jisté kulturní spřízněnosti vedly neustálé bitvy. O těchto bitvách se dochovaly informace v historických pramenech. Početný kmen Aeduů byl krátce před rokem 63 př. n. l. poražen v bitvě u Magerobrigy spojenými kmeny Sekvanů, Arvernů a germánských Svébů, vedených náčelníkem Ariovistem. Druid Diviciacus se následně vydal do Říma požádat o pomoc římský senát. I když Diviciacus zanechal velmi pozitivní dojem svou vzdělaností a diplomatickým uměním, pomoci se mu nedostalo.  V roce 60 př. n. l. došlo v Římě k uzavření neformální dohody o rozdělení moci prvního triumvirátu. Julius Caesar, jeden z triumvirů, se stal o rok později konzulem (nejmocnějším) v Římě a vynutil si, aby mu byla po skončení funkce na pět let (místo obvyklého jednoho roku) svěřena správa provincií Předalpské Galie a Narbonské, které byly vybaveny silnými vojenskými posádkami. Jeho počínání v nejvyšší funkci bylo za hranou zákona a soudu unikl jen díky moci svých přátel. Náklady jeho politické kariéry převyšovaly značně jeho majetek a příjmy a tak odjel velet podprovinciím zadlužen. Jednotlivé galské kmeny měli své bohatství, proto Julius Caesar, který měl legie svěřené jen k obraně římského území, čekal jen na záminku ke vpádu do galských držav, aby se bohatství zmocnil. Caesarovým plánům nahrávaly i podvědomé obavy Římanů, u nich byla stále živá vzpomínka nejen na dobytí a vydrancování Říma Galy v roce 387 př. n. l., ale i na pozdější boje, v nichž Galové získali pověst krutých a nebezpečných protivníků, od nichž Římané utrpěli nejednu porážku.

Migrace Helvécú.

Vhodná záminka pro vojenský zásah nastala ve chvíli, když se kmen Helvéců usídlený na území dnešního Švýcarska, dal na pochod do Galie, na západním pobřeží dnešní Francie, aby unikli sílícím útokům germánského kmene Svébů vedených Ariovistem. Po tříletých přípravách spálili svých dvanáct hradišť, čtyři sta vesnic a všechny usedlosti a 300 tisíc Helvéců se vydalo na cestu na západ. Asi čtvrtinu z toho počtu tvořili bojeschopní jedinci.  Snazší a bezpečnější průchod se nabízel přes území Allobrogů, ti však byli nedávno porobeni Římany a průchod jejich územím znamenal průchod římskou provincií Gallia Narbonensis. Caesar v této skutečnosti viděl svoji příležitost. Když Helveciové požádali o svolení územím Allobrogů projít a překročit tedy hranice provincie, Caesar předstíral, že k posouzení žádosti potřebuje víc času. V získaném čase nechal postavit linii opevnění na jižním břehu řeky Rhôny a zničit most přes řeku v Ženevě. V polovině dubna informoval Helvéci, že jim průchod přes římské provincie nedovolí. Helvéciové byli nuceni hledat alternativní trasu přes území Aeduů, který byl spojencem Římanů. Protože Helvéciové sami nebyli schopni průchod vyjednat, domluvili se s šlechticem Dumnorixem z kmene Aeduů, který přesvědčil kmen Sekvanů, aby jim umožnili průchod přes jejich území. Dohoda byla provázena vzájemnou výměnou rukojmích z významných rodů, která měla zajistit, že Sekvánové nebudou při průchodu Helvéciům bránit a Helvécové nebudou při průchodu rabovat. Helvécové se dali na pochod přes území Sekvanů a Aeduů na území Santonů.  Toto cílové území však bylo (podle Caesara) nebezpečně blízko k hranicím římské provincie a to mu jako záminka k boji stačilo. Velení legie na hranicích provincie přenechal Titu Labienovi a spěšně se vydal do Itálie, kde pod záminkou ohrožení vyzvedl ze zimovišť tři veteránské legie umístěné v Aquileji, nechal naverbovat dvě legie nové - XI. a XII. S nimi se zrychleným pochodem vydal do Galie, tím překročil hranice provincie a také svou pravomoc. Jako správce provincie měl totiž vojsko přidělené výhradně k obraně. Jeho opakované nezákonné jednání mu v senátu procházelo jen díky podpoře a téměř absolutní moci triumvirátu.

První střetnutí u řeky Arar.

Helvéciové mezitím prošli krajem Sekvanů na území Aeduů a potřebovali překročit řeku Arar. Při cestě tak velkého kontingentu divokých Galů docházelo přes všechny úmluvy ke konfliktům a rabování, zejména na území Římu nakloněných Aeduů, kteří se na Římany obrátili se žádostí o pomoc. To bylo Caesarovi další záminkou k zásahu. Jeho kroky tak vyvolávaly důvěru i u římského senátu.  Přeprava velkého počtu lidí a zásob na vorech přes řeku Arar trvala Helvécům více než 20 dní. Zde je dostihl Caesar se svými legiemi. V odstupu vyčkal, až budou tři čtvrtiny Helvéců na druhé straně řeky, a v noci pak se třemi legiemi napadl a zmasakroval civilisty se zavazadly i bojovníky z poslední části výpravy, tvořené především kmenem (župou) Tigurinů. Zcela nepřipravení Galové, kteří ani nechápali, proč byli napadeni, neměli žádnou šanci se bránit a celé to skončilo masakrem, v němž bylo zabito více než 90 tisíc mužů, žen a dětí. Masakr proběhl téměř beze ztrát na římské straně. Vzhledem k tomu, že se Caesar při popisu události zmiňuje o útěku části pronásledovaných do lesů, můžeme se domnívat, že alespoň malé části Tigurinů se podařilo masakru uniknout.  Je příznačné, že v Zápiscích o válce galské se Caesar pokouší obhájit toto krveprolití připomínáním 50 let staré účasti Tigurinů v bitvě u Burdigala, v níž byl zabit konzul Lucius Cassius a římská vojska poražena (107 př. n. l.)  Poté nechal Caesar zbudovat most přes Arar, převedl přes něj vojsko a přesunul se do vzdálenosti zhruba osmnáct kilometrů od oppida Bibracte. Část sil, které až dosud byly spojené s Caesarem, dezertovala aby informovala o římském ústupu. Helvéciové to viděli jako Caesarovo oslabení, jehož využili k zaútočení na římské legie a spěchali, aby jim vpadli do zad.

Bitva.

Julius Caesar rozvinul své jednotky s pahorkem za zády. Čtyři veteránské legie (VII, VIII, IX a X) stály ve třech řadách ("triplex acies") v nejnižší části svahu, zatímco na jeho vrcholu rozmístil čerstvě zverbované legie společně s auxiliárními (pomocnými) jednotkami. Jízda, většinou aedujští spojenci, stála po bocích.  Helvécové zaútočili na svah zdola, nejprve jízda na křídlech a poté pěchota na střed, ale po charakteristickém protiútoku legionářů s jejich pili byli Galové odraženi a utrpěli ztráty. Po prvním útoku helvécští bojovníci ustoupili, Caesar naopak dal čtyřem veteránským legiím rozkaz k postupu vpřed. Galské síly posléze zaútočily na římské křídlo, ale třetí řada legionářů vyrazila rychle na místo jejich střetu a Galy rozdrtila.

Konsekvence.

Po bitvě byli Helvécové zmasakrováni. Ti co přežili, se stáhli na území Lingonů. Legie zůstaly v okolí Bibracte a zrekvírovaly zde zásoby. Caesar poté, co zjistil, kam uprchli Helvécové, vyslal k lingonským vůdcům posly s požadavkem, aby jeho nepřátelům nepomáhali. Caesar se rozhodl je pronásledovat, Helvécové požádali o smír a vrátili zpět na východ do své země.

Bitva u Bibracte byla první velkou bitvou galských válek. Julius Caesar prokázal schopnost profesionální, technologicky i organizačně nadřazené římské armády porážet mnohdy i početnější, ale méně organizovaná vojska Galů. Bitva proběhla 25 km jižně od Bibracte, největšího a nejbohatšího oppida kmene Aedů a skončila porážkou Galů. Kmen Helvéců, který před postupujícími Germány chtěl migrovat dál na západ Galie, byl poražen a jeho zbytky donuceny k návratu na východ.

The Battle of Bibracte was fought between the Helvetii and six Roman legions, under the command of Gaius Julius Caesar. It was the second major battle of the Gallic Wars.


Mládí a první světová válka.

Walter Dornberger se narodil 6. září roku 1895 v hesenském městě Gießen jako syn lékárníka Hermanna Dornbergera a jeho ženy Hedwigy (rozená: "Roltsch"). Měl další dva bratry: Maxe (* 1893) a Wolfganga (* 1898). Po složení maturitní zkoušky vstoupil mladý Walter k počátku srpna roku 1914 do německé císařské armády, kde byl zařazen do důstojnické kurzu a byl přidělen k braniborskému 3. pěšímu pluku dělostřelectva ("Fußartillerie-Regiment "Generalfeldzeugmeister" (Brandenburgisches) Nr. 3").  Po jeho dokončení mu byla udělena ke konci července roku 1915 nižší důstojnická hodnost praporčíka ("Fähnrich"). Následně byl ještě ke konci srpna téhož roku dosazen na školu pro dělostřelecké jednotky, kde během měsíce absolvoval několik rozšiřujících kurzů a poté se vrátil zpět ke své jednotce. Zde sloužil jako velitel čety a posléze i jako velitel dělostřelecké baterie. V polovině prosince stejného roku byl povýšen do hodnosti poručíka ("Leutnant").  S plukem, u kterého působil prakticky po celou válku, následně sloužil na západní frontě. Převelen byl až ke konci července roku 1918 a to k 26. praporu pěšího dělostřelectva ("Fußartillerie-Bataillon Nr. 26"), kde sloužil jako pobočník velitele. Počátkem října téhož roku byl však zajat v boji americkými jednotkami a následující dva roky strávil Dornberger ve francouzském zajetí.  Služba v první světové válce mu přinesla kromě důstojnické hodnosti také mnoho vyznamenání, včetně obou tříd pruského železného kříže a dalších vyznamenání za statečnost.

Meziválečné období.

Ze zajetí byl Dornberger propuštěn ke konci března roku 1920 a rozhodl se zůstat nadále v armádě. O necelý týden později byl zařazen k 10. dělostřeleckému pluku od 10. brigády Reichswehru pod velením generála Waltera von Hülsena. Brigáda však byla k počátku října téhož roku použita k vytvoření 6. divize a tak byl Dornberger odvelen do Jüterbogu, aby se zde na místní vojenské škole zúčastnil dělostřeleckého kurzu.  Po dokončení kurzu byl ke konci prosince téhož roku převelen právě k nově vytvořené 6. divizi generálporučíka Friedricha von Lossberga, která vznikla z jeho předchozí jednotky. Zde byl zařazen k pozorovatelské baterii od 6. dělostřeleckého pluku.  Až do počátku dubna roku 1926 sloužil Dornberger u 6. dělostřeleckého pluku během čehož byl ke konci července roku 1925 povýšen na nadporučíka ("Oberleutnant") a také během této doby absolvoval výcvikový kurz v oblasti dělostřeleckého průzkumu a další sportovní kurz.  Od 1. dubna roku 1926 nastoupil Dornberger studium strojírenství na technické univerzitě v Berlíně  Byl přiřazen do balistického oddělení Reichswehr. Zde začal pracovat na prototypech raket se svým přítelem Wernherem von Braunem.  Roku 1937 byl Dornberger převelen do výzkumné základny Luftwaffe v Peenemünde, kde působil jako vojenský velitel vývoje raket V-2. Prvního úspěšného testu se raketa dočkala 3. října 1942, přičemž o dva roky později, v září 1944, začalo Peenemünde pod Dornbergerovým velením raketami V-2 bombardovat spojenecká území. Po bombardování Peenemünde velel také továrnám Mittelwerk, kam se výroba přesunula.  Těsně před koncem války, 2. května 1945 padl Dornberger do spojeneckých rukou a dva roky byl vězněn ve Walesu za používání otrocké práce a bombardování civilních cílů. Poté se díky operaci Paperclip dostal do Spojených států. Zde nejdříve pracoval pro armádní základnu Wright-Patterson a později po patnáct let pro výrobce letadel Bell Aircraft Corporation (jako viceprezident). V roce 1965 odešel do důchodu a vrátil se do rodného Německa, kde roku 1980 zemřel.

Dr. Ing. Walter Robert Dornberger (6. září 1895 – 27. června 1980) byl veterán první světové války a pozdější Generalmajor ("Generálmajor") německé armády za druhé světové války. Nejznámější je svým působením jako velitel vývoje raketových zbraní Třetí říše, když působil na základně v Peenemünde. Po skončení druhé světové války se v USA spolupodílel na produkci neválečných raket a experimentálních letadel. Mimo jiné byl držitelem mnoha vyznamenání, včetně rytířského kříže válečného záslužného kříže s meči.

Major-General Dr. Walter Robert Dornberger (6 September 1895 – 27 June 1980) was a German Army artillery officer whose career spanned World War I and World War II. He was a leader of Nazi Germany's V-2 rocket program and other projects at the Peenemünde Army Research Center.


Založení parku.

Zakázku na projekt zahradního města podle anglického vzoru zadal architektu Gaudímu průmyslník Eusebi Güell. Antoni Gaudí vyprojektoval zahradní město s asi 60 stavebními parcelami. Projekt měl být financován z předem zaplacených záloh za dosud nepostavené domy, našli se však pouze 2 kupci – samotní stavitelé parku Gaudí a Güell. Realizace projektu se tak nezdařila a projekt zahradního města nebyl nikdy dokončen. Park posléze odkoupilo město a od roku 1926 zpřístupnilo jako městský park.

Park.

Park má rozlohu 17,8 hektarů. Osobitý styl architekta se projevuje i v těch nejmenších detailech. Promenády jsou kryty sloupořadím se sloupy ve tvaru stromů, zvlněné tvary připomínají potoky lávy. Některé plochy architektonických prvků parku jsou kryty barevnými mozaikami z glazovaných keramických střepů či skla.  Domky stojící po obou stranách hlavního vchodu nesou typické znaky Gaudího rukopisu. Hlavní vstup do parku je řešen širokým schodištěm, vedoucím k "Síni sta sloupů" (katalánsky "Sala de les cent columnes", španělsky "Sala de las Cien Columnas"). Síň je tvořena 86 sloupy připomínajícími stalagnáty v obrovské jeskyni. Sloupy nesou rozlehlou terasu, jež je lemována zvlněným, mozaikou zdobeným zábradlím, upraveným současně jako lavice na sezení. Terasa tvoří dominantu parku a je místem setkávání lidí a různých slavností. V parku stojí dva domy, v nichž bydleli Eusebi Güell (až do své smrti v roce 1918) a Antoni Gaudí, v jehož domě se nyní nachází museum věnované tomuto katalánskému architektovi.  Vzhledem ke své vyvýšené poloze na kraji města je park místem klidu kontrastujícím s ruchem katalánské metropole.

Park Güell (katalánsky "Parc Güell" [ˈparɡ ˈɡweʎ], původní název "Park Güell") je rozlehlý park s architektonickými prvky situovaný nad Barcelonou (Katalánsko, Španělsko) na svahu hory Turó del Carmel obráceném směrem k moři. Park navrhl katalánský architekt Antoni Gaudí původně jako zahradní město. Výstavba parku proběhla v letech 1900–1914; projekt zahradního města se však realizovat nepodařilo.

The Park Güell ( ; ) is a public park system composed of gardens and architectural elements located on Carmel Hill, in Barcelona, Catalonia, Spain. Carmel Hill belongs to the mountain range of Collserola – the Parc del Carmel is located on the northern face. Park Güell is located in La Salut, a neighborhood in the Gràcia district of Barcelona. With urbanization in mind, Eusebi Güell assigned the design of the park to Antoni Gaudí, a renowned architect and the face of Catalan modernism.


Život a kariéra.

Mládí.

Narodil se v malém francouzském městečku Piolenc, jeho rodiči byli průmyslník Raoul Trintignant a matka Claire, rozená Tourtinová.

Herecká kariéra.

Ve svých dvaceti letech odešel studovat herectví do Paříže, v roce 1951 začal hrát v divadle a krátce na to získal pověst jednoho z nejtalentovanějších herců poválečné éry. Zpočátku vystupoval pouze v divadle, v roce 1955 debutoval také ve filmu a již o rok později na sebe upozornil výkonem v snímku "...a Bůh stvořil ženu" režiséra Rogera Vadima s Brigitte Bardot v hlavní roli.  Po dobu své povinné vojenské služby bylo jeho herecké působení přerušeno, ale po návratu z alžírské války začal opět hrát ve filmech. Významnou byla jeho role ve filmu "Muž a žena" (1966), který získal celosvětový ohlas a řadu nejrůznějších filmových cen včetně Oscara pro nejlepší zahraniční film.  Kromě francouzských režisérů spolupracoval rovněž s italskými tvůrci, například s Valeriem Zurlinim na snímcích "Bouřlivé léto" (1959) a "Tatarská poušť" (1976), s Dinem Risim na filmu "Sváteční vyjížďka" (1962), Bernardem Bertoluccim na snímku "Konformista" (1970) nebo Ettorem Scolou na filmu "Terasa" (1980).  Během sedmdesátých let hrál v mnoha filmech a v roku 1983 se objevil ve svém prvním anglicky mluveném filmu, americkém snímku "Pod palbou". Pak byl obsazen do filmu "Konečně neděle!" (1983), posledního snímku Françoise Truffauta a krátce nato natočil pokračování svého dosavadně nejúspěšnějšího filmu, "Muž a žena po 20 letech" (1986).  Později se začal zaměřovat spíš na divadelní práci. Z filmového působení v pozdějším období lze zmínit například film "" (1994) režiséra Krzysztofa Kieślowského. V roce 2012 se po čtrnáctileté herecké přestávce objevil ve filmu "Láska" režiséra Michaela Hanekeho, který napsal scénář k filmu speciálně pro něj.

Osobní život.

Jeho strýcem byl automobilový závodník Louis Trintignant, který se v roce 1933 zabil při závodech v městečku Péronne v Pikardii, dalším strýcem byl Maurice Trintignant (1917–2005), jezdec formule 1, vítěz 24 hodin Le Mans a opakovaný vítěz Velké ceny Monaka. Sám Trintignant se rovněž věnoval závodům a byl proto přirozenou volbou pro režiséra Clauda Leloucha při obsazování role závodníka ve filmu "Muž a žena" (1966).  Jeho první chotí byla krátce herečka Stéphane Audranová, další manželkou byla od roku 1960 filmová střihačka a herečka, pozdější režisérka a scenáristka Nadine Marquandová. Měli spolu tři děti, Vincenta, Pauline (zemřela na SIDS v roce 1969) a Marie Trintignantovou, pozdější úspěšnou herečku, která ve svých 41 letech zemřela vinou svého přítele v litevském hlavním městě Vilniusu.  Je dobrým přítelem herečky Anouk Aimée a byl to právě on, kdo ji doporučil pro hlavní ženskou roli ve filmu "Muž a žena".

Jean-Louis Trintignant (* 11. prosince 1930 Piolenc, Vaucluse, Francie) je francouzský divadelní a filmový herec, držitel "Ceny pro nejlepšího herce" na MFF v Cannes a držitel ocenění "Césara" za nejlepší herecký výkon. Jako jeden z mála francouzských herců dosáhl mezinárodního uznání.

Jean-Louis Xavier Trintignant (; born 11 December 1930) is a French actor. He won the Best Actor Award at the 1969 Cannes Film Festival as well as the Best Actor Award at the César Awards 2013. He starred in classic films such as "A Man and a Woman", "The Great Silence", "The Conformist", "", and "Amour".


Historie.

Během první světové války bylo Švýcarsko neutrální zemí, a mezi uprchlíky přicházejícími do Curychu byli také umělci z celé Evropy. Ball a Hennings se sblížili s Ephraimem Janem, patronem podniku Holländische Meierei, adresou Spiegelgasse 1, který již v roce 1915 hostil první curyšský literární kabaret Pantagruel. Jan umělcům dovolil využít pro svá představení zadní místnost podniku. Tisková zpráva vydaná 2. února 1916 oznamující otevření klubu uvádí: "Kabaret Voltaire. Pod tímto názvem se zformovala skupina mladých umělců a spisovatelů s cílem stát se centrem umělecké zábavy. Kabaret bude v zásadě provozován umělci, stálými hosty, kteří po každodenních setkáních provedou hudební nebo literární představení. Mladí curyšští umělci všech uměleckých směrů jsou zváni, aby se k nám připojili s nápady a podněty." Kabaretní představení zahrnovala mluvené slovo, tanec a hudbu. Během těchto často hlučných a hrubých soaré umělci experimentovali s novými formami performancí jako zvuková poezie nebo simultánní básnické recitace. Předváděné umění, často zmatené a surové, zrcadlilo zničující chaos světové války zuřící všude kolem. Přinejmenším při jedné příležitosti publikum napadlo aktéry na jevišti. Ačkoliv se kabaret měl stát rodištěm dadaistického hnutí, účinkovali v něm umělci všech avantgardních směrů, včetně futuristy Marinettiho. Kabaret předváděl radikálně experimentující umělce, z nichž mnozí změnili tvář svých uměleckých disciplín; mezi nejvýznamnější patřili Vasilij Kandinskij, Paul Klee, Giorgio de Chirico, Sophie Taeuber-Arpová a Max Ernst.  Dne 28. července 1916 zde Hugo Ball přečetl Manifest Dada. V červnu také vydal stejnojmenný žurnál. Obsahoval díla umělců jako byl básník Guillaume Apollinaire a jeho obálku navrhl Hans Arp.  Kabaret Voltaire prakticky ukončil svou činnost v létě 1916. Zatímco dadaistické hnutí bylo teprve na svém počátku, do roku 1917 nadšení vytvořené kabaretem Voltaire vyprchalo a umělci se přesunuli do jiných curyšských podniků, jako byla Galerie Dada na Bahnhofstrasse 19 a po skončení války pak odešli do Paříže a Berlína.

Obnovení kabaretu.

Budova která hostila kabaret Voltaire byla koncem 20. století neudržovaná a zchátralá. Na přelomu let 2001 a 2002, na protest vůči jejímu plánovanému uzavření a přeměně na lékárnu a kondominium, budovu ilegálně obsadila skupina umělců z prostředí umělecké skupiny Kroesus (Fondation Kroesus), označující se za neo-dadaisty. Tento čin prezentovali za signál nové generaci umělců, aby se spojili ke znovuzrození hnutí Dada.  Během tří měsíců se zde konala řada performancí, večírků, večerů poezie a filmových nocí. Mezi účastníky patřili umělci Ingo Giezendanner, Lennie Lee, Leumund Cult, Mickry3, Xeno Volcano & Elektra Sturmschnell, Aiana Calugar a Dan Jones. Budova dostala výzdobu fasády i interiéru. Squatting dostal budovu a její uměleckohistorické souvislosti poprvé do širšího povědomí obyvatel Curychu. Tohoto uměleckého experimentu se zúčastnily tisíce lidí z Curychu a jeho okolí. Dne 2. dubna 2002 policie obyvatele z domu vystěhovala, následně byl vyklizen a začal být městem Curych pravidelně provozován jako kulturní zařízení.  Cabaret Voltaire, který dostal roku 2004 institucionální formu, je volně spojen s některým postdadaisty jako Jonathan Meese. Nový Cabaret Voltaire vznikl díky příspěvkům přátel Dada. V létě 2004 byl zvolen ředitelem Philipp Meier a spoluředitelem Adrian Notz. Tím pádem podnik na Spiegelgasse 1 postoupil do fáze profesionalizace. Až do konce roku 2013 Philipp Meier vedl oddělení „PostDADA“, zatímco Adrian Notz zodpovídal za sekci „DADAlogie“. Od roku 2012 je jediným ředitelem Adrian Notz. V suterénu se nachází výstavní prostor - „Krypta“ a obchod. V patře je umístěna kavárna s prostorem pro představení, nacházející se v původní zadní místnosti, bývalé "Meierei".  Podnik je financován z veřejných i soukromých zdrojů. Město Curych kryje náklady na pronájem. V roce 2008 SVP nechala uspořádat referendum k ukončení financování Cabaret Voltaire z městských prostředků. Jasná většina hlasujících se však vyslovila pro pokračovaní účasti města na chodu kabaretu, což mu zajistilo další budoucí existenci.

Kabaret Voltaire byl umělecký noční klub v Curychu, který během své krátké historie zásadně přispěl ke vzniku anarchistického uměleckého hnutí známého jako Dada. Založil jej Hugo Ball se svou přítelkyní Emmy Henningsovou jako kabaret pro umělecké a politické performance. Dalšími zakladateli byli Marcel Janco, Richard Huelsenbeck, Tristan Tzara, a Sophie Taeuber-Arpová s Jeanem Arpem. Klub, nacházející se v zadní části populární hospody Holländische Meierei zahájil svou činnost 5. února 1916 a fungoval do léta téhož roku.

Cabaret Voltaire was the name of an artistic nightclub in Zürich, Switzerland. It was founded by Hugo Ball, with his companion Emmy Hennings, in the back room of Holländische Meierei, Spiegelgasse 1, on February 5, 1916, as a cabaret for artistic and political purposes. Other founding members were Marcel Janco, Richard Huelsenbeck, Tristan Tzara, and Sophie Taeuber-Arp and Jean Arp. Events at the cabaret proved pivotal in the founding of the anarchic art movement known as Dada. It closed in the summer of 1916.


Příběhy soudce Ti.

V roce 1949 Robert van Gulik přeložil do angličtiny čínský detektivní román z 18. století "Slavné případy soudce Ti" a vydal jej v Tokiu. Hlavní postava tohoto románu, soudce Ti, je založena na skutečné historické postavě soudce a státníka Ti Žen-ťie, který žil na konci 7. století v období dynastie Tchang, avšak v románu se vyskytují četné anachronismy z dynastie Ming (podobné anachronismy později Gulik záměrně vkládal do svých vlastních děl).  Díky překladu tohoto zapomenutého díla se Robert van Gulik začal zajímat o čínské detektivní příběhy a rozhodl se, že zkusí sám jeden takový příběh napsat. Takto vznikl román "The Chinese Bell Murders", který Robert van Gulik psal od roku 1948 do roku 1950 a ve kterém si „vypůjčil“ soudce Ti a jeho pomocníky ze "Slavných případů soudce Ti".  Van Gulikovy příběhy soudce Ti pokračují v dlouhé tradici čínských detektivních příběhů a úmyslně zachovávají řadu klíčových prvků této literární kultury. Zejména soudce Ti ve většině van Gulikových románů souběžně řeší tři různé a často na sobě nezávislé detektivní případy, jak je to ve starých čínských detektivních románech obvyklé. Otázka, kdo zločin spáchal, resp. „utajení“ odpovědi na ni před čtenářem až do samého závěru příběhu, také nestojí tolik v centru pozornosti, jako je tomu v západních detektivkách, i když přece jen více, než v tradičních detektivkách čínských. Řadu svých románů o soudci Ti van Gulik také sám ilustroval.  Na van Gulikovy příběhy soudce Ti navázali po jeho smrti francouzský spisovatel Frédéric Lenormand a čínsko-americký spisovatel Ču Siao Ti. Z inspirace van Gulikovými detektivními romány vychází také Ingrid J. Parker ve svých detektivních příbězích ze starého Japonska.  Také Vlastimil Vondruška používá podobné schéma ve svých detektivních knihách o vyšetřovateli Oldřichovi z Chlumu, i když ve zcela jiném prostředí..

Další díla.

Robert van Gulik studoval v letech 1929 až 1934 "Indisch Recht" (právo nizozemské Indie) a "Indologii" (indonéskou kulturu) na Leidenské univerzitě a doktorát získal za disertační práci o kultu koně v severovýchodní Asii. I v průběhu své kariéry diplomata však pokračoval ve svých studiích. Za svůj život napsal kolem dvaceti esejů a monografií o různých tématech, a to zejména (byť nikoli výlučně) o různých aspektech čínské kultury.  Ve své době byl Robert van Gulik uznáván jako evropský expert na čínské císařské právo.

Robert Hans van Gulik (9. srpna 1910 – 24. září 1967) byl velmi vzdělaný nizozemský orientalista, diplomat, hudebník (hrál na citeru čchin) a spisovatel, nejlépe známý jako autor detektivních příběhů o soudci Ti, jejichž hlavní postavu si vypůjčil z čínského detektivního románu z 18. století "Slavné případy soudce Ti".

Robert Hans van Gulik (, August 9, 1910 – September 24, 1967) was an orientalist, diplomat, musician (of the guqin), and writer, best known for the Judge Dee historical mysteries, the protagonist of which he borrowed from the 18th-century Chinese detective novel "Dee Goong An".


Život a dílo.

Ačkoli byl Antonello už za svého života uznávaný malíř, o jeho životě bylo málo známo, až v posledních letech se výzkum posunul. Antonello se narodil ve středostavovské rodině kameníka-mramoráře (možná i sochaře) Giovanniho de Antonia Mazona a jeho manželky Garity v Messině na Sicílii. Matčin otec se věnoval zámořskému obchodu, vlastnil loď brigantinu. O Antonellově školení svědčí zpráva z korespondence neapolského humanisty Pietra Summonte z roku 1524, podle níž byl Antonello kolem roku 1450 žákem malíře Niccoly Colantonia v Neapoli, kde byla tehdy v módě nizozemská malba s popisnými realistickými detaily a s tvářemi osvětlenými prudkým světlem. Malířství se snad učil také v Palermu. Domněnky o jeho pobytu ve Flandrech se nepotvrdily, ale flanderské zboží včetně uměleckých děl pravděpodobně dovážel Antonellův dědeček. Nejspíše z Itálie Antonello znal některá díla Rogiera van der Weyden a Jana van Eyck a na jejich základě si vytvořil vlastní styl malby. Maloval technikou tempery nebo olejomalby, převážně na dřevěnou desku. V roce 1460 pobýval s rodinou v Kalábrii, v letech 1473-74 opět v Messině a v letech 1474-1476 žil na pozvání svého sponzora v Benátkách. Tam vytvořil většinu svých dochovaných děl, setkával se tam také s Giovannim Bellinim a dalšími slavnými malíři.  Jeho slavnými díly jsou - vedle jedné desítky převážně mužských portrétů - hlavně oltářní obrazy: Ukřižování se třemi kříži (1455) ze Sibiu, Kristus jako Salvator mundi nebo jako Ecce homo (1470), Svatý Jeroným na poušti (1460) nebo ve své pracovně (1474), tři verze Zvěstování Panny Marie (1476), tři madony s dítětem, polyptych s madonou a sv. Mikulášem z Messiny, nebo Svatý Šebestián (1479).

Antonello da Messinapůvodně Antonello di Giovanni di Antonio, zvaný také Antonello degli Anton (kolem 1430 Messina – 1479 tamtéž) byl italský (sicilský) malíř rané renesance, jeden z průkopníků olejomalby v jižní Itálii.

Antonello da Messina, properly Antonello di Giovanni di Antonio, but also called Antonello degli Antoni and Anglicized as Anthony of Messina ( 1430February 1479), was an Italian painter from Messina, Sicily, active during the Early Italian Renaissance. His work shows strong influences from Early Netherlandish painting although there is no documentary evidence that he ever travelled beyond Italy. Giorgio Vasari credited him with the introduction of oil painting into Italy. Unusually for a south Italian artist of the Renaissance, his work proved influential on painters in northern Italy, especially in Venice.


Jednotlivá znamení.

Podle zdroje:

Imix.

Imix je prvním dnem mayského kalendáře, symbolizuje prastarého draka, a doslovný překlad glyfu je aligátor. Postava tohoto draka se vyskytuje v mýtech o stvoření světa, je první bytostí z moře. Glyf ale také může symbolizovat leknín, což je dle Mayů první květina světa a krokodýl (aligátor) by mělo být první zvíře světa na pevnině. První den "Tzolkinu" tedy symbolizuje prapůvodní stvoření. Vládnoucí božstvo je prvotní matka Mam, bohyně vod a čísla 5.

Ik.

Glyf druhého dne překládáme jako slovo vítr. Druhého dne stvoření byla velká vichřice, která foukala nad oceánem a přinesla světu pohyb. Božstvem je větrný bůh a panovník čísla 3, Ik.

Akbal.

Překlad glyfu druhého dne je nejednoznačný. Může znamenat buď noc anebo podsvětí. Připomíná dobu vlády temných démonů, dobu temna. Na chrámech symbolizuje tento glyf vchod do podzemí chrámu. Božstvem jsou bohové mrtvých, pánové z Xibalbá, tito démoni ovládají číslo 10.

Kan.

Slovo Kan je označení pro mýtickou postavu, prvního živočicha na pevnině. Měla tělo, které vypadalo jako živočich a rostlina dohromady, s hlavou draka. Toto monstrum je symbolem úrodné země. Čtvrtý kin (den) mayského kalendáře popisuje čas, kdy se objevil první život na Zemi. Glyf symbolizuje žlutou, zralou kukuřici, doslovný překlad je semeno. Bohyní tohoto dne je opět prvotní matka Mam.

Chicchan.

Doslovný překlad je had. Mayové si mysleli, že Galaxie Mléčná dráha je "nebeský had". Tvořila spojení mezi bohy a lidem. Božstvem tohoto dne je "opeřený had" (u Mayů Kukulkán, u Aztéků či Toltéků Quetzalcoátl), jemuž je zasvěcena pyramida v Chichén Itzá (říká se jí "Kukulkánova pyramida", "pyramida Quetzalcoátla" či španělsky "El Castillo"). Tento bůh spojoval protiklady, světlo a tmu, muže a ženu, nebe a zemi.

Cimi.

Na glyfu je vyobrazena lidská lebka, doslovný překlad je smrt. Před tím než vznikl život v rozmanité formě, byl stanoven i jeho konec, může se odehrávat pouze mezi narozením a smrtí. Šestého dne proto vládly ničivé, rozkládající síly. Denní božstvo je bůh smrti Aphucha, představitel čísla 10.

Manik.

Překlad je jelen. Bůh hromu Tohila se ukazoval ve formě jelena, jako forma Kukulkána. Sedmý ten stvoření světa se totiž zjevil Tohil, a jako vůdčí démonická postava uzavřel pakt s člověkem, Mayové budou chráněni před zlem, ale musí bohům dávat oběti. Byl to také den klamu a u Mayů nebyl moc oblíbený. Denním božstvem byl Kukulkán "ve formě Tohila".

Lamat.

Překlad je zajíc. V mytologii to znamená, že mladý měsíční bůh Ixbalanqué využil zajíce ke zdolání pastí démonů podsvětí, aby zachránil svého bratra Ahau, slunečního boha. Toto překonání podsvětí umožnilo stvoření hvězdného nebe. Bohyní dne je matka boha Ixbalanqué, mladá měsíční bohyně Ixquic.

Muluc.

Překlad je voda ve funkci životodárné síly. Když se začala božstva Ixbalanqué a Hunahpú starat o svět, tak se stala voda využitelným elementem a svět se řídil dnem a nocí. Bohové dne jsou mladý bůh kukuřice a prvotní matka Mam.

Oc.

Překlad je pes, jde o den psího boha Tzula. Byl to bůh mrtvol, jedno z nejvíce negativních božstev Mayů. Tento národ měl odpor k psům a psovitm šelmáj (kojot prérijní). Den Oc byl vyhlašován jako den smrti, který se hodil pouze na pořádání pohřbů. Vládnoucí božstvo je bůh mršin Tzul.

Chuen.

Překlad je opice. Opice a opičí bohové byli velmi rozporuplné bytosti. V mýtech byli jako nepovedené předformy člověka. Ovšem i božští bratři Ixbalanqué a Hunaphú, když byli proměněni ve vřešťany pláštíkovité, přinesli lidstvu umělecké řemeslo, tedy hru na flétnu. Jedenáctý den je tedy řízen mužskými energiemi a proto se konalo, a stále koná, svěcení mayských kněží. Dalším aktivním bohem byl opičí buch Hunchuen, který podporoval všechny umělecké, řemeslné a sexuální aktivity.

Mayská denní znamení, někdy bývají označovány jako náhual, jsou názvy pro jednotlivé dny v mayském kalendáři, který nazýváme "Tzolkin". Rozlišujeme celkem 20 těchto znamení a byla popsána na mayských glyfech. Často bývají mylně spojovány s horoskopem.

Tzolkʼin (, formerly and commonly tzolkin) is the name bestowed by Mayanists on the 260-day Mesoamerican calendar originated by the Maya civilization of pre-Columbian Mesoamerica.


Popis.

Strom dosahuje výšky nejčastěji 5–15, výjimečně 20 metrů, může ale růst i jako velký keř. Koruna bývá nejčastěji kuželovitá a protáhlá do výšky. Kmen je zakřivený nebo nakloněný. Větve jsou obvykle hnědožluté a bradavičnaté lenticelami. Listy vyrůstají pouze na kolcích, bývají velmi tenké, okrouhle eliptické, někdy až stejně široké jako dlouhé (3-7 cm). Květy uspořádané v chocholících po 7–13 se rozvíjejí zároveň s listy, dosahují průměru až 3 centimetrů, kvetou v dubnu a květnu. Plody bývají 2–3 centimetry dlouhé, baňkovité až kulovité (na rozdíl od hrušně obecné) malvice.

Ekologie a rozšíření.

Preferuje světlejší umístění a sušší, mírně teplé oblasti, jinak je co do životních požadavků generalistou. Nesnáší vysokou hladinu spodní vody. Typickými biotopy, v nichž roste, jsou výslunné, jižně orientované lesní pláště, křoviny, remízky, lesostepní mozaiky pastvin, z lesů pak teplomilné doubravy a světlejší dubohabřiny. V ČR se vyskytuje roztroušeně na většině území kromě vysloveně horských oblastí, patří zde mezi vzácnější druhy vyžadující pozornost (kategorie C4a). Celkový areál rozšíření zahrnuje západní, střední a východní Evropu a severní Turecko, na Kavkaze je střídána příbuzným druhem "Pyrus caucasica".

Využití.

Křížením hrušně plané s asijskými druhy pravděpodobně vznikla sadovnicky významná hrušeň obecná. Polnička průmyslově využívána není, ale zejména v dřívějších dobách bývala místy vysazována jako zdroj potravy pro divokou zvěř. Ze sušených plodů se (strouháním) vyráběla tzv. pracharanda (neboli "prachanda"). Tato přísada do pokrmů se vyznačovala skořicovou příchutí a používala se i ke zhutňování knedlíků nebo škubánků.

Léčivé účinky.

Dříve se věřilo, že na hrušeň může člověk převést svoji nemoc. V současnosti není oficiálně považovaná za léčivou rostlinu, ale vařené hrušky jsou vhodným pokrmem při srdečních a oběhových chorobách, vysokém tlaku, nemocích močového měchýře a pro posílení žaludku.  Mathioli doporučoval plané (ale i domácí, pokud byly kyselé a trpké) hrušky, zvlášť pak pečené nebo sušené, k léčbě průjmů a úplavice. Mnohé části stromu (listy, kůra, dřevo) byly v podobě popela nebo drtin používané při houbových otravách. V různých podobách (kompotované nebo jako lektvar) se používaly také k utišení žaludku.

Dřevo.

Dřevo hrušně se vyznačuje tzv. roztroušeně pórovitou stavbou, jeho hustota se pohybuje mezi 600-740 kg/m3, celkově je tvrdé (v rámci ovocných stromů patří hrušňové dřevo k nejtvrdším) a houževnaté, pevné, nebortí se, hodí se k soustružení, dřevořezbám, na výrobu hudebních nástrojů, používalo se k výrobě dřevěných závitů (svěráky, lisy), geometrických pomůcek a v xylografii. Hrušeň je možné použít i k uzení, ale vzhledem ke kvalitě dřeva a široké využitelnosti je jeho pálení neekonomické.

Památné stromy.

Hrušeň se oproti ostatním ovocným stromům dožívá vyššího věku, zhruba až 200 let. Z toho důvodu je oproti ostatním výrazněji zastoupena mezi památnými stromy.  Obvod kmene 350 centimetrů překračují:

Hrušeň planá ("Pyrus pyraster"), česky též hrušeň polnička, je opadavý listnatý strom z čeledi růžovitých. Je považována za jednoho z rodičů (společně s některým východoasijským druhem) hrušně obecné. Mezi ovocnými stromy, které se běžně vysokého věku nedožívají, patří hrušeň k dlouhověkým.

Pyrus pyraster (syn. "Pyrus communis subsp. pyraster"), also called European wild pear, is a species of pear of the family Rosaceae.


Tvorba.

Kromě krátkého období kolem roku 1530, kdy spolupracoval s Bonifaciem Veronesem v Benátkách, Jacopo pracoval v Bassanu celý svůj život. Jeho otec, Francesco starší (1475-1539), byl venkovský malíř a Jacopo si uchoval něco z venkovského umělce i když módní vlivy, např. z Parmigianina jsou v jeho práci patrné.  Třebaže většinu své práce vytvořil v malých nebo středně velkých městech, vždy upozorňoval na nejnovější umělecké i technické směry vývoje, což mu vyneslo jistý stupeň slávy v Benátkách samých. Byl také schopen vymýšlet nové výrazové prostředky, které znamenaly velkou sílu výrazu jeho děl. Pracoval ve studiu svého otce, ale zlomil místní a devótní tradice studiem tisků Raffaela a dal vzniknout novému stylu známému jako manýrismus.  Během roku 1540 maloval experimentálně, anatomie jeho charakterů byla však vynucená a pozice nepřirozené. Tato fáze prokázala rozhodující vliv ve vývoji jeho vlastního velmi osobitého stylu, který byl schopen asimilovat nové myšlenky a přenášet je do umění s výraznou komunikativní silou. Bassanův populární realismus byl podepřený jeho výjimečným použitím světla a charakterizovaný živoucí kvalitou lidí a detailů, zvláště pak zvířat v jeho obrázcích. V průběhu let se jeho výraz stával stále dramatičtějším a to počínaje sérií oltářních obrazů v Bassanu, Trevisu, Padově, a Bellunu, jejichž tvorba se datuje od roku 1550 až do konce jeho práce.

Synové.

Jacopo Bassano měl čtyři syny, rovněž malíře, kteří pokračovali v jeho stylu zprvu v otcově dílně v Bassanu. Byli to  Francesco i Leandro získali jistou popularitu neboť pracovali v Benátkách. Uvedení čtyři synové stále více přispívali k popularitě jména Bassano, provozovali studio svého otce po jeho smrti.  Práce celé rodiny je dobře reprezentovaná v "Museo Civico" v Bassanu.

Pražská obrazárna.

Řadu obrazů rodiny Bassano má Obrazárna Pražského hradu. Od Jacopa dva oleje na plátně "Milosrdný samaritán" zhruba z roku 1550 a "Zvířata vstupují do archy Noemovy", který namaloval po roce 1575.

Jacopo Bassano (1515, Bassano – 13. února 1592, tamtéž) byl italský malíř, nejznámější představitel rodiny umělců, kteří své jméno odvodili z malého města Bassano, asi 65 km od Benátek. Jeho původní jméno bylo "Jacopo da Ponte". Maloval hlavně nábožensky zaměřené obrazy vč.portrétů.

Jacopo Bassano (ca. 1510 – 14 February 1592), known also as Jacopo dal Ponte, was an Italian painter who was born and died in Bassano del Grappa near Venice, and took the village as his surname. Trained in the workshop of his father, Francesco the Elder, and studying under Bonifazio Veronese in Venice, he painted mostly religious paintings including landscape and genre scenes. Bassano's pictures were very popular in Venice because of their depiction of animals and nocturnal scenes. His four sons: Francesco Bassano the Younger, Giovanni Battista da Ponte, Leandro Bassano, and Girolamo da Ponte, also became artists and followed him closely in style and subject matter.


Předběžné označení.

Po objevu dostane každá planetka předběžné (provizorní) označení, které v zásadě přiděluje "Středisko pro planetky" ("Minor Planet Center", zkráceně "MPC"), provozující svoji činnost na "Smithsonově astrofyzikální observatoři" ("Smithsonian Astrophysical Observatory", zkráceně "SAO"), a to z pověření III. oddělení při "Mezinárodní astronomické unii" ("International Astronomical Union", zkráceně "IAU"). Výjimku tvoří speciální časově omezené projekty, které produkovaly velké množství objevů v krátké době, jimiž by bylo středisko MPC zahlceno.  Předběžné označení přidělované střediskem MPC existuje ve dvou základních variantách, které jsou vzájemně jednoznačně převoditelné.

Standardní předběžné označení.

"Standardní předběžné označení" se skládá z čtyřciferného čísla, označujícího rok objevu, respektive ohlášení objevu k registraci ve středisku MPC, které je následováno mezerou (odklepem). Za touto mezerou následuje velké písmeno anglické abecedy, určující polovinu měsíce, v němž byl objev resp. nahlášení učiněno a to podle následující tabulky:  Jak je vidět z 26 písmen anglické abecedy není použito písmeno „I“ (aby se nepletlo s číslicí „1“) a písmeno „Z“.  Za toto písmeno se připojí další písmeno anglické abecedy (opět s vypuštěním písmene „I“, písmeno „Z“ je však tentokrát použito) pro označení prvních 25 objektů objevených (ohlášených) v daném časovém rozpětí příslušné poloviny měsíce. Pokud je v daném časovém intervalu objeveno více objektů, připojí se za tuto dvojici písmen číslo jako dolní index, přičemž číslo 1 je vyhrazeno 26. až 50. objevu, číslo 2 pak 51. až 75. objevu, atd. Pokud z technických důvodů (např. při počítačovém zpracování) by zápis čísla ve formě dolního indexu činil potíže, je možno psát tato čísla v základním řádku.  Je si třeba uvědomit, že mnohdy bývá jeden objekt zpozorován různými observatořemi nebo v různých obdobích a že ne vždy je ihned zřejmé, že se jedná o touž planetku. Proto není výjimkou, že jedna planetka dostane více než jedno předběžné označení. Po identifikaci je z nich zachováno pouze jedno, obvykle to nejstarší, nebo to, které vedlo ke stanovení alespoň předběžných elementů dráhy.

Komprimované předběžné označení.

"Komprimované předběžné označení" bylo navrženo z několika důvodů. Prvním byl požadavek, aby toto označení bylo vždy stejně dlouhé (to standardní předběžné označení zcela evidentně nesplňuje) a druhým, aby jednoduchým tříděním bylo možno získat pořadí, v němž byla tělesa objevena (nahlášena). Poslední požadavek (významný zejména v nedávné minulosti) byl, aby toto označení bylo co nejkratší.  Toto označení má standardní délku 7 alfanumerických znaků (byte). První znak je velké písmeno, které reprezentuje první dvojici čísel v letopočtu roku objevu a to tak, že písmeno "I" odpovídá číslu "18", písmeno "J" číslu "19" a písmeno "K" číslu "20" atd. Za ním následující dvě číslice odpovídají třetí a čtvrté číslici letopočtu (tedy např. letopočet "1995" se nahradí řetězcem znaků "J95"). Jako čtvrtý znak komprimovaného označení následuje první písmeno ze standardního označení. Následující dva znaky odpovídají číselnému indexu, umisťovanému na konci standardního označení, a to podle následujícího algoritmu: Pokud index vůbec chybí, vloží se řetěz "00" (dvě nuly); pokud je index v rozmezí hodnot od 1 do 99, vloží se přímo toto číslo, ale případně doplněné na délku dvou znaků číslicí "0" (nula) zleva, tedy "01" (místo 1) až "99"; je-li hodnota indexu větší než 99, pak se první dvojice číslic v tříciferném čísle nahradí tak, že místo "10" se zapíše písmeno "A", místo "11" se zapíše písmeno "B", atd. (písmeno "I" v této řadě je použito). To umožňuje zapsat ve formě "Z9" nejvyšší možnou hodnotu indexu "359" (tedy celkem 9000 planetek objevených během jedné poloviny měsíce). Jako poslední znak komprimovaného označení se zapíše druhé písmeno ze standardního předběžného označení.  V další tabulce jsou uvedeny některé příklady:

Speciální předběžné označení.

V průběhu 2. poloviny 20. století proběhlo několik systematických přehlídek oblohy s cílem odhalit co nejvíce nových planetek. V rámci každé z nich bylo přidělováno zvláštní předběžné označení, sestávající z pořadového čísla objeveného objektu, následovaného mezerou a označením příslušné přehlídky oblohy podle připojené tabulky.  Komprimované předběžné označení v tomto případe vypadá tak, že jeho první tři znaky odpovídají druhému sloupci v následující tabulce a zbývající čtyři znaky jsou pořadovým číslem objektu objeveného v dané přehlídce, případně doplněného na požadovanou délku nulami zleva.

Definitivní označení.

Poté, co je známa dráha nově objevené planetky natolik dobře, že je možno spočítat její efemeridu tak, aby ji bylo možno sledovat i v budoucnosti, je jí přiděleno střediskem MPC jako "definitivní označení" katalogové (pořadové) číslo. Od tohoto okamžiku je plným definitivním označením planety toto katalogové číslo (doporučuje se uvádět je v kulatých závorkách) následované po mezeře platným standardním nebo speciálním předběžným označením.  Po přidělení katalogového čísla má objevitel po dobu následujících 10 let právo navrhnout pro tuto planetku jméno, které musí následně schválit "Komise pro nomenklaturu malých těles" ("Committee for Small Body Nomenclature", zkráceně "CSBN") při III. oddělení organizace IAU. Toto jméno však musí splňovat některá pravidla:  Pro planetky pohybující se po určitých drahách je omezení na jména přísnější. Např. planetky pohybující se v blízkosti libračních bodu soustavy Slunce-Jupiter, tzv. trojáni, musí být pojmenovávány po hrdinech trojské války, planetkám křížícím dráhu Země musí být předělována jména z mytologie atp.  V minulosti se z technických důvodů ve jménech nepoužívala diakritika; toto omezení již padlo.  Po schválení jména se pak definitivní označení planetky sestává z katalogového čísla (v závorce) následovaného schváleným jménem.  Komise CSBN si vyhradila právo sama pojmenovat některé významné planetky a planetky s katalogovými čísly dělitelnými 1000. Jim jsou přidělována jména známých osobností či organizací či jinak významná, např. (1000) Piazzi, (2000) Herschel, (3000) Leonardo da Vinci, (4000) Hipparchos, (5000) IAU, (6000) United Nations, (7000) Curie, (8000) Isaac Newton, (9000) Hal (počítač Hal9000 z románu 2001: Vesmírná odysea Artura C. Clarka a stejnojmenného filmu Stanleye Kubricka).  Ve sluneční soustavě se nacházejí i planetky s českými jmény – například (1840) Hus, (2364) Praha, (7796) Járacimrman (název planetky dříve musel být jednoslovný, proto tento tvar) a mnoho jiných.

Historie označování planetek.

Původně se planetkám přiřazovaly grafické symboly, podobně jako mají své jednoduché grafické symboly historicky i planety a Slunce s Měsícem, zvláště, když se zpočátku soudilo, že nově objevená tělesa jsou další planety Sluneční soustavy. Protože však se symboly stávaly čím dál složitější a vyžadovaly od uživatelů jisté kreslířské dovednosti, které ne každý měl, a rychle přibývající počet planetek v 50. létech 19. stol. jednak planety sesadil z pozice planet, navrhl v roce 1851 německý astronom Johann Franz Encke v jím vydané astronomické ročence na rok 1854 ("Berliner Astronomisches Jahrbuch für Jahr 1854") nahradit tyto symboly číslem v kroužku. Tehdy rozhodl ponechat původní grafický symbol prvním čtyřem planetkám (Ceres, Pallas, Juno a Vesta) a páté objevené planetce Astraea přidělil symbol  (číslo jedna v kroužku). Prozatím tedy ponechal čtyřem prvním planetkám výjimečný status (to se projevilo i tím, že v uvedené ročence jejich efemeridy byly zařazeny mezi planety, zatímco pro ostatní tělesa počínaje Astraeou a konče Eunomií, byly zařazeny až na konec ročenky). O rok později, 1852, doporučil americký astronom B. A. Gould, aby tímto způsobem byly označeny všechny planetky. Číslo v kroužku mělo být přiřazováno v posloupnosti, odpovídající chronologickému pořadí jejich objevu. V souladu s tímto návrhem Encke již v dalším vydání astronomické ročenky na rok 1855 planetce Astraea přidělil číslo 5 v kroužku, tedy symbol <unk>, ale stále ještě ponechal prvním čtyřem grafický symbol. Teprve v ročence na rok 1867 (vydané v roce 1864) byly první čtyři planetky již uváděny s čísly, odpovídajícími pořadí jejich objevu.  K další změně došlo v roce 1858 v USA, kdy časopis "Astronomical Journal" začal používat pro nově objevené planetky číslo v kulatých závorkách. Do kroužku se čísla zapisovala až poté, co byla příslušná planetky definitivně zařazena do seznamu (což přibližně odpovídá dnešní „katalogizaci“). V roce 1888 tento významný časopis začal používat zápis sestávající z pořadového čísla, odděleného čárkou od jména, ale v roce 1895 se vrátil k používání závorek, tentokrát však pro všechny planetky bez rozdílu. Podobný úzus začal používat i německý časopis "Astronomische Nachrichten" v roce 1872, ale v roce 1911 přešel na zápis čísla bez závorky následovaného po mezeře názvem planetky.  V současnosti se používají oba dva způsoby zápisu, tedy např. (1) Ceres nebo 1 Ceres. V Česku je obvyklejší zápis s pořadovým číslem v závorce.

Označení planetek je jednoznačná identifikace, přidělovaná každému objektu, pohybujícímu se Sluneční soustavou, které nejeví známky kometární aktivity a o kterém je možno se důvodně domnívat, že se jedná o planetku. Tato označení jsou dvojího druhu:

A formal minor planet designation is, in its final form, a number–name combination given to a minor planet (asteroid, centaur, trans-Neptunian object and dwarf planet but not comet). Such designation always features a leading number (catalog or IAU number) assigned to a body once its orbital path is sufficiently secured (so-called "numbering"). The formal designation is based on the minor planet's provisional designation, which was previously assigned automatically when it had been observed for the first time. Later on, the provisional part of the formal designation may be replaced with a name (so-called "naming"). Both formal and provisional designations are overseen by the Minor Planet Center (MPC), a branch of the International Astronomical Union.


Organizace, postavení a rodinný statut habsbursko-lotrinské dynastie.

Habsbursko-lotrinská dynastie byla v letech 1780–1918 v podstatě rodinným společenstvím všech legitimních příbuzných vládnoucího panovníka. Do roku 1918 všichni členové dynastie dostávali s narozením titul arcivévoda a arcivévodkyně, a to již od doby císaře Maxmiliána I.  Vládnoucí panovník byl náčelníkem či hlavou domu (dynastie), což mu dávalo ve všech rodinných i dalších otázkách výjimečné autoritativní postavení. Vzhledem ke svému společenskému postavení byla dynastie víceméně uzavřenou společenskou skupinou, jež se řídila vlastními pravidly. Rodinný statut z roku 1839 nepovoloval členům dynastie jiné než rovnorodé manželské sňatky, tzn. sňatky se členy jiných vládnoucích (či dříve vládnoucích) dynastii římskokatolického vyznání. Manželský svazek jakéhokoli člena nebo členky rodiny podléhal schválení hlavy domu a měl vždy také politickou dimenzi. Hlava domu také rozhodovala o finančních příjmech jednotlivých členů dynastie, volbě zaměstnání, stejně jako o místě jejich pobytu, a to včetně cest do ciziny. Byl-li některý z členů císařského domu žalován, rozhodoval ve většině civilních sporů zvláštní soud nejvyššího dvorního maršálka. V trestních věcech mohl provádět jejich výslechy, pokud toho bylo ovšem zapotřebí.  V případě odmítnutí poslušnosti a pravidel daných rodinným statutem (například uzavřením nerovnorodého sňatku) mohl být člen dynastie z dynastie vyloučen, což automaticky znamenalo ztrátu titulu, příjmů, a především jakéhokoli nástupnického nároku pro něj a jeho potomky. K takové situaci došlo během 19. století několikrát. Arcivévoda Ferdinand se v roce 1827 oženil s dcerou poštmistra a byl z domu vyloučen. Arcivévoda Jan Nepomuk Salvátor, syn Leopolda II. Toskánského se v roce 1890 pod jménem Johann Roth vydal v doprovodu tanečnice Ludmily (Milly) Stubelové (s níž se v Londýně oženil) na plavbu do Jižní Ameriky, odkud se nikdy nevrátil. Leopold Ferdinand, syn Ferdinanda IV. Toskánského odešel z rodiny dobrovolně v roce 1902 a žil pod jménem Ferdinand Wölfling. Synovec Františka Josefa I. arcivévoda Ferdinand Karel uzavřel nerovnorodý sňatek s dcerou vídeňského profesora Bertou Czuberovou, byl z domu vyloučen a pod jménem Ferdinand Burg musel žít mimo území habsburské dynastie.  V tomto kontextu potom tvrdohlavý výběr životního partnera následníka trůnu arcivévody Františka Ferdinanda d'Este znamenal porušení rodinného statutu. František Ferdinand trval na sňatku s hraběnkou Žofií Chotkovou, která nepocházela z vládnoucího rodu. V roce 1900 František Josef I. sňatek nakonec povolil, ale jen jako sňatek morganatický, což znamenalo, že se František Ferdinand musel oficiálně vzdát nástupnického nároku svých (budoucích) dětí a ani jeho manželka, ani děti nikdy nebyly členy habsbursko-lotrinské dynastie, nýbrž obdržely titul vévodů z Hohenbergu.  Habsbursko-lotrinská dynastie tak byla do roku 1918 striktně oddělena od ostatní společnosti a vnitřně se řídila domácími pravidly rodinného statutu, který zůstával až do roku 1918 před veřejností skryt.

Dynastický erb.

Erb habsbursko-lotrinské dynastie vznikl spojením rodových znaků Habsburků a Lotrinských. Štít je rozdělen do tří polí. V prvním poli je červený lev s modrou zbrojí na zlatém pozadí (erb Habsburků). Ve druhém prostředním poli je červeno-bílo-červený znak Rakous a konečně v posledním třetím poli je úhlopříčné červené břevno se stříbrnými orlicemi na zlatém pozadí. Tento dynastický erb byl od roku 1804 umístěn do středu císařského dvouhlavého orla a stal se oficiálním znakem Rakouského císařství.

Otázka následnictví po zániku monarchie.

Císař Karel I. se pod tlakem hrozících nepokojů a krveprolití ve vídeňských ulicích na radu svého okolí den před vyhlášením republiky v tzv. Německém Rakousku vzdal výkonu panovnické moci na jeho území, s tím že bude respektovat rozhodnutí německo-rakouského obyvatelstva o své státní formě. Podle znění textu a výkladu samotného císaře Karla se rozhodně nejednalo o abdikaci jako takovou. Poté, co pod tlakem vlády Německého Rakouska byl nucen vycestovat do Švýcar, dne 24. března 1919 ve Feldkirchském manifestu své prohlášení s vysvětlením odvolal.  Rakouská a československá republika nárok příslušníků dynastie neuznaly a svými zákony jim zabránily v protirepublikánském působení na svých územích. Dynastii byl zkonfiskován téměř veškerý majetek: jak rodové dědictví, tak soukromé vlastnictví jednotlivých členů rodu, kteří se tak dostali do značných finančních nesnází. Podle usnesení mezinárodní konference dohodových mocností měly nástupnické státy (Polsko, Československo, Rumunsko a Jugoslávie) vyplácet rodině jako náhradu alespoň roční příspěvek, každý z nich 5 tisíc liber. Všechny čtyři státy však usnesení ignorovaly a nezaplatily ani libru.

Rakousko.

Rakousko vydalo 3. dubna 1919 Zákon upravující vyhoštění a převzetí majetky rodu habsbursko-lotrinského (Habsburský zákon). Bývalý císař byl tímto zákonem vyhoštěn natrvalo, u ostatních příslušníků rodu bylo setrvání podmíněno tím, že se vzdají panovnického nároku a přihlásí se k občanství republiky. Téhož dne byl přijat Zákon o zrušení šlechty v Rakousku, který v Německém Rakousku zrušil statut šlechtictví. V druhé polovině třicátých let, kdy byl rakouským kancléřem konzervativec a monarchista Kurt von Schuschnigg, byly protihabsburské zákony postupně zrušeny a otevřeně se mluvilo o možnosti obnovení rakouské monarchie, na trůně s Ottou von Habsburg, jako prostředku obrany národní identity Rakouska proti nacionálně socialistickému hitlerovskému Německu. Adolf Hitler bral tuto možnost vážně a netajil se svým úmyslem Rakousko okamžitě vojensky napadnout, pokud by došlo k obnově monarchie. V únoru 1938, kdy se zcela zřetelně schylovalo k anšlusu a rakouská politická reprezentace byla v bezvýchodné situaci, nabídl Otto von Habsburg v otevřeném dopise kancléři von Schuschniggovi alespoň převzetí politické odpovědnosti ve funkci kancléře a vedení obrany Rakouska před Německou říší. Von Schuschnigg ale tuto možnost pokládal za předem odsouzenou k neúspěchu, a proto ji odmítl. Po obsazení Rakouska bylo jedním z prvních opatření nacionálně socialistické vlády obnovení Habsburského zákona v plném rozsahu z roku 1919. Po osvobození Rakouska roku 1945 se sice několik členů habsbursko-lotrinské dynastie do Rakouska vrátilo, ale rakouská vláda uvedla znovu v platnost ústavu z roku 1920, tedy opět včetně předtím zrušeného Habsburského zákona; roku 1946 tak museli členové rodu Rakousko opět opustit. Od roku 1960 mnoho členů rodiny podepsalo prohlášení, jímž se zřekli rakouského trůnu, roku 1961 tak učinila i hlava rodu Otto von Habsburg, rodina však nadále usiluje o zrušení diskriminačního Habsburského zákona.  Článek 60 odst. 3 spolkové ústavy vyloučil členy rodu Habsburků a dalších dříve vládnoucích rodů z možnosti zastávat úřad spolkového prezidenta. Ulrich Habsburg-Lothringen, člen strany Zelených, v roce 2009 spolu se svou snachou ustanovení napadl u rakouského ústavního soudu, ústavní soud ale konstatoval, že nemůže rozhodnout dříve, než se volby uskuteční. V dubnu 2010 se Ulrich Habsburg-Lothringen pokoušel kandidovat v rakouských prezidentských volbách, avšak nezískal potřebný počet podpisů pro podporu své kandidatury. Cílem kandidatury údajně byla snaha ustanovení zdiskredidovat a umožnit ho soudně napadnout. Lidová strana podala již na jaře 2010 návrh na zrušení tohoto ustanovení. Po vyčkávání, zda rakouští politici nezruší ustanovení sami, těsně před uplynutím šestiměsíční lhůty pro volební stížnosti v říjnu 2010 Ulrich Habsburg ustanovení skutečně napadl u Evropského soudu pro lidská práva, přičemž do roku či do dvou očekával pozitivní rozhodnutí. V červnu 2011 Rakouská republika na základě kritiky Organizací pro bezpečnost a spolupráci v Evropě zrušila paragraf volebního zákona, který omezoval kandidaturu členů rodu na funkci prezidenta republiky, a to i s podporou sociální demokracie, která dosud byla hlavním zastáncem tohoto omezení.  Poté, co Otto von Habsburg 4. července ve věku 98 let zemřel, mu byl 17. července ve Vídni uspořádán pohřeb podle tradic habsbursko-lotrinského rodu ve Svatoštěpánském dómu a Kapucínské kryptě, který (ač nebyl oficiálně státní událostí) dosahoval okázalosti srovnatelné s pohřbem vládnoucího panovníka. Kromě tisíce pozvaných hostů (mezi nimi rakouských politiků i panovníků Švédska, Lucemburska a Lichtenštejnska) se jej na ulicích účastnilo až 100 000 lidí.

České země.

Československé Národní shromáždění se od habsbursko-lotrinské dynastie a jejího následnictví distancovalo tím, že v těsné návaznosti na konstatování zániku těchto vztahů aklamací zvolilo do funkce prezidenta republiky T. G. Masaryka. § 7 a § 13 československé prozatímní ústavy (zákon č. 37/1918 Sb.) ustanovily orgány a působnost republiky, k existenci české monarchie a jejích orgánů se však zákon nevyjadřuje. § 2 Ústavní listiny ČSR vyhlásily československý stát demokratickou republikou, v jejímž čele stojí volený prezident. § 17 ústavního zákona č. 236/1920 Sb. členy habsbursko-lotrinského rodu zbavil československého občanství a znemožnil jim ho získat, zákon č. 354/1921 Sb. stanovil propadnutí jejich majetku, který vlastnili z titulu vládnoucího rodu. Zákon 61/1918 Sb. zrušil obecně šlechtictví a jeho řády a tituly. § 19 zákona č. 50/1923 Sb., na ochranu republiky, stanovil trestnost návratu členů bývalé panovnické rodiny nebo jejich pobytu na území Československa bez souhlasu republiky a podpory takového návratu.  Česká republika československý právní řád přejala, ale k těmto záležitostem se od svého vzniku výslovně nevyjádřila. Zákon zakazující používání šlechtických titulů není vymáhán a ty jsou tak i ve veřejné diskusi občas používány. Navíc dle názoru některých současných historiků by tento zákon i při přesném uplatnění znamenal pouze zákaz šlechtických titulů (např. "královská výsost") a nikoli šlechtických hodností (např. "arcivévoda"). Po pádu komunistického režimu začali také členové bývalé panovnické rodiny navštěvovat Českou republiku, aniž by byl vymáhán zákon zakazující jejich pobyt – naopak vystoupili v rámci různých oficiálních událostí, jako například Audience u císaře Karla I., a setkali se s mnoha veřejnými činiteli. Ottovi Habsburskému bylo uděleno čestné občanství některých měst (Františkovy Lázně, Brandýs nad Labem) a při určitých příležitostech byl veřejně oslovován plným titulem a byla mu vzdávána čest i důstojníky současné Armády České republiky.  Nejsou známy případy, že by se členové rodu ucházeli o trůn nebo o funkci demokratické hlavy státu v některé z republik na území bývalého Rakouska-Uherska kromě Rakouské republiky. Otázkou následnictví českého trůnu se teoreticky zabývá Petr Nohel a Josef Pejřimovský, jejichž texty zveřejnil zpravodaj a web Koruny České (monarchistické strany Čech, Moravy a Slezska) a převzal nezávislý portál českých monarchistů. o nichž však není známo, že by se v nich angažoval někdo s nárokem na následnictví, a volební úspěchy strany v parlamentních volbách se pohybovaly v desetinách procenta. Zastánci monarchie, kteří mají k habsbursko-lotrinskému rodu blízko, jsou však i v jiných politických stranách, například Nina Nováková a Daniel Herman.  Po smrti Otty von Habsburg připomněl český ministr zahraničí Karel Schwarzenberg, že zemřel poslední ústavní činitel starého mocnářství, a že bychom neměli zapomínat, že Otto von Habsburg byl mimo jiné princem českým.

Maďarsko.

V Maďarsku byla po období politické nestability a bojů o moc 1. března 1920 hlasováním národního shromáždění obnovena monarchie, v níž měl panovníka dočasně zastoupit admirál Miklós Horthy jako říšský správce. Nárok habsbursko-lotrinského rodu na maďarský trůn nebyl oficiálně zpochybněn, ale zároveň ani nebyl král oficiálně povolán z exilu, aby se ujal maďarského trůnu. Horthy Karla I. (jenž byl roku 1916 korunován jako maďarský král Karel IV.) zpočátku v korespondenci ujišťoval o své loajalitě a o tom, že co nejdříve připraví Maďarsko na panovníkův návrat, ale když upevnil svou politickou pozici v zemi, jeho vstřícnost značně ochladla. Proto se Karel dvakrát neúspěšně pokusil o návrat do Maďarska (měl v tom dokonce i ústní podporu francouzského ministerského předsedy Aristida Brianda, po nezdaru však dementovanou). Při prvním pokusu o restauraci přicestoval na jaře 1921 do Budapešti inkognito – Horthy krále opět ujistil o tom, že brzy připraví zem k jeho oficiálnímu návratu, ale slib nedodržel. Podruhé se pokusil Karel převzít moc v Maďarsku vojensky za pomoci loajálního vojska pod vedením plukovníka Antonína Lehára. Tažení na Budapešť se změnilo v triumfální pochod, při kterém většina obyvatelstva ukazovala loajalitu svému králi. Neúspěch tažení byl způsoben několika nedorozuměními a zradou jednoho z Karlových velících důstojníků (generála Hegedüse). Šanci na úspěšnou restauraci habsbursko-lotrinské dynastie v Maďarsku však také snižovala nepříznivá mezinárodněpolitická situace (Československo, Jugoslávie a Rumunsko mobilizovaly svá vojska na hranicích Maďarska a hrozily opětovným vpádem do země v případě restaurace habsbursko-lotrinské dynastie).  Král byl následně deportován na ostrov Madeira a národní shromáždění přijalo na nátlak západních mocností 6. listopadu 1921 zákon o detronizaci habsbursko-lotrinské dynastie. Karel však odmítl abdikovat a svého nároku na trůn se nikdy nevzdal, stejně tak ani jeho potomci, ačkoli o restauraci monarchie v Maďarsku se již nepokusili. Maďarsko bylo monarchií až do roku 1946, ale přes několik pokusů o vybrání nového panovníka zůstalo královstvím bez krále.  Od roku 1993 v maďarském Šoškútu žije Jiří Habsbursko-Lotrinský, syn korunního prince Otty. V roce 1997 se jeho svatby s vévodkyní Eilikou Oldenburskou ve svatoštěpánské bazilice v Budapešti zúčastnily vrcholní představitelé Maďarska i evropských zemí. Jiří Habsbursko-Lotrinský hovoří plynně maďarsky a je předsedou maďarské pobočky Červeného kříže, působí v politice jako zvláštní vyslanec Evropské unie v Maďarsku a zasadil se o přijetí země do EU.

Současnost.

V září 2011 zemřel nejstarší žijící člen habsbursko-lotrinské rodiny Felix (1916–2011), syn posledního českého krále blahoslaveného Karla I. (Jako český král Karel III., jako rakousko-uherský císař Karel I.). Historicky jsou členové habsbursko-lotrinské rodiny přímými potomky nepřerušené linie českých králů od přemyslovských knížat. V současné době žije většina členů rodiny v Bavorsku, Rakousku a Maďarsku, někteří členové žijí ve Švédsku (Valpurga). Hlavou rodiny je od roku 2007 nejstarší syn Otty von Habsburga Karel. Karlova sestra Gabriela je v současnosti velvyslankyní Německa v Gruzii. Její sestra Walburga (Valpurga) je členkou švédského parlamentu.

Habsbursko-lotrinští panovníci.

Rakouští arcivévodové a císaři.

Titulární císaři Rakouska:

Parmští vévodové.

Habsburští vévodové z Parmy:

Modenští vévodové.

Habsburští vévodové z Modeny:  Titulární modenští vévodové:

Toskánští vévodové.

Habsburští vévodové z Toskánska:  Titulární toskánští vévodové:

Mexičtí císaři.

Habsburští císaři z Mexika:

Habsbursko-lotrinská dynastie je panovnická dynastie pocházející ze svazku Marie Terezie z rodu Habsburků a císaře Františka I. Štěpána Lotrinského z rodu lotrinských vévodů. Vládla v dědičných habsburských zemích v letech 1780–1918.

The House of Habsburg-Lorraine () originated from the marriage in 1736 of Francis III, Duke of Lorraine and Bar, and Maria Theresa of Austria, later successively Queen of Bohemia, Queen of Hungary and Archduchess of Austria. Its members are the legitimate surviving line of the House of Habsburg and the House of Lorraine, inheriting their patrimonial possessions and vocation to the Empire from the female descendants of the House of Habsburg and the male line of the House of Lorraine.


Vznik díla.

Operou "Postilion z Lonjumeau" (původní název měl být "Une Voix, ou Le Postillon", tj. "Hlas aneb Postilion") v podstatě vyvrcholila první významná Adamova tvůrčí fáze. Po vynikajícím úspěchu "Chaty v Alpách" jí Adam potvrdil své postavení jednoho z nejvýznamnějších soudobých skladatelů francouzské komické opery.  Adam napsal "Postiliona z Lonjumeau" mezi listopadem 1835 a dubnem 1836 a datum premiéry, pátek třináctého, zvolil pro štěstí. To se skutečně dostavilo: opera dosáhla v Opéra-Comique více než 500 repríz, ještě větší úspěch však od počátku slavila na německých jevištích. Slavný tenor Theodor Wachtel (1823-1895), sám původně kočí, zpíval titulní roli více než 1000krát, mimo jiné 14. ledna 1863 v Brně. Německojazyčnou premiéru měl "Postilion" v pražském Stavovském divadle, a to dne 11. května 1837 v překladu V. A. Svobody. Před Prahou jej uvedly jen Antverpy, Brusel a Londýn. 4. října téhož roku byla opera uvedena i v brněnské Redutě. V češtině (v překladu Emanuela Züngela) se poprvé hrála v pražském Novoměstském divadle 27. června 1866, tedy v roce premiéry "Braniborů v Čechách" a "Prodané nevěsty", v překladu Bedřicha Pešky.  Jako jediná Adamova opera se "Postilion z Lonjumeau" těší stabilní popularitě, i když zejména v menších divadlech. Titulní role je vyhledávanou tenorovou partií a zejména Chapelouova árie z prvního dějství "Mes amis, écoutez l’histoire" (v češtině "Ó, slyšte historku tu krátkou"), stoupající až k vysokému d, je oblíbeným bravurním kouskem. V českých zemích ji v poválečné době hrála divadla v Teplicích (1955), Liberci a Českých Budějovicích (1966), Ústí nad Labem (1980) a Plzni (1996). Nejoblíbenější je v Opavě, kde se hrála v letech 1952 a 1977 a kde Slezské divadlo Opava uvedlo i zatím poslední české nastudování (premiéra 20. 4. 2008 s Michalem Pavlem Vojtou v titulní úloze).  Vedle velmi vděčných koloraturních árií pro tenor i pro soprán zajistilo opeře popularitu i ironicky představené prostředí operního divadla, do kterého účinkující vždy mohli vkládat vlastní náhled a zkušenosti. Děj umožňoval divákovi přímo operetní uskutečnění snů: prostý kočí se stane pěveckou hvězdou, má aféru s krásnou a bohatou ženou a přitom vlastně zůstává věrný vlastní manželce...  Opera "Postilion z Lonjumeau" má vedle krátké předehry 13 zpěvních čísel proložených mluvenými dialogy ve třech dějstvích, představení trvá asi dvě a půl hodiny.

Děj opery.

Děj se odehrává ve Francii za vlády Ludvíka XV.

1. dějství.

(Náves před poštou v Lonjumeau, 1756) Postilion Chapelou a mladá poštmistryně Madeleine Hochzeit slaví svatbu (sbor "Le joli mariage - Mon petit mari"). Oba novomanželé však přemýšlejí i nad tím, co svatbou obětovávají: Chapelou veselý mládenecký, ačkoli mu věštkyně prorokovala, že má najít čest a slávu v Paříži - a Madeleine přízeň své bohaté tetičky, ačkoli ji táž věštkyně varovala, že ji ten, kdo ji má rád, náhle opustí (duet "Quoi, tous les deux?"). Podle zvyku část svatebčanů «unese» nevěstu, zatímco ženich se musí vyplatit písní (sbor "Jeunes époux, voici l’heure fortunée" a Chapelouovo rondo "Mes amis, écoutez l’histoire"). Náhodou je v tu dobu v důsledku nehody kočáru nucen ve vsi zastavit intendant pařížské královské opery markýz de Corcy, právě na lovu nových hlasů, a je Chapelouovým zpěvem uchvácen, Nabídne mu roční plat 10 000 zlatých plus 100 zlatých za každé vystoupení. Chapelou po krátkém váhání souhlasí s okamžitým odjezdem do Paříže. Madeleine po návratu zjistí, že ji novomanžel opustil, a rozhořčena se tedy vydává za svou tetou (finále "A mes désirs il faut te rendre").

2. dějství.

(Rokokový salón venkovského sídla paní de Latour poblíž Fontainebleau, 1766) Madeleine zdědila po tetě značné bohatství i jméno paní de Latour a pozvala k účinkování na slavnosti na svém venkovském sídle soubor zpěváků z královské opery, mezi nimi i největší hvězdu, tenora Saint-Phara, což není nikdo jiný než Chapelou (Madeleinina árie "Je vais donc le revoir - Hélas, quelle est ma peine"). Společnost přichází. Saint-Phar svou manželku nepoznává, ačkoli mu ji «paní de Latour» připomíná natolik, že se do ní zamiluje - k nemilosti markýze de Corcy, který se jí sám dvoří. Saint-Phar se zmocní sentimentální serenády, kterou markýz pro paní de Latour zkomponoval, a dojemně ji sám přednese (ansámbl "Ah! Quel tourment!" a romance "Assis au pied d’un hêtre"). Saint-Phar vyzná paní de Latour lásku a ta je ochotna ji vyslyšet - leč pod podmínkou okamžitého sňatku (duet "Grâce au hasard"). Saint-Phar přislíbí, protože je však již ovšem ženat, přemluví sbormistra Alcindora (což není nikdo jiný než lonjumeauský kovář Biju, který si na své nové postavení o něco dříve postěžoval v árii "Oui, des choristes du théâtre"), aby se převlékl a vydával za kaplana. Tuto konverzaci ovšem vyslechne zhrzený markýz a vyzradí ji paní de Latour, která už ví, co si s informací počít. Snoubenci veřejně novinku ohlásí (finále "Ah! quelle étonnante nouvelle!").

3. dějství.

(Místo jako v 2. dějství) Madeleine aneb paní de Latour hodlá Saint-Pharovu léčku obrátit ve svůj prospěch: včas nahradí falešného kaplana skutečným. Sant-Phar a paní de Latour jsou oddáni v zámecké kapli (ceremoniální sbor "Du vrai bonheur" a šťastný tenor slibuje být lidu dobrotivým pánem (árie "A la noblesse je m’allie"). Markýz ale přichází s odhalením: Saint-Phar alias Chapelou se dopustil bigamie, za což je trest smrti pověšením. Chapelou chce spolu s Bijuem uprchnout (situačně komický tercet "Pendu!"), ale objeví se mu Madeleine střídavě ve starých šatech jako původní manželka a střídavě jako «paní de Latour», čímž uvede Chapeloua v naprosté zoufalství. Navíc se markýz vrací s policií. Madeleine se konečně smiluje a celou záležitost vysvětlí: Chapelou / Saint-Phar byl skutečně celou dobu jen věrným manželem (duet a finále "A ma douleur soyez sensible").

Nahrávky.

Existuje řada nahrávek opery "Postilion z Lonjumeau", z nichž nejreprezentativnější a nejintegrálnější je Fultonova:  Nejslavnějším číslem je zmíněná árie "Mes amis, écoutez l’histoire", která byla nahrána nespočetněkrát (Josef Schmidt, Helge Rosvaenge, William Matteuzzi, Nicolai Gedda, Janez Lotrić, Andreas Post, Rockwell Blake...). Z našich pěvců ji nazpíval například Beno Blachut.

Film.

Zfilmovanou podobu Postilóna z Lonjumeau natočil v Rakousku roku 1936 Karel Lamač pod názvem "Der Postillon im Hochzeitsfrack". Scénář napsal Karl Peter Gillman a hráli mj. Alfred Neugebauer, Thekla Arensová, Leo Slezak, Rose Stradnerová a Willy Eichberger.

Postilion z Lonjumeau (ve francouzském originále Le Postillon de Lonjumeau) je komická opera (opéra comique) o třech dějstvích francouzského skladatele Adolpha-Charlese Adama na libreto Adolpha de Leuvena (pseudonym hraběte Adolpha Ribbinga, 1800-1884) a Léona-Lévyho Brunswicka (vlastním jménem Léon Lhérie, 1805-1859). Poprvé byla uvedena v pařížské Opéra-Comique (tehdy v Salle de la place de la Bourse) dne 13. října 1836. Jako jediná se bez přestávky udržela na divadelním repertoáru a je vedle baletu Giselle Adamovým nejznámějším dílem.

Le postillon de Lonjumeau ("The Postillion of Lonjumeau") is an opéra-comique in three acts by Adolphe Adam to a French libretto by 'Adolphe de Leuven' and 'Brunswick' (pen names of Adolphe von Ribbing and Léon Lévy).


Historie.

Antika.

Místo bylo osídleno od 5. tisíciletí př. n. l. Thráky. Město bylo založeno Římany v roce 29 př. n. l. pod jménem Durostorum a byla významným vojenským centrem, přístavištěm a silniční stanice provincie Moesie. Po skončení dáckých válek, které vedl císař Traján zde byla umístěna Legio XI Claudia kvůli ochraně dunajských hranic. Za císaře Gordiána III. se v okolí města Durostorum válčilo. Za císaře Diokleciána se stalo Durostorum hlavním místem provincie Scythia Minor. V roce 388 se město stalo sídlem biskupství. Jedním z prvních biskupů byl Auxentius z Dorostoma. Po rozdělení říše patřilo město k Východořímské říši a později Byzantské říši.

Středověk.

Příchodem Slovanů se jméno pozměnilo na Dorostol a později na Drăstăr (). Za první bulharské říše zde nechal chán Omurtag postavit palác a v roce 927 ho zvolil za sídlo první bulharský patriarcha Damián. V 10. století bylo území severovýchodního Bulharska zpustošeno válkami s Byzantskou říší a Kyjevskou Rusí. Nakonec město dobyl císař Jan Cimiskes, přejmenoval ho na Theodoropolis na počest sv. Theodora Stratelatese a určil ho sídlem provincie Paristrion. V roce 1032 město dobyli Pečeňhové. V době druhé bulharské říše zde sídlil car Teodor Svjatoslav.

Osmanská nadvláda.

Město padlo pod nadvládu Osmanské říše v roce 1388 a následně bylo silně opevněno. Stalo se sídlem Silisterského vilájetu, který se rozkládal na jižním břehu Dunaje a podél pobřeží Černého moře od Istanbulu ke Krymu. V oné době město těžilo ze svého postavení a velmi prosperovalo.  Během rusko-turecké války bylo v roce 1828 dobyto ruskou armádou a zůstalo obsazeno až do roku 1833. V té době zde rozestavěli pravoslavný chrám. Po znovuzískání města Turci zesílil zdejší opevnění. V době bulharského obrození se sem začali ve větší míře stěhovat Bulhaři, kteří si vystavěli na předměstí vlastní čtvrť a v ní i bulharskou školu. Čtvrť Turci vypálili v roce 1853. Do ruské moci se město dostalo znovu v průběhu Krymské války. V roce 1858 ho navštívili američtí misionáři a popsali jako město s 20 tisíci obyvateli, ohrazené valy a zdmi vysokými 4,5 až 6 m. V roce 1872 město navštívil a popsal rakouský cestovatel Felix Kanitz.

Novodobá historie.

Z osmanského područí bylo město osvobozeno na začátku rusko-turecké války a v roce 1878 se stalo součástí Bulharského knížectví. K prudkému hospodářskému rozvoji města došlo v letech 1902 – 1912, kdy zde vzniklo vícero průmyslových podniků, především strojírenských a potravinářských. V důsledku druhé balkánské války ji podle bukurešťského míru muselo Bulharsko odstoupit Rumunsku jako součást celé jižní Dobrudži. Pod bulharskou pravomoc se navrátilo v roce 1940 v souladu s Craiovskou smlouvou.

Památky.

Můžeme tu najít hrobku po Římanech, zbytky středověké pevnosti, tureckou tvrz a galerii umění.

Obyvatelstvo.

Ve městě žije 34 453 stálých obyvatel a je zde trvale hlášeno 43 463 obyvatel. Podle sčítání 1. února 2011 bylo národnostní složení následující:

Silistra () je přístavní město na severovýchodě Bulharska, které leží na jižním břehu řeky Dunaj při hranici s Rumunskem. Také je administrativním centrem stejnojmenné oblasti a obštiny a je důležitým městem v jižní Dobrudži. Žije tu necelých čtyřicet tisíc obyvatel.

Silistra () is a town in Northeastern Bulgaria. The town lies on the southern bank of the lower Danube river, and is also the part of the Romanian border where it stops following the Danube. Silistra is the administrative center of the Silistra Province and one of the important towns of the historical region of Southern Dobrudzha.


Výskyt.

Vyskytuje se v rovníkové Africe v Tanzanii, v Etiopii a v pruhu od Kamerunu po Senegal. V severní Africe obývá pobřeží Středozemního moře od Maroka po Libyi. V Evropě žije v Itálii na Sicílii a na Apeninském poloostrově, kde na sever zasahuje až k Bologni.  Žije v sušších polopouštních a stepních křovinatých oblastech a řídkých lesích. Pod skálami a stromy si vyhrabává úkryty; často však používá nory jiných zvířat.

Rozšíření v Evropě.

Jejich výskyt v Evropě má nejasnou historii. Převažuje názor, že na území dnešní Itálie byli dovezeni v dobách Říše Římské, avšak v Řecku a v Albánii, kde dříve také žili, byli původní.  V pevninském území Itálie, kde jsou chráněni od roku 1976, jejich populace vzrůstá a rozšiřuje se více na sever. Na Sicílii jsou hojní a jejich populace je zde stabilní.

Vzhled.

Dikobraz obecný je velký hlodavec, který dorůstá 780–850 mm délky, podle jiných údajů až 900 mm. Ocas je krátký: měří 50–120 mm. Na zadní polovině hřbetu má až 350 mm dlouhé ostny. Podobné, ale výrazně kratší má i na ocase. Váží až 27 kg.  Na předních širokých nohách má čtyři prsty (palec je zakrnělý), na zadních pět. Oči a ušní boltce jsou velmi malé.

Způsob života.

Dikobrazi jsou aktivní především v noci. V Antiatlasu (části afrického pohoří Atlas) byli zaznamenáni i v nadmořské výšce 2250 m.  Konzumují především různé byliny, ovoce, listí i kůru. Někdy ohlodávají velké kosti uhynulých zvířat. Dožívají se věku přes 20 let, což z nich spolu s dalšími druhy rodu "Hystrix" dělá nejdéle žijící hlodavce.

Stupeň ohrožení.

Dikobraz obecný je považován jako málo ohrožené zvíře – je tedy zařazen do kategorie málo dotčený druh. V některých oblastech, především v subsaharské Africe, bývá loven pro maso: např. v Maroku bývá často nabízen na trzích. Zde bývá také používán v tradičním lékařství.  Na většině území je jeho populace stabilní nebo i vzrůstá, ale v rovníkových oblastech někde klesá: jak z důvodu lovu, tak i proto, že je zde považován za polního škůdce. Zřejmě z těchto důvodů byl vyhuben v Ugandě. Pravděpodobně zmizel také z Singapuru.

Dikobraz obecný ("Hystrix cristata") je největší druh dikobraza. Na zadní polovině těla má ostny a na hlavě typické dlouhé štětiny. Vyskytuje se v rovníkové a severní Africe. Je to jediný druh žijící také v Evropě.

The crested porcupine ("Hystrix cristata") also known as the African crested porcupine, is a species of rodent in the family Hystricidae found in Italy, North Africa, and sub-Saharan Africa.


Život.

Narodil se roku 1792 v Londýně jako syn člena parlamentu, ale již jako chlapec se chtěl stát námořníkem a údajně prý kvůli tomu třikrát utekl z domova. Skutečností ale je, že již roku 1806 ve svých čtrnácti letech vstoupil do Královského námořnictva, kde sloužil do roku 1830. Bojoval v napoleonských válkách a roku 1812 byl povýšen na poručíka. Poté se v letech 1812–1814 zúčastnil britsko-americké války. Roku 1819 se oženil s Catherine Shairpovou, se kterou měl čtyři syny a sedm dcer. V další válce proti Barmě v letech 1824–1826 obdržel vyznamenání a domů se vrátil jako námořní kapitán.  Velmi obdivoval skotského spisovatele a básníka Tobiase Smolletta (1721–1771), původně lodního lékaře, proslulého svými pikareskními romány, a pokoušel se podle jeho vzoru literárně zpracovat své bohaté životní zážitky. Jeho první román "The Naval Officer" (1829, "Námořní důstojník") zaznamenal slušný úspěch a to jej přivedlo k rozhodnutí vzdát se po dvaceti čtyřech letech slibné námořnické kariéry a zcela se věnovat psaní. V letech 1832-1835 se stal vydavatelem časopisu "The Metropolitan Magazine", kde publikoval i své práce.  Po dvou letech strávených v Kanadě a ve Spojených státech (1837–1839) se vrátil do Londýna a roku 1843 se odstěhoval do Langhamu v anglickém hrabství Norfolk, kde také roku 1847 zemřel.  Jeho knihy nebyly určeny přímo mládeži, ale díky pestrému a dobrodružnému ději, humornému způsobu vyprávění a chytrým, čestným a poctivým hrdinům, oplývajícími anglickými ctnostmi jako je odvaha, láska k pravdě a pokora před Bohem, se staly brzy oblíbenou dětskou četbou.

Frederick Marryat (10. července 1792, Londýn – 9. srpna 1847, Langham, Norfolk, Anglie) byl anglický spisovatel dobrodružných příběhů s námořní tematikou. Je považován za zakladatele anglického námořního románu a jeho žánrové varianty, románu pirátského.

Captain Frederick Marryat (10 July 1792 – 9 August 1848) was a Royal Navy officer, a novelist, and an acquaintance of Charles Dickens. He is noted today as an early pioneer of the sea story, particularly for his semi-autobiographical novel "Mr Midshipman Easy" (1836), for his children's novel "The Children of the New Forest" (1847), and for a widely used system of maritime flag signalling known as Marryat's Code.


Život a dílo.

Od roku 1846 do roku 1853 žil v Madridu, kde měl jeho otec obchod z knihami. Zde studoval u Federica de Madrazo y Kuntz. Ve věku 21 let přešel do ateliéru Léona Cognieta v Paříži.

Historické malby a malířská technika.

Jeho historické malby svým účinným, zlatavým, koloritem a harmonicky působící barevností dokládají španělské malířské vzdělání. (Diego Velázquez a Španělští realisté) Nejsou koketní, ale energicky modelované, přehledné, ostře osvětlené a velce komponované. Vychází zcela z intencí hladké akademické malby, ale je poměrně expresivní a naturalistický. Často zobrazují děje z bible a antické mytologie, ale i žánrové výjevy z Itálie a Orientu.  Roku 1869 obdržel v Paříži za svou malbu čestné uznání. Roku 1874 vytvořil plátno "ukřižovaný Kristus", které bylo pro svůj vyhraněný naturalismus běžnými diváky i uměleckou kritikou téměř odmítnuto. V Paříži se tehdy tradovalo, že malíř ukřižovaného maloval podle skutečné mrtvoly, kterou v ateliéru přibil na kříž.

Portrétní malba.

Od roku 1875 se věnoval především portrétní malbě, kterou si u pařížské společnosti získal velké uznání. (namaloval kolem 200 portrétů) Mezi jeho mistrovské práce patří portréty Louse Pasteura, Alexandra Dumase mladšího, Adolpha Thierse, Victora Huga, Dominiqua Ingresa, Hippolyta Taina, a také oficiální portréty Julesa Grévyho, Julesa Ferryho, Armanda Fallièrese, Adolpha Thierse a Émila Loubeta.

Žáci.

Ve svém ateliéru vyučoval řadu žáků. Od roku 1880 byl profesorem na École Nationale Supérieure des Beaux-Arts K jeho žákům patřili například Georges Braque, Gustave Caillebotte, Raoul Dufy, Thomas Eakins, Stanhope Alexander Forbes, Othon Friesz, Charles Laval, Raimond Lecourt, Adolphe-Frédéric Lejeune, Auguste Leroux, Alphonse Osbert, Pierre-Gaston Rigaud, Henry Siddons Mowbray, Henri de Toulouse-Lautrec, Gustav Wentzel a Henri-Achille Zo.  K modernímu malířství však měl vysloveně negativní vztah a díla mnoha svých bývalých žáků zcela odmítal.  Ve věku 89 let umírá v Monchy-Saint-Éloi v departmentu Oise. Byl pochován na hřbitově 'Cimetière Saint-Etienne' v Bayonne.

Léon (Joseph Florentin) Bonnat, (* 20. červen 1833, Bayonne – 8. září 1922, Monchy-Saint-Éloi, Oise) byl francouzský akademický malíř, portrétista.

Léon Joseph Florentin Bonnat (20 June 1833 – 8 September 1922) was a French painter, Grand Officer of the Légion d'honneur and professor at the Ecole des Beaux Arts.


Dětství.

Vyrůstal na Long Islandu v muzikantské rodině, v okolí Kings Parku a do školy chodil spolu s Johnem Myungem a Kevinem Moorem. Rodiče nebyli speciálně hudebně nadaní, ale jeho sourozenci se učili hrát na hudební nástroje. Starší sestra cvičila hru na klavír a varhany, mladší sestra na klarinet, a bratr hrál na basu.  John přišel do kontaktu s kytarou poprvé v 8 letech. Tehdy si všiml, że jeho starší sestra může jít později spát, protože má hodiny hry na varhany. Když se však ukázalo, že jeho hodiny hudby jsou po poledni, hned po škole, ztratil zájem o hudební nástroje. Skutečný začátek jeho zájmu o kytaru se datuje do období, kdy mu bylo 12. Jak sám říká, všechny „děti ze sousedství“ na ní hráli a „zdálo se, že to není jen zlá zábava“. Důležitým faktorem byla také záliba v hudbě, kterou ho „nakazila“ starší sestra.  Mezi umělce a skupiny, z jejichž tvorby John čerpal své rané inspirace patřili krom jiných Yngwie Malmsteen, Iron Maiden, Randy Rhoads, Yes a Stevie Ray Vaughan. Fascinovala ho vysoká technická úroveň hry mnohých z nich. Když se stal v USA populárním thrash metal, John se zajímal o tvorbu skupin jako Metallica s Queensryche. Když neměl problémy s hraním tohoto stylu, soustředil se na hru kytarových virtuózů jako Steve Morse, Steve Vai, Joe Satriani, Mike Stern, Eddie Van Halen, Al DiMeola a Alex Lifeson.

Začátek kariéry.

Johnova hudební výchova začala na střední škole, kde dostal několik solidních lekcí z teorie hudby. Později v Berklee College of Music studoval harmonii a jazzovou kompozici. Tam se potkal s Mikem Portnoyem a spolu s nim a Johnem Myungem založili skupinu Majesty, později přejmenovanou na Dream Theater.  Od roku 1999 John hraje na kytary značky MusicMan (patřící do divize Ernie Ball), na modelu, který je označený jeho přízviskem. V minulosti hrál na kytary firmy Ibanez (také signature model). John vždy používá snímače firmy DiMarzio nezávisle na výrobci kytar.

Vybavení.

John používá Mesa/Boogie zesilovače a reproboxy. Během své tvorby používal Mark IIC+, Mark IV, Dual a Triple Rectifiery, the Formula, Recto, TriAxis a Formula předzesilovače, Road King, Lonestar a 2:90 koncové zesilovače. Mark Snyder mu také postavil jeden vlastní předzesilovač nazvaný Nunya, kombinovaný s 2:100 koncovým zesilovačem. V současné době se vrátil k používání Mark IV a Mark IIC+ s Lonestary. Používá klasické 4x12 a 2x12 reproboxy, všechny s Celestion Vintage 30 reproduktory.  John obecně nahrává velice přímou cestou (Kytara > Pedál volby > Zesilovač). Efekty jako pan, delay, phaser, atd. jsou obvykle přidány během úpravy. Používá Shure SM57 a Sennheiser MD421 mikrofony umístěné přímo na mřížku reproboxu asi 3cm od středu reproduktoru (běžně jsou dva mikrofony umístěny na různých reproduktorech). Jsou zkombinovány do jednoho kanálu bez komprese.  Petrucci je známý pro komplexnost své pódiové výbavy. Mimo Mesa/Boogie zesilovače používá spoustu komponentů od TC Electronics a Digital Music Corp, harmonizér Eventide, rackový wah Dunlop Crybaby a další. Také používá vlastní nožní přepínač. John má dvě naprosto oddělené cesty – jednu pro čistý tón, druhou pro zkreslený. 4x12 reproboxy používá na zkreslený signál, 2x12 na čistý.

John Petrucci (* 12. července 1967 Kings Park, Long Island, New York) je americký rockový kytarista, známý jako zakládající člen progressive metalové skupiny Dream Theater.

John Peter Petrucci (born July 12, 1967) is an American guitarist, composer and producer. He is best known as a founding member of the progressive metal band Dream Theater. He produced or co-produced (often with former member Mike Portnoy before he departed the band in 2010) all Dream Theater albums from 1999's "" to 2019's "Distance Over Time". He has been the sole producer of the band's albums released since Portnoy's departure in 2010. Petrucci was named as the third player on the G3 tour seven times, more than any other invited guitarist and he's arguably one of the most highly regarded guitarists of all time. He was voted "The Best Prog guitarist" by "The Prog Magazine" and "The Greatest Guitarist" by the Burrn magazine and Mariskalrock. "Guitar World magazine" lists Petrucci among the Fastest Guitarists of All Time and calls him "the most celebrated and popular guitarist in the world of progressive metal" and "arguably the most versatile and proficient player in his realm, with a highly developed melodic sense and an alternate picking technique that is virtually untouchable as far as speed and precision.", also ranking him among the top 5 Best Guitarists of the Decade. In 2019, Petrucci won the SENA Performers European Award. Joel McIver's 2009 book "The 100 Greatest Metal Guitarists" ranks Petrucci second, after Dave Mustaine. He was also named as one of the "Top 10 Greatest Guitar Shredders of All Time" by "GuitarOne" magazine. In 2012, Petrucci was ranked the 17th greatest guitarist of all time by a "Guitar World" magazine reader's poll.. Petrucci's signature guitar model "Majesty" (by Ernie Ball Music Man) is the best selling signature guitar model of all time, according to Forbes.


Historie rodu.

Zakladatel rodu Muzio Attendolo řečený Sforza.

Dynastie Sforzů datuje svůj původ od romagneského kondotiéra Muzio Attendola, později řečeného Sforza. Ten se narodil v Cotignole do rodiny bohatých venkovských šlechticů. Podle legendy zrovna oral otcovo pole, když kolem prošla skupina verbířů, hledající nové rekruty do armády. Muzio se při pohledu na ně rozhodl, že s nimi odejde. Ukradl otci jednoho z jeho hřebců a svůj domov opustil.  Muzio se přidal k družině prvního italského kondotiéra Alberica da Barbiano. Zde si získal přezdívku "Sforza", pro jeho spolehlivost, sílu a schopnost nečekaně obracet průběh bitev. Dále sloužil ve vojsku města Perugia, které se urputně bránilo před milánským vévodou Gianem Galeazzem Viscontim. To, že za krátkou dobu Muzio změnil strany a naopak hájil právo milánského vévodství je - ironicky řečeno - skvělou ukázkou věrnosti a oddanosti italských žoldnéřů a kondotiérů.  Proti rodu Viscontiů se znovu obrátil, když byl najat Florenťany, ale z jejich služeb byl propuštěn po porážce v bitvě u Casalecchia, kde se setkal se svým bývalým pánem Albericem de Barbianem. Ten však tentokrát stál na druhé straně. Zbytek života strávil Muzio ve službách Neapolského království.  Před svou smrtí v roce 1424 stihl zplodit hned několik dětí. Nejdůležitější z nich byl ale Francesco, nemanželský syn Muziovy milenky Lucie Terzani da Marsciano. Všichni jeho potomci začali jeho přezdívku Sforza používat jako legitimní jméno.

Sforzové jako milánští vévodové.

Po vymření vládnoucího rodu Viscontiů v roce 1447 byla v Miláně skupinou šlechticů a právníků univerzity v Pavii s podporou lidu vyhlášena Ambrosiánská republika, ačkoliv právoplatným dědicem milánského vévodství byl francouzský vévoda Karel Orleánský. Ten však nedokázal své nároky prosadit, a tak kondotiér Francesco Sforza, který se oženil s nelegitimní dcerou posledního vévody Filippa Marii Viscontiho Blankou Marií, využil příležitosti a roku 1450 se ujal vlády nad vévodstvím. Jeho následnictví bylo uznáno skrze sňatek s Blankou Marií Viscontiovou.  V roce 1498 se tehdejší orleánský vévoda stal francouzským králem jako Ludvík XII. a v boji o milánský vévodský stolec si počínal mnohem důrazněji než jeho otec Karel. Roku 1499 francouzská armáda vtrhla do severní Itálie a vyhnala vévodu Lodovica Sforzu, který později zemřel ve francouzském zajetí. Do roku 1512 pak vévodství ovládala francouzská armáda, která pak byla poražena jednotkami švýcarských žoldnéřů. Ti na trůn dosadili Ludvíkova syna Herkula Maxmiliána. Jeho vláda však netrvala dlouho, protože v roce 1515 vpadla do země opět francouzská armáda, tentokrát pod velením nového krále Františka I., a zajala v bitvě u Marignana mladého vévodu. Francouzi v zemi setrvali do roku 1521, kdy byli vytlačeni armádou císaře Karla V., a na vévodský stolec usedl Maxmiliánův mladší bratr František II. Sforza.  Po porážce francouzských vojsk císařskými u Pavie v roce 1525 se vévoda František II. připojil k alianci proti římskoněmeckému císaři Karlovi V., protože jeho vliv v Itálii byl příliš silný. Tento krok měl za následek rychlé vyhnání Františka II. z Milána císařskými vojsky. František II. si však podržel kontrolu nad ostatními městy vévodství, a do Milána byl znovu dosazen mírovou dohodou z Cambrai z roku 1529. Po Františkově smrti roku 1535 znovu vyvstala otázka nástupnictví, protože František nezanechal mužského potomka a tím skončila vláda rodu Sforzů.

Sforzové jsou italský šlechtický rod, který v letech 1450 až 1535 vládl Milánskému vévodství a vystřídal tak rod Viscontiů. Jelikož Sforzové si svou moc vymohli vojensky, byla právě armáda za jejich vlády v Miláně na prvním místě.

The House of Sforza () was a ruling family of Renaissance Italy, based in Milan. They acquired the Duchy of Milan following the extinction of the Visconti family in the mid-15th century, Sforza rule ending in Milan with the death of the last member of the family's main branch in 1535.