Vznik díla.

Meyerbeer zastával od roku 1842 u pruského dvora funkci hudebního ředitele. Když původní královské divadlo při požáru 18.-19. srpna 1843 vyhořelo a stavěla se nová budova, byl uměnímilovným králem Fridrichem Vilémem IV. vyzván k tomu, aby napsal slavnostní německou operu pro otevření nového divadla. Formální zadání bylo volné (opera měla mít alespoň dvě dějství a trvat alespoň dvě hodiny, ale bylo necháno na skladateli, zda má být komická nebo tragická). Důležitý byl patriotický a vojensky zaměřený námět, který Meyerbeer našel v jedné z historek o králi Fridrichovi Velikém. Králova známá záliba ve hře na flétnu byla důležitým výchozím muzikálním momentem. Samotná osoba krále se však nesměla na jevišti objevit. Od počátku Meyerbeer také vybral jako ústřední melodii svého díla známý "Desavský pochod" ("Dessauer Marsch"). Rozhodl se rovněž pro v zásadě komickou operu ve formě německého singspielu, tedy s mluvenými dialogy.  Problémem bylo libreto. Na přání krále jej měl napsat hudební kritik a Meyerbeerův odpůrce Ludwig Rellstab. Meyerbeer jeho schopnostem příliš nedůvěřoval. Nakonec uzavřeli tajnou dohodu, podle které libreto napíše Meyerbeerův "dvorní" libretista Eugène Scribe a Rellstab je přeloží do němčiny. Meyerbeer byl s prací obou prakticky spokojen. Libreto vzniklo v říjnu až prosinci 1843 a Meyerbeer skládal hudbu v lednu až srpnu následujícího roku, 14. října začaly zkoušky a 7. prosince 1844 se konala slavnostní premiéra.  Libreto obsahuje požadované množství oslavy vojenství a patriotismu, jejichž vrcholy jsou trojitý pochod na konci 2. dějství a finále 3. dějství, které svým mimodramatickým obsahem – šesti "snovými obrazy" představujícími sen o budoucí slávě Pruska – připomíná závěr Smetanovy Libuše. Vlastenecké nadšení však nebylo Meyerbeerovi blízké (většina jeho operních hrdinů jsou oběťmi spíše než aktéry masových hnutí). Ostatně roku 1851 odmítl kompozici nové vlastenecké opery z hohenzollernské historie ("Adelheid von Italien") u příležitosti 150. výročí pruského království. Vedle vojenského prvku se však v postavě cikánky Vielky objevuje prvek ryze osobní a mystický. Třetím světem je svět normálních, civilních lidí: vysloužilce Saldorfa a jeho rodiny, kteří jsou hlavními protagonisty příběhu. V dramaturgickém těžišti díla ve druhém jednání (odehrávajícím se ve vojenském táboře) je ostatně píseň starého rolníka velebící mír.  Zatímco 1. a 3. dějství jsou psána ve stylu německého singspielu lortzingovského typu nebo opéry-comique Aubera nebo Flotowa, centrální akt má nejblíže k ostatním Meyerbeerovým dílům typu grand opera: obsahuje nejvíce hudebních scén, balet a řadu sborů.  "Tábor ve Slezsku" sklidil nesporný úspěch, který se ještě znásobil tehdy, když roli Vielky od čtvrté reprízy převzala původem švédská sopranistka Jenny Lind. Hrál se až do 17. října 1894 v celkovém počtu 65 představení, z nichž řada se konala ke slavnostním státním a dvorským příležitostem, pro něž "Tábor" zvláště hodil. Součástí galavečerů pořádaných pro členy hohenzollernské dynastie byl často samotný 2. akt. Nepronikl však na jiná jeviště, pro něž ani nebyl uzpůsoben, a Meyerbeer byl poněkud zklamán jeho přijetím. Situace v Berlíně, kde byl svazován svou funkcí a musel se ve svých divadelních představách podřizovat intendantovi, mu nevyhovovala, proto brzy požádal o dovolenou na neurčito a vrátil se do Paříže. Pro berlínské divadlo pak napsal již jen scénickou hudbu k dramatu "Struensee" svého předčasně zemřelého bratra Michaela Beera (premiéra 19. září 1846).

Děj opery.

Opera se odehrává za rakousko-pruských válek.

1. dějství.

(Saldorfův statek) Na statku žijí bývalý voják Saldorf, jeho neteř Teresa, schovanec Conrad a cikánka Vielka, zamilovaná do Conrada. Vielka má rovněž věštecký dar zděděný po matce (melodram a árie "Wunderbare Gestalten umschweben mir... Sterbend legt' sie aufs Haupt mir die Hand"). Conrad je hráčem na flétnu a právě hodlá odejít, aby se svou hrou živil (árie "Durch Feld und Au"), a loučí se s Vielkou (duet "Ach, in kleiner Hütte"). Náhle v domě hledá útočiště pruský důstojník prchající před oddílem chorvatských pandurů. Saldorf v něm pozná krále. Pomohou mu uniknout pronásledovatelům tak, že jej přestrojí a vydávají za Conrada. Když pak dorazí pandurské vojsko, snaží se jej Saldorfova rodina zdržet nabídkou pohoštění a Vielka i hádáním z ruky a cikánskou písní. Nakonec jsou i nuceni vydávat Conrada za uprchlého krále. Naopak skutečný král, kterého chytnou pandurští zvědi, se prokáže jako "Conrad" svou zručnou hrou na flétnu.

2. dějství.

(Pruský tábor) Tábor se připravuje na bitvu; probíhají různé scény z vojenského života (píseň husarů, píseň granátníků). Saldorf a Vielka se přicházejí ubezpečit, že král skutečně unikl. Saldorf zpívá nejprve o přednostech míru nad válkou ("Den Waffen Ruhm - dem Frieden gröss're Ehre"). Pak je ale chycen jako zvěd a málem by byl popraven, kdyby se neospravedlnil svým nelíčeným vlastenectvím - a kdyby nepřišla zpráva, že král se v bezpečí vrátil. Nyní je Saldorf oslavován jako hrdina. a plamennými výzvami dodává vojsku odvahu do nastávajícího boje (čtverosbor, vojenská píseň "Von edler Rache Zorn entbrannt" a finále s trojím pochodem včetně Desavského pochodu). Poté se dozvídáme, že Saldorfův syn Leopold byl (falešně) obžalovén ze zběhnutí a odsouzen k smrti.

3. dějství.

(Královský palác) Saldorf, Teresa a Vielka přicházejí do paláce, kde Conrad získal za svůj podíl na králově záchraně příslib zvláštní audience a odměny. Z vedlejší místnosti je slyšet flétna; Vielka vyzve Conrada, aby se se svou flétnou připojil (duet "Glück bedeuten diese Töne"), předzpívává mu píseň a nakonec se koná podivuhodný koncert flétny na jevišti (v orchestru), flétny za scénou a Vielčiných koloratur a vokalíz (duet). Král pak slíbí Conradovi splnit každé přání a Vielka dostane vnuknutí, že má Conrad prosit o milost pro Leopolda. Král vyhoví a navíc Conrada zaměstná, a tak si může Leopold vzít Teresu a Conrad Vielku (tercet Teresy, Conrada a Vielky "O welch ein Glück"). Před odchodem z paláce má Vielka nové vidění ("Der Mutergabe wunderbarer Strahl"), ve kterém se jí zjevuje to, co se ve vedlejší místnosti zdá spícímu králi. Prorokuje budoucí slávu Pruska. ("Snové obrazy" - tanec, živé obrazy, sbory):

Vielka.

"Tábor ve Slezsku" byl svým dějem velmi svázán s pruským prostředím a jeho libreto nebylo přitažlivé pro jiné scény. Meyerbeer jej zřejmě nezamýšlel bez dalšího mimo Berlín uplatnit, proto nebyla partitura ani vydána tiskem. Franz Pokorny, ředitel vídeňského Divadla na Vídeňce (Theater an der Wien), však Meyerbeera počátkem roku 1846 kontaktoval se zájmem uvést operu ve svém divadle. Meyerbeer svolil za podmínky, že hlavní roli opět stvoří Jenny Lind. Nutné však byly změny v libretu, kterými byl pověřen opět Ludwig Rellstab; v poslední fázi se na nich podílela rovněž básnířka Charlotte Birch-Pfeifferová.  Upravené libreto především odstraňovalo "pruské" zakotvení děje; vedle toho přihlíželo k námitkám hvězdy Jenny Lind, která se snažila zmírnit cikánské a "pohanské" rysy své postavy. Z (nepřítomného) krále Fridricha se stal blíže neurčený vévoda, který se objevuje i na jevišti. Zcela změněn byl třetí akt, včetně vyznění, které je - místo původního v podstatě komického - nyní romanticko-tragické: Vielka v něm umírá. Z hudebního hlediska Meyerbeer přidal dvě romance pro místní hvězdu Josepha Staudigla (Saldorf), balet ve druhém dějství a zejména nová čísla ve třetím dějství: ženský sbor (původně určený pro "Hugenoty", ale nepoužitý), mezihru a nové finále s úvodním sborem, velkou árií umírající Vielky a andělským sborem. Odpadla přirozeně scéna se snem krále Fridricha, která ostatně ani v Berlíně nebyla hrána při každém představení. Přes mnoho cenné nové hudby narušovaly změny opery uměleckou vyváženost a dramatický účinek původní verze.  Premiéra ve Vídni se konala 18. února 1847 a byla velmi úspěšná pro skladatele i představitelku hlavní role; Meyerbeer však hned zaznamenal, že nadšení bylo o stupeň nižší, než je třeba pro udržení na repertoáru. Opera se hrála 18× - naposledy 27. dubna 1848 - a nebyla již znovu uvedena ani převzata jinými divadly. Ani tentokrát nebyla vydána partitura ani řádný klavírní výtah, jen klavírní potpourri sestavené Antonem Diabellim. O sedm let později Meyerbeer "Tábor ve Slezsku" znovu a důkladněji přepracoval roku 1854 pro pařížské uvedení pod názvem "Hvězda Severu", které děj z Pruska přeneslo pro změnu do Ruska a z Fridricha Velikého se stal car Petr Veliký. Teprve tato verze pak pronikla do evropského repertoáru.

Nahrávky.

Existuje jen jedna nahrávka "Tábora ve Slezsku" - živý záznam z berlínského koncertu:

Tábor ve Slezsku je opera (singspiel) o třech dějstvích skladatele Giacoma Meyerbeera na historický námět z doby sedmileté války. Byla složena k otevření nové budovy berlínské Královské opery 7. prosince 1844. Později ji skladatel dvakrát přepracoval, nejprve pro vídeňské Divadlo na Vídeňce jako "Vielka" (1847) a poté podstatněji pro pařížskou Opéra-Comique jako "Hvězda severu" ("L'Étoile du Nord", 1854).

Ein Feldlager in Schlesien ("A Camp in Silesia") is a Singspiel in three acts by Giacomo Meyerbeer with a German-language libretto by Ludwig Rellstab after Eugène Scribe's "Le camp de Silésie". It was first performed at the Hofoper, Berlin, on 7 December 1844; a version with a revised libretto by Charlotte Birch-Pfeiffer, titled "Vielka", opened in Vienna on 18 February 1847. Much material from the opera was later reused for Meyerbeer's opéra comique "L'étoile du nord" (1854).


Přípravy k vylodění.

Po dobytí Saipanu zbyly na Marianách pouze ostrovy Guam, Tinian a Rota. Rota byla letecky neutralizována a tak byl na řadě Tinian. Tinian měl velký význam, protože byl ze všech ostrovů na Marianách nejméně hornatý a skýtal skvělé místo pro zbudování letišť a také se nacházel pouze tři míle jižně od Saipanu a znamenal pro něj hrozbu. Japonci na jihu ostrova vybudovali dvě letiště dlouhá 1 600 m. a třetí se nacházelo ve středu ostrova a bylo ve výstavbě. Na ostrově se nacházela dvě místa vhodná k útoku, neboť všude jinde byly útesy i 30 m. vysoké. Jižní pláže byly nazvány Bílá 1 a Bílá 2, severní pláž byla pojmenována Žlutá. U obou se se vylodili jednotky žabích mužů, kteří rozhodli že vhodnější pro vylodění budou bílé pláže. Jako den D byl stanoven 24. červenec. K útoku byly vybrány 2. a 4. divize námořní pěchoty.

Vylodění.

Kolem šesté hodiny ráno 24. července zahájil fingovaný útok Demonstrační oddíl poblíž města Tinian. Plukovník Ogata si myslel že k vylodění dojde tam a proto když v půl osmé začal útok na Bílých plážích nebyly tam síly, co by je zastavily. Na pláži Bílá 1 proběhlo vylodění bez větších problémů a Američané postoupili do vnitrozemí. Na pláži Bílá 2 bránily postupu dva betonové bunkry, které se nakonec povedlo zneškodnit. Japonci však měli v tomto prostoru děla a minomety a ty neustále střílely na americké pozice. Do večera bylo na ostrově 15 000 Američanů.

Boj o ostrov.

V noci z 24. na 25. července provedli dva japonské prapory za podpory tanků protiútok ve třech vlnách. Světlice z amerických torpédoborců osvětlily krajinu a Japonci byli pro americké kulomety snadný cíl. Útok byl bez větších problémů odražen. Dne 25. července se vylodila 2. divize námořní pěchoty a tak začal rychlý a nezadržitelný postup amerických sil. Dne 26. července bylo obsazeno hlavní letiště u výběžku Uši a celá severní strana ostrova. Tlak amerických divizí se tím pádem obrátil k jihu. Odpoledne 30. července bylo obsazeno město Tinian a poté minolovky rychle vyčistily Sunharonskou zátoku a její pláže se staly hlavním výkladištěm zásob a materiálu. Velitelé předpokládali, že se Japonci zahnaní na konec ostrova budou bránit do posledního dechu, proto učinili všechna opatření aby vojákům co nejvíce pomohli. Závěrečný útok provedli ve dnech 31. července a 1. srpna, kdy se museli vypořádat se silným odporem Japonských vojáků. 1. srpna Japonci provedli poslední organizované protiútoky, které byly za pomoci děl odraženy. Toho dne v 18:55 prohlásil generálmajor Schmidt ostrov za dobytý.

Po bitvě.

Dobytí ostrova za druhé světové války bylo vždy kontroverzní. U Tinianu to platilo obzvlášť protože se v džungli a v horách skrývali japonští vojáci. Ti se pokoušeli vést gerilovou válku, ale většina se buď zabila, vzdala nebo vyhladověla. Několik vojáků se skrývalo i dlouho po konci války, protože nechtěli uvěřit, že Japonsko kapitulovalo.

Bitva o Tinian představovala poslední fázi amerického tažení na Marianách během války v Tichomoří. Ze všech tří obojživelných útoku na marianské ostrovy Saipan, Tinian a Guam se jednalo o nejúspěšnější operaci. Za osm dní se Američanům podařilo ostrov dobýt a to za cenu 328 padlých vojáků, což bylo ve srovnání s útoky na Guam a Saipan poměrně málo. Ostrov byl po dobytí Američany přebudován na leteckou základnu, z níž startovaly bombardéry B-29 na Japonsko. V srpnu 1945 také z ostrova odstartovala obě letadla, která shodila atomové bomby na Hirošimu a Nagasaki, B-29 Enola Gay a B-29 Bockscar.

The Battle of Tinian was a battle of the Pacific campaign of World War II, fought on the island of Tinian in the Mariana Islands from 24 July until 1 August 1944. The 8,000-man Japanese garrison was eliminated, and the island joined Saipan and Guam as a base for the Twentieth Air Force.


Život.

Žofie Hedvika přišla na svět jako prvorozené dítě vévody Julia Brunšvicko-Wolfenbüttelského a jeho manželky Hedviky Braniborské, dcery braniborského kurfiřta Jáchyma II. Hektora. Rodiče jí poskytli komplexní a důkladné vzdělání a když byla ještě malá, zahájili manželská jednání.  V necelých šestnácti letech se princezna 20. října 1577 ve Wolgastu provdala za o šestnáct let staršího vévodu Arnošta Ludvíka Pomořanského. Její otec poslal ke dvoru do Wolgastu luteránské teology, kteří se pokusili přimět dvůr k přijetí formule concord jako spolehlivé formulace luteránského vyznání. Dvůr však tuto formuli nepřijal. Arnošt Ludvík nařídil stavební změny hradu Wolgast, středověké severovýchodní křídlo nahradil novým obytným křídlem. Stejně jako její matka byla Žofie Hedvika popisována jako velmi temperamentní. Starala se o chudé a potřebné a nedala se odradit ani epidemií moru.  Arnošt Ludvík zemřel v roce 1592 po patnácti letech manželství. Kromě hradu a okresu Loitz jí zanechal panství Ludwigsburg u Greifswaldu, které jí dal již v roce 1586 a panství Jamitsow v Peenestromu. Ta brzy vyměnila za Zerpenzynské panství naproti městu Loitz. Jméno Zerpenzym v roce 1594 změnila na Sophienhof (Žofiin dvůr). Její děti se s ní přestěhovaly na její vdovské sídlo v Loitz. K připomenutí manželovi smrti napsala hymnu, kterou vydal Ambrosius Lobwasser. V letech 1597 až 1601 doprovázela svého syna, kterého do vládních záležitostí uváděl jeho poručník a regent vévoda Bogislav XIII.  Ještě během manželova života nechala Žofie Hedvika přestavět hrad Loitz na renesanční zámek. Po jeho smrti ho dále zvelebovala. Nechala také přestavět a rozšířit kostel sv. Marie v Loitz. Zámek byl od té doby zbořen a nezůstala po něm žádná stopa. Některé z jejích příspěvků církvi však stále existují, mezi nimi jsou například vévodská křesla, dvojitý portrét sebe sama a jejího manžela a četné erby jejich předků.  Manžel jí dal také panství Dersin u Loissinu, kde po manželovi smrti nechala postavit zámek " Schloss Ludwigsburg". Loitz a Ludwigsburg zůstaly až do její smrti jejími vdovskými statky.  Když byl v roce 1593 proveden soupis jejího dvora, byl přítomen "Amtshauptmann", stejně tak pokladník, kontrolor, "hofmistr", guvernantka, dvorní dáma a několik komorníků, kuchyňský personál, sklepní personál.  Žofie Hedvika byla popisována jako žena zajímající se o ekonomické procesy, ale také jako marnotratná a arogantní. Je považována za jednu z nejvlivnějších pomořanských vévodkyň. Svého syna přežila o šest let, Filip Julius zemřel v roce 1625 ve vřavě třicetileté války. Žofie Hedvika zemřela 30. ledna 1631 a byla pohřbena ve vévodské hrobce kostela sv. Petra ve Wolgastu.

Potomci.

Z patnáctiletého manželství se narodily tři dětiː

Žofie Hedvika Brunšvicko-Wolfenbüttelská (1. prosince 1561, hrad Hessen – 30. ledna 1631, Loitz) byla brunšvicko-wolfenbüttelskou princeznou a sňatkem pomořansko-wolgastskou vévodkyní.

Sophie or Sophia Hedwig of Brunswick-Wolfenbüttel (1 December 1561 at Hessen Castle – 30 January 1631 in Loitz) was a princess of Brunswick-Wolfenbüttel by birth and by marriage a Duchess of Pomerania-Wolgast.


Soutěž.

Jezdectví na Letních olympijských hrách 2012 mělo šest odvětví:

Průběh soutěže.

Parkurové skákání.

Celkem se jede pět kol, jejichž vítěz získá individuální medaili. Do druhého kola postoupí ti mezi prvním až šedesátým místem včetně. Pokud bylo na šedesátém místě více účastníků, postupovali by všichni. Do třetího kola postupuje pětačtyřicet nejlepších, opět platí, že postoupí všichni soutěžící na 45. místě, tedy i pokud jich bylo více. Do čtvrtého kola postupuje pětatřicet jezdců, ale maximálně čtyři na jednu zem (tedy v případě, že postoupilo pět účastníků z jednoho státu, jeden z nich v dalším kole soutěžit nemohl). Ve čtvrtém kole pak jezdci začínají „s čistým štítem“. Dvacet nejlepších jezdců odjede i páté kolo a poté se sčítají chyby ze čtvrtého a pátého kola, z čehož vyplynou medailisté a zbývající umístění.  V soutěži družstev odjedou týmy celkem tři kola. Nejlepších osm družstev postupuje do druhého kola a ty samé týmy postupují i do třetího kola. Výsledky z druhého a třetího kola se sečtou a podle skóre jsou rozděleny medaile.

Drezura.

Drezurní družstva se skládají ze čtyř členů, přičemž ti všichni se účastní i soutěže o individuální medaile. Země, které nemají dostatek jezdců na utvoření družstva mohou své jezdce nechat závodit v individuální soutěži.  Všichni jezdci, jak v soutěži družstev, tak v soutěži jednotlivců, odjedou Grand Prix. Šest nejlepších týmů, včetně těch na děleném šestém místě, postupuje do dalšího kola – Grand Prix Special, kde je hodnocení přísnější. Následně se sečtou výsledky tří nejlepších jezdců z každého týmu a podle výsledného skóre jsou určeni vítězové a zbývající umístění.  V soutěži jednotlivců postupují do Grand Prix Special všichni jezdci, jejichž družstvo je mezi šesti nejlepšími. V případě, že země nemohla vytvořit družstvo, do dalšího kola postupuje osm nejlepších jednotlivců. Nejlepších osmnáct jezdců Grand Prix Special postupuje do třetího kola na freestyle. Platí ale, že na jednu zemi připadají v této soutěži maximálně tři soutěžící, podobně, jako je tomu v parkurovém skákání. Ve freestylu si jezdec sám tvoří hudbu i sestavu, i když v ní musí být některé, předem určené, povinné prvky. Záleží na jezdci zda zvolí jednodušší prvky nebo naopak. Důležitý je i výběr a sestavení hudby. Medaile jsou následně, na základě výsledku freestylu, rozdány podle skóre.

Jezdecká všestrannost.

Soutěž pro jednotlivce i družstva probíhá současně. Jezdci se zúčastní drezurního testu, kola cross-country a parkurového skákání. V soutěži družstev jsou následně sečteny tři nejlepší výsledky dané země (tři nejlepší z každé disciplíny) a tým s nejnižším počtem trestných bodů vítězí. V soutěži jednotlivců se pak soutěžící účastní ještě parkurového skákání a pak jsou podle výsledků rozděleny individuální medaile. I v jezdecké všestrannosti platí, že do finálního kola jednotlivců mohou postoupit maximálně tři závodníci na jednu zem.

Jezdectví na Letních olympijských hrách 2012 probíhalo v londýnském Greenwich Parku od 28. července do 9. srpna 2012. Tento sport obsahoval 3 disciplíny. V každé disciplíně soutěžili jak jednotlivci, tak družstva. Medaile byly rozděleny ve všech těchto šesti soutěžích.

The equestrian events at the 2012 Olympic Games in London were held between 28 July and 9 August at Greenwich Park. Medals were awarded in three disciplines for both individual and team competitions.


Etymologie.

"Gjokusai" je eufemismus pro sebevražedný útok nebo sebevraždu tváří v tvář porážce (seppuku). Je založen na citaci z Knihy Severní Qi ze 7. století psané v klasické čínštině: „大丈夫寧可玉砕何能瓦全“ (tj. „velký muž by měl zemřít jako rozbitý šperk, než žít jako neporušená dlaždice“).Japonská vláda jej využila jako slogan "ičioku gjokusai" („一億玉砕,“ tj. „sto miliónů rozbitých šperků“) během posledních měsíců války v Tichomoří, kdy Japonci čelili invazi Spojenců. Některé ze zásad pro toto přesvědčení pocházejí z Hagakure od Jamamota Cunemota, známém pojednání o "Bušidó" z 18. století.  Spojeneční vojáci nazývali během druhé světové války masové útoky japonské císařské armády jako útoky banzai ( „banzai charges“ nebo „banzai attacks“), protože útočící japonští pěšáci křičeli „Banzai!“ Tímto válečným pokřikem si vzájemně mezi sebou podporovali morálku a odvahu. V japonštině je „banzai,“ doslova „deset tisíc let,“ fráze značící dlouhý život nebo oslavu, v podstatě přání, aby někdo žil věčně či něco přetrvalo navždy. "Tennó heika banzai" („天皇陛下万歳!,“ doslova „ať žije císař deset tisíc let“) se stal během útoků japonským válečným pokřikem.

Historie.

Na začátku druhé světové války japonská armáda stále spoléhala na masové útoky pěchoty, které byly široce používány za první světové války. Mnoho spojeneckých jednotek bylo vybaveno poloautomatickými nebo automatickými zbraněmi, které jim umožňovaly větší palebnou sílu, než jaká byla dostupná prvoválečné pěchotě. A tato síla často zastavila japonské vojáky ještě na cestě. Ztráty při těchto útocích se brzy ukázaly jako příliš velké, než aby si je Japonci mohli dovolit, a od této taktiky bylo upuštěno. V pozdějších stádiích války, když začala viditelně hrozit Japonsku porážka, se nicméně masové útoky pěchoty vrátily jako akt odporu za situace, kdy smrt nebo kapitulace byly jediné možné alternativy.

Útok banzai (dle japonského válečného pokřiku „banzai“) byl termín užívaný během druhé světové války spojeneckými vojsky k označení útoku lidských vln prováděných pěchotou japonské císařské armády. Média japonského císařského režimu nicméně užívala termín "gjokusai" ( 玉砕, tj. „čestná smrt,“ doslova „úlomky jadeitu“). Tyto útoky byly obvykle prováděny jako sebevražedné za účelem vyhnutí se zajetí, a tím pádem zneuctění, nebo jako poslední pokus o úspěch tváří v tvář spojenecké přesile.

A banzai charge is the term used by the Allied forces to refer to Japanese human wave attacks and swarming mounted by infantry units. This term came from the Japanese cry, shortened to banzai, specifically referring to a tactic used by Japanese soldiers during the Pacific War.


Historie.

"Lidské věže" nejsou v Gracii žádnou novinkou. První historické odkazy se datují již od konce 19. století až do počátku 30. let 20. století. Kolem roku 1890 vznikla "colla" tvořena obyvateli pocházejícími z oblasti Camp de Tarragona, kteří byli nuceni se přestěhovat z důvodu krize způsobené révokazem, tzv. Xiquets de Gràcia. Tito noví obyvatelé Villa de Gracia, která v té době netvořila součást Barcelony, se tak ocitli v prostředí příhodném pro rozvoj castellerské činnosti ve formě lokálního kolektivu. Existují důkazy, že tento kolektiv byl aktivní již v období od 80. let 19. století, mezi lety 1900 a 1910, a také během druhého desetiletí 20. století. Většina vystoupení se konala v průběhu slavností Fiesta Mayor de Gracia.

Počátky.

Historie současných Castellers de Vila de Gràcia se započala na počátku 90. let 20. století, kdy skupina mladých lidí, zapojených do kulturního dění této populární čtvrti Barcelony a zapálených pro stavbu "lidských věží", začíná přemýšlet o vytvoření vlastního týmu "castellers". Tento nápad nabývá konkrétní podoby na první schůzi v říjnu 1996, kde se o něm poprvé začíná jednat. Vše nakonec vyústilo v první zkoušku, která se konala 23. listopadu téhož roku na náměstí Plaza del Sol, a které se zúčastnilo na třicet lidí.  První veřejné vystoupení tohoto nového týmu "castellers" se konalo v únoru 1997 v rámci slavností Santa Eulalia na náměstí Plaza de Sant Jaume v Barceloně, kde postavili dva "pillars de 4" (pillar de 4, neboli pilíř o 4, má čtyři patra, přičemž na každé patro připadá jedna osoba. Jedná se o nejjednodušší možnou konstrukci, kterou může tým "castellers" sestavit). První vystoupení na náměstí Plaza de la Vila de Gràcia, které je považováno za jejich domácí prostředí, se konalo 4. března 1997. Vystoupení se zúčastnilo kolem šedesáti lidí a bylo sestaveno několik základních konstrukcí.

První lidské věže.

Do světa stavění "lidských věží" oficiálně vstoupili 4. května roku 1997, kdy poprvé, za podpory týmů Castellers de Terrassa, Castellers de Sants a Castellers de Sant Andreu de la Barca, úspěšně sestavili "věž" o šesti patrech. Toto rané období bylo obdobím velkých vzestupů i pádů. Celoroční práce však nakonec přinesla své ovoce, když se 23. listopadu podařila konstrukce "věže" o sedmi patrech: 4 de 7.

Přechod od "věží" o 7 patrech k 8.

Během následujících let se "colla" z Grácie dále vyvíjela a etablovala se jako "colla" sedmi. To platilo až do 6. října 2002, kdy za účelem 19. ročníku soutěže ve stavění věží v Tarragoně (XIX Concurs de castells de Tarragona), poprvé slavnostně sestavila 4 de 8, čemuž navíc předcházela úspěšná konstrukce 2 de 7 v předešlém kole.

Konsolidace jako "colla" osmi.

V následujících sezonách postupně začali být známi jako colla osmi, ale k největšímu skoku došlo v roce 2013, kdy postavili "2 de 8 amb folre" a další důležité věže o výšce 8 - 5 de 8 (Reus), 4 de 8 amb l'agulla (Vilafranca del Penedès) a dále pilar de 6 během Mercè.

První věže o výšce 9.

Během roku 2013 došlo k dalšímu překvapení. Na concursu 2012 se pokusili o 3 de 9, ovšem bez úspěchu, ale díky usilovnému tréninku během zkoušek se jim podařilo v říjnu 2013 postavit (nikoli rozebrat) 3 de 9 amb folre u příležitosti Diada del Roser (Vilafranca del Penedès). Sestavit (již včetně rozebrání) se jim podařilo až v srpnu 2014 během Festa Major de Gràcia. Dalším úspěchem bylo sestavení 3 de 8 amb l'agulla u přiležitosti Diada de la Mercè, společně s 3 de 9 amb folre a 4 de 9 amb folre. Pro tuto kombinaci se používá název Tripleta Gracienca. Tu si dále zopakovali u příležitosti concursu v Tarragoně v říjnu stejného roku a zajistili si tak 5. pozici.  "Colla" z Grácie je také již od prvních měsíců své existence doprovázena vlastní skupinou "grallers" (čti grajers), která kromě toho, že doprovází hudbou každé vystoupení castellers, slouží také jako škola hry na hudební nástroj gralla.  V roce 1999 bylo uděleno Castellers de Vila de Gràcia čestné vyznamenání města Barcelony. Taktéž se stali členy spolku lidové kultury v Grácii.

Zkoušky.

Zkoušky Castellers de Vila de Gràcia probíhaly na několika místech čtvrti Grácia. Mezi nejvýznamnější patří škola Josepa Maria Jujola, kulturní centrum této čtvrti a bývalá škola OSI. Od roku 2002 až do roku 2012 probíhaly zkoušky v budově školy Reina Violant (ulice Trilla, č.p.18, Gràcia, Barcelona).  Od roku 2012 se konají v l'Espai Cultural Albert Musons, známý také jako Can Musons (Carrer de n'Alzina, 7, Barcelona). Konají se každé úterý a pátek od 20 do 23 hodin.

Další aktivity.

Od roku 1998 Castellers de Vila de Gràcia vysílají rádiový pořad s castellerskou tematikou, který se nazývá "Terços amunt!" (Třetí patro nahoru!), na vlnách rádia Ràdio Gràcia (107.7 FM). Tento pořad se bez přestávek vysílá až dodnes. V roce 2010 byla pořadu "Terços amunt" udělena cena Vila de Gràcia za nejlepší komunikační počin.  Nejvýznamnější aktivitou Castellers de Vila de Gràcia, kterou provozují již od roku 2001, je však organizace výzdoby náměstí Plaza de la Vila de Gràcia v průběhu slavností Festa Major de Gràcia.

Účast v soutěži ve stavění věží v Tarragoně.

Castellers de Vila de Gràcia se zúčastnili čtyř ročníků soutěže ve stavění věží v Tarragoně. Níže jsou uvedeny ročníky soutěže, kterých se "colla" z Grácie zúčastnila, včetně věží, které sestavila, i jejich konečné umístění:

Castellers de Vila de Gràcia ve světě.

Vystoupení, která proběhla mimo území hovořící katalánštinou:  Vystoupení, která proběhla na územích hovořících katalánštinou (mimo území Katalánska)

"Caps de Colla" (vedoucí týmu).

"Cap de Colla" je osobou, která nese největší zodpovědnost za technickou stránku castellerů.

Castellers de la Vila de Gràcia jsou dobrovolným spolkem "castellers" (čti kastejers) z Vila de Gràcia, založeným v roce 1996 za účelem stavět lidské věže. V katalánštině se pro tým "castellers" používá slovo "colla" (čti koja), jehož význam odkazuje na skupinu přátel.

The Castellers de la Vila de Gràcia (), created in 1996, are a "colla castellera", based in Vila de Gràcia that makes human castles. They made their first public presentation in 1997 supported by the groups Castellers de Terrassa, the Castellers de Sants and the Castellers de Sant Andreu de la Barca. The colour of their shirts is navy blue.


Historie.

K založení pozemních sil došlo v roce 1956 přetransformováním Kasernierte Volkspolizei (KVP) na Nationale Volksarmee. Ministerstvo národní obrany vedlo nejprve pozemní síly na dvou podřízených územních správách CIP Sever a Jih, které v roce 1957 vytvořily velení vojenského obvodu III v Lipsku a V v Neubrandenburgu (do roku 1956 v Pasewalk).  V roce 1972 byly vojenské obvody podřízeny nově zřízenému velení pozemních sil, které bylo zodpovědné za výcvik a připravenost v míru.  Pozemní síly NVA byly pevně začleněny do struktur Varšavské smlouvy. V této souvislosti by měly zejména v součinnosti s jednotkami Sovětského svazu, Polska a Československa odrazit útok na území smluvních států a zejména NDR a následně rozbít nepřítele na svém území.

Struktura ozbrojených sil.

Organizační schéma pozemních sil NVA, 1986 Struktura ozbrojených sil od roku 1980 do roku 1990:

Struktura.

LaSK bylo od roku 1972 podřízeno Kommando Landstreitkraefte (Kdo. LaSK). To se mezi roky 1956 a 1990 dále dělilo na vojenské okruhy III a V. Ty obecně sestávali ze tří divizí, plus výcvikové, logistické jednotky a jednotky bojové podpory. "1. Motorisierte-Schützen-Division" byla sice také podřízena Vojenskému okruhu V, ale za válečného stavu měla být vyjmuta a použita k útoku na Západní Berlín. "6. motorisierte Schützendivision" existovala pouze dva roky (1956-1958).  Zatímco tyto vojenské okruhy III a V měli v podřízenosti většinu pozemních sil, další dělostřelecké jednotky a prvky podpory, stejně jako výsadkový 40. Fallschirmjägerbataillon (posílen na Luftsturmregiment 40 v roce 1986), byly v přímé podřízenosti Kdo. LaSK.  Po vypuknutí válečného stavu měly být oba vojenské okruhy reorganizovány na velitelství armád. Tak by vznikla 3. armáda na jihu, posílena o 6., 10. a 16. záložní divizi, a 5. armáda na severu, posílena 94. gardovou motostřeleckou divizí a samostatným 138. a 221. tankovým plukem Sovětské armády. Oběma armádám by velel generální štáb Sovětské armády, a Kdo. LaSK by pouze zabezpečovalo zásobování, zdravotní službu, vnitřní bezpečnost a asistenci při dobývání Západního Berlína.

Vojenský okruh III.

V případě války by Vojenský okruh III ("Militärbezirk III", též "MB-III") byl přetransformován na 3. armádu. V míru byl podřízen přímo "Kommando Landstreitkraefte." Velitelství sídlilo v Lipsku.  Seznam vyšších jednotek podřízených MB-III:  Pravidelné divize:  Záložní divize:  Základem mobilizačních divizí byly následující výcviková zařízení provozovaná v míru u Kdo. MB-III :

Vojenský okruh V.

Vojenský okruh V (nebo MB-V) byl předurčen k reorganizaci na 5. armádu. Velitelství bylo v Neubrandenburgu.  Seznam vyšších jednotek podřízených MB-V:  Pravidelné divize:  Záložní divize:

Zesílení.

V případě mobilizace bylo plánováno posílení aktivních jednotek NVA. Potřebný personál by byl mobilizován především z řad rezervistů. Munice, bojové vybavení a část podpůrných vozidel byly skladovány ve skladech a dlouhodobě uchovávány. Chybějící vozidla a vybavení by byly poskytovány továrnami a státní institucemi. Potřebná opatření pro mobilizaci plánovala NVA i státní instituce. Pravidelně se cvičilo organizování jednotlivých útvarů a svazků. Obecně by mobilizační jednotky měly být zřízeny do tří dnů v případě mobilizace. Početní stavy bojových vozidel by se více než zdvojnásobily, stejně jako zásoby zbraní a raketových systémů.  Sovětská armáda skladovala jaderné hlavice na základnách v Himmelpfortu a Stolzenhainu. Tyto hlavice měly být během mobilizace vydány 3. a 5. armádě  V případě úplné mobilizace by bylo šest pravidelných divizí posíleno celkem pěti záložními divizemi. Základem divizí by byla výcviková střediska (dříve poddůstojnické školy) pozemních sil. Tento stálý personál byl posílen hlavně záložníky. Seznam záložních divizí viz výše.  Do podřízenosti Velitelství pozemních sil by byly zformovány další útvary. A to 13., 15., 23., 25., 33. a 43. záložní motostřelecké pluky, a dále 13. a 15. pluky stíhačů tanků.  Ostatní útvary a jednotky NVA by se během mobilizace také zvětšily. Například dělostřelecké pluky vojenských okruhů by se rozrostly na dělostřelecké brigády a protitankové oddíly vojenských okruhů by se rozrostly na protitankové pluky. Základem pro zřízení opravárenských brigád byly opravárenské prapory vojenských okruhů. Kromě bojových a bojových podpůrných jednotek by byla v případě mobilizace zřízena také řada lékařských, logistických a jiných podpůrných zařízení.

Druhy svazků.

Divize:  Pluky:  Prapory:  Oddíly:

Landstreitkräfte (celým názvem Landstreitkräfte der Nationalen Volksarmee – "pozemní ozbrojené síly Národní lidové armády,"zkráceně LaSK) byly součástí Nationale Volksarmee. Jako největší složka ozbrojených sil NDR měla průměrně 120 000 odvedenců a vojáků z povolání.

The Land Forces of the National People's Army (German: "Landstreitkräfte der Nationalen Volksarmee" - LaSK), was the ground-based military branch of the German Democratic Republic (GDR) National People's Army (NPA). The Land Forces Command, located at Geltow was established on 1 December 1972 as a management body created for the land forces. The NPA itself was created on March 1, 1956 from the "Kasernierte Volkspolizei" (Barracked People's Police).


Klubová kariéra.

Oriol Romeu fotbalově vyrůstal v mládežnických strukturách klubu Espanyol Barcelona, odkud přešel do věhlasné mládežnické akademie FC Barcelony. Poté se propracoval až do rezervního týmu katalánského velkoklubu.  V létě 2011 odešel do londýnského celku Chelsea FC. V červenci 2013 jej Chelsea poslala na roční hostování do španělského klubu Valencia CF.

FC Barcelona.

14. srpna 2010 nastoupil v základní sestavě A-týmu v prvním zápase dvoukolového španělského Superpoháru proti Seville, Barcelona prohrála venku 1:3. Do odvety 21. srpna již Romeu nezasáhl, Barcelona zvítězila na Camp Nou 4:0 a trofej získala pro sebe. Ve španělské La Lize debutoval Oriol 15. května 2011 v zápase s hostujícím celkem Deportivo de La Coruña (remíza 0:0). Romeu se dostal na hřiště v 82. minutě. Byl to jeho jediný ligový zápas za A-tým Barcelony.

Chelsea FC.

4. srpna 2011 byl zkompletován jeho přestup do anglického celku Chelsea FC. Zde dostal dres s číslem 6. S Chelsea vyhrál ve své první sezóně 2011/12 Ligu mistrů a FA Cup.  25. září 2012 v utkání anglického ligového poháru proti Wolverhamptonu Wanderers vstřelil gól, Chelsea zvítězila 6:0. V Evropské lize 2012/13 postoupil s Chelsea (po vyřazení v základní skupině Ligy mistrů) až do finále proti Benfice Lisabon. 15. května 2013 získala Chelsea titul v Evropské lize po vítězství 2:1 ve finále nad Benfikou Lisabon, Romeu v zápase nenastoupil.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Oriol Romeu působil v několika mládežnických reprezentacích Španělska. S reprezentací do 17 let vyhrál v roce 2008 Mistrovství Evropy U17 konané v Turecku, Španělsko porazilo ve finále Francii 4:0. Se španělskou reprezentací do 20 let se zúčastnil Mistrovství světa hráčů do 20 let 2011 v Kolumbii, kde byl jeho tým vyřazen ve čtvrtfinále proti Brazílii v penaltovém rozstřelu.  Oriol Romeu byl v létě 2012 napsán na soupisku pro Letní olympijské hry 2012 v Londýně. Španělsko (které mělo na soupisce i hráče z A-mužstva) zde bylo po vítězství na Euru 2012 největším favoritem, ale po dvou prohrách 0:1 (s Japonskem a Hondurasem) a jedné remíze s Marokem (0:0) vypadlo překvapivě již v základní skupině D. Romeu nastoupil do utkání proti Japonsku a Maroku.

Oriol Romeu Vidal (* 24. září 1991, Ulldecona, Španělsko) je španělský fotbalový záložník, který působí od roku 2015 v anglickém klubu Southampton FC.

Oriol Romeu Vidal (; born 24 September 1991) is a Spanish professional footballer who plays as a defensive midfielder for English club Southampton.


Kariéra.

Pocházel ze statkářské rodiny připomínané od 16. století v hrabství Devonshire. Narodil se v Londýně jako jediný syn významného právníka a dlouholetého prezidenta Tajné rady Charlese Pratta, 1. hraběte z Camdenu. Studoval v Cambridge a od mládí zastával lukrativní posty ve finanční správě. V letech 1780–1794 byl členem Dolní sněmovny (poslancem byl po dvě volební období za město Bath). Zároveň začal vykonávat nižší funkce ve vládě, byl lordem admirality (1782–1789 a 1794–1795) a lordem pokladu (1789–1794). Jako otcův dědic začal od roku 1786 užívat titul vikomta Bayhama, po otcově smrti vstoupil do Sněmovny lordů jako "hrabě z Camdenu" (1794). Byl jmenován členem Tajné rady (1793) a členem Tajné rady v Irsku (1794). Od března 1795 do června 1798 byl místokrálem v Irsku, kde prosazoval značně nepopulární politiku, protože odporoval irským emancipačním snahám. Povstání z roku 1798 bylo sice zlikvidováno, ale Camden musel odstoupit a dalších několik let nezískal žádný úřad. V roce 1799 nicméně obdržel Podvazkový řád.  V druhé Pittově vládě byl ministrem války a kolonií (1804–1805) a poté krátce prezidentem Tajné rady (1805–1806). V době Grenvillovy vlády byl v opozici, do Percevalovy vlády vstoupil znovu jako prezident Tajné rady (1807–1812). Po atentátu na premiéra Percevala se nadále veřejného dění stranil, v roce 1812 byl povýšen na markýze z Camdenu. V letech 1808–1840 byl lordem-místodržitelem v Kentu a v letech 1834–1840 kancléřem univerzity v Cambridge, kde také získal čestný doktorát. Mimoto byl kurátorem Britského muzea (1826–1840) a členem Královské společnosti starožitností.

Rodinné a majetkové poměry.

Jeho manželkou byla Frances Molesworth (1762–1829), s níž měl čtyři děti. Dědicem titulů byl jediný syn George Pratt, 2. markýz z Camdenu (1799–1866), který byl v mládí poslancem Dolní sněmovny, později se ale ve veřejném životě příliš neangažoval. Současným představitelem rodu je David George Pratt, 6. markýz z Camdenu (* 1930).  Johnova sestra Frances (1751–1833) byla manželkou 1. markýze z Londonderry, jejich syn Charles Stewart, 3. markýz z Londonderry, byl generálem za napoleonských válek a diplomatem. Jeho nevlastní bratr z prvního manželství 1. markýze z Londonderry lord Castlereagh byl Camdenovým spolupracovníkem v Irsku a později spolu zasedali ve vládě.  Kromě majetku po otci zdědil v roce 1797 statky v Kentu a Sussexu po bratranci Johnu Prattovi. Hlavním rodovým sídlem byl zámek "Bayham Abbey House" (Kent) postavený poblíž zřícenin kláštera na stejnojmenném panství, které koupil právník Sir John Pratt v roce 1714. V roce 1961 přešel zámek darem do správy organizace English Heritage. Poslední vůle 1. markýze z Camdenu zahrnovala majetek v hodnotě 40 000 liber.

John Jeffreys Pratt, 1. markýz z Camdenu ("John Jeffreys Pratt, 1st Marquess of Camden, 2nd Earl of Camden, 1st Earl of Brecknock, 2nd Viscount Bayham, 2nd Baron Camden") (11. února 1759, Londýn, Anglie – 8. října 1840, Seale, Anglie), byl britský státník. Patřil k toryům a s přestávkami třicet let zastával funkce v britské vládě, mimo jiné byl místokrálem v Irsku (1795–1798) nebo ministrem války (1804–1805). Jako hrabě z Camdenu byl od roku 1794 členem Sněmovny lordů, v roce 1812 byl povýšen na markýze, byl též rytířem Podvazkového řádu. Po jeho rodině nese název londýnská městská čtvrť Camden.

John Jeffreys Pratt, 1st Marquess Camden, (11 February 17598 October 1840), styled Viscount Bayham from 1786 to 1794 and known as The Earl Camden from 1794 to 1812, was a British politician. He served as Lord Lieutenant of Ireland between 1795 and 1798 and as Secretary of State for War and the Colonies between 1804 and 1805.


Klubová kariéra.

Tytoń hrál v Polsku v klubu Górnik Łęczna až do konce sezóny 2006/07, kdy byl Górnik kvůli korupci přeřazen z Ekstraklasy do třetí ligy. Brankář se mohl vyvázat ze smlouvy, jeho odchod posvětil Polský fotbalový svaz. Tytoń zamířil do nizozemského klubu Roda JC Kerkrade. Zde strávil dvě sezóny a odchytal 46 utkání v Eredivisie.

PSV Eindhoven.

V srpnu 2011 odešel na roční hostování do PSV Eindhoven, součástí smlouvy byla i opce na následný přestup. 18. září 2011 utrpěl po srážce se spoluhráčem Timothy Derijckem během zápasu s AFC Ajax (remíza 2:2) otřes mozku a byl odnesen ze hřiště na nosítkách a dopraven do nemocnice. Byl to teprve jeho třetí zápas za PSV. Další den už byl propuštěn z ošetření, nepotvrdil se vážný úraz. Po zranění se dostal do výtečné formy a na pozici brankářské jednotky vystřídal Švéda Andrease Isakssona. V sezóně 2011/12 vyhrál s PSV nizozemský fotbalový pohár, když ve finále vychytal vítězství 3:0 nad Heracles Almelo. PSV po ukončení hostování využil opci na přestup a doplatil Rodě částku 2,7 milionu eur.  Na začátku sezóny 2012/13 dostal po odchodu Isakssona dres s číslem 1. Pozici jednotky ztratil po pěti ligových kolech, kdy jej trenér Dick Advocaat posadil na lavičku a přednost dostal gólman Boy Waterman.

Elche CF.

V červenci 2014 odešel na hostování do španělského prvoligového klubu Elche CF.

VfB Stuttgart.

V červnu 2015 se dohodl na přestupu z PSV do německého bundesligového klubu VfB Stuttgart.

Reprezentační kariéra.

V květnu 2010 jej reprezentační trenér Polska Franciszek Smuda povolal do týmu. 29. května 2010 debutoval v A-mužstvu Polska v přátelském zápase s hostujícím Finskem, utkání skončilo bezbrankovou remízou.  12. října 2012 v přátelském utkání s Jihoafrickou republikou vychytal výhru 1:0.

EURO 2012.

Przemysław Tytoń byl na Euro 2012 nominován jako brankářská dvojka za Wojciechem Szczęsnym poté, co původně nominovaný Łukasz Fabiański utrpěl zranění.  V zahajovacím utkání turnaje se střetlo domácí Polsko s Řeckem a v 69. minutě byl za stavu 1:1 vyloučen polský brankář Wojciech Szczęsny, který fauloval v pokutovém území Dimitrise Salpingidise, aby zabránil druhému gólu (dostal červenou kartu, což znamenalo automatický zákaz startu v dalším zápase s Ruskem). Do polské brány musel nastoupit Tytoń, náhradní brankář. Nařízený pokutový kop chytil, stal se tak prvním brankářem v historii evropských šampionátů, kterému se to podařilo poté, co právě přišel na hřiště (utkání nakonec skončilo výsledkem 1:1).  Szczęsny už se na hřiště nedostal, zbývající dva zápasy Polska na šampionátu odchytal díky své formě Tytoń (remíza 1:1 s Ruskem a prohra 0:1 s Českou republikou), Polsko skončilo se ziskem 2 bodů na posledním místě základní skupiny A.

Przemysław Tytoń (* 4. ledna 1987, Zamość, Polsko) je polský fotbalový brankář a reprezentant, který v současné době hraje za německý klub VfB Stuttgart.

Przemysław Tytoń (; born 4 January 1987) is a Polish footballer who plays as a goalkeeper for FC Cincinnati in Major League Soccer.


Biografie.

Narodil se v Římě a jeho otec byl lékař italského krále. Vyrůstal v asimilované židovské rodině, avšak během dospívání se z něj stal sionista. Po získání doktorátu z filosofie na univerzitě v Římě přesídlil v roce 1927 do britské mandátní Palestiny. Pracoval v pomerančových hájích v Rechovotu a stal se jedním ze zakladatelů kibucu Giv'at Brenner. Coby nadšený socialista byl též aktivní v odborovém svazu Histadrut. Názorově byl pacifista a obhajoval poklidné soužití Židů s Araby a integraci židovské a arabské společnosti.  V letech 1931 až 1934 se vrátil zpět do Itálie, aby pomohl organizovat aliju mládeže, kvůli čemuž byl krátce zatčen gestapem. V nacistickém Německu pomáhal organizovat hnutí he-Chaluc a angažoval se též v pašování peněz a lidí z Německa. Byl též vyslán do Spojených států, aby tam pomohl s organizací sionistického hnutí. Během druhé světové války vstoupil do Britské armády a byl zapojen do šíření protifašistické propagandy v Egyptě. Britové jej též poslali do Iráku, kde se tajně a proti jejich vůli pokoušel organizovat nelegální aliju do mandátní Palestiny. Kvůli svým sionistickým názorům se dostal do sporu se svými nadřízenými a byl i krátce vězněn za falšování cestovních dokladů.  Pomáhal též zorganizovat parašutistickou jednotku v rámci britského Oddělení pro zvláštní operace (SOE), která byla vyslána jako agenti do okupované Evropy. Z původního počtu 250 dobrovolníků bylo pro výcvik vybráno 110 osob. Nad různými částmi Evropy pak seskočilo jen 33 z nich, včetně Sereniho. Ten 15. května 1944 seskočil nad severní Itálií, ale bezprostředně po přistání byl zadržen. Podle záznamů byl popraven zastřelením 18. listopadu téhož roku v koncentračním táboře Dachau.  Na jeho počet nese jeho jméno kibuc Necer Sereni a v Izraeli je po něm pojmenována řada ulic. V září 1988 byla k uctění jeho památky vydána poštovní známka o nominální hodnotě 1,65 šekelů.

Enzo Chajim Sereni (: אנצו סרני; žil 17. dubna 1905 – 18. listopadu 1944) byl italský sionista, spoluzakladatel kibucu Giv'at Brenner, pedagog, zastánce židovsko-arabského soužití a účastník protinacistického odboje, který byl za druhé světové války součástí výsadku do okupované Itálie. Byl však dopaden Němci a zavražděn v koncentračním táboře Dachau.

Enzo Sereni (17 April 190518 November 1944) was an Italian Zionist, co-founder of kibbutz Givat Brenner, celebrated intellectual, advocate of Jewish-Arab co-existence and a Jewish Brigade officer who was parachuted into Nazi-occupied Italy in World War II, captured by the Germans and executed in Dachau concentration camp.


Klubová kariéra.

Chadli hrál v mládí v belgických týmech JS Thier-à-Liège a Standard Lutych a nizozemském MVV Maastricht. V létě 2007 podepsal smlouvu s nizozemským druholigovým klubem AGOVV Apeldoorn.

FC Twente.

V létě 2010 přestoupil do FC Twente, který se stal v předcházející sezóně 2009/10 nizozemským šampionem. Chadli se brzy propracoval do A-mužstva. Svůj první gól vstřelil 30. října 2010 na půdě PSV Eindhoven, když zařídil vítězství Twente 1:0. Debut v evropských pohárech zažil 14. září 2010 při domácím utkání Ligy mistrů s Interem Milán, které skončilo remízou 2:2. 29. září vstřelil svůj první gól v Lize mistrů proti domácímu anglickému celku Tottenhamu Hotspur, v 55. minutě snižoval jako střídající hráč na 2:1. Zápas nakonec skončil vítězstvím anglického mužstva 4:1. 2. listopadu přidal svůj druhý přesný zásah proti domácímu německému celku SV Werder Bremen, podílel se tak na výhře Twente 2:0. Do třetice se gólově prosadil v Lize mistrů 7. prosince 2010 opět proti Tottenhamu, v 64. minutě stanovil konečné skóre 3:3. FC Twente měl před tímto zápasem již jistou třetí příčku v základní skupině A a stvrdil tak svůj postup do Evropské ligy, zatímco Tottenham si zajistil první místo v základní skupině a postup do osmifinále Ligy mistrů.  V sezóně 2010/11 vyhrál s Twente nizozemský fotbalový pohár, ve finále 8. května 2011 porazili AFC Ajax 3:2. V roce 2011 následoval zisk nizozemského Superpoháru (Johan Cruijff Schaal).  V odvetném domácím zápase 2. předkola Evropské ligy 2012/13 26. července 2012 proti finskému celku FC Inter Turku se dvěma góly podílel na vysokém vítězství 5:0, FC Twente postoupil po této výhře a domácí remíze 1:1 do 3. předkola, kde se střetl s českým klubem FK Mladá Boleslav. Chadli dal gól 2. srpna 2012 v domácím utkání (výhra 2:0) i 9. srpna v odvetě v ČR (opět výhra 2:0). 23. srpna v následujícím předkole play-off zmírnil svým gólem porážku 1:3 proti domácímu tureckému celku Bursaspor. Odvetu 30. srpna FC Twente zvládl výhrou 4:1 po prodloužení a postoupil do skupinové fáze Evropské ligy. Chadli se tentokrát gólově neprosadil, i tak zaznamenal v předkolech celkem 5 gólů. Ve skupině L nizozemský klub skončil po šesti zápasech se 4 body na posledním čtvrtém místě a ze soutěže vypadl. Chadli se jedním gólem podílel na remíze 2:2 20. září proti německému Hannoveru 96.

Tottenham Hotspur.

V červenci 2013 přestoupil z FC Twente do anglického klubu Tottenham Hotspur, kde již působili jeho krajané a reprezentační spoluhráči Moussa Dembélé a Jan Vertonghen. 3. září 2013 v základní skupině Evropské ligy 2013/14 vstřelil gól v utkání proti domácímu ruskému celku FK Anži Machačkala, střetnutí skončilo výhrou Tottenhamu 2:0. 20. března 2014 v odvetě osmifinále Evropské ligy proti portugalskému týmu Benfica Lisabon zařídil dvěma góly remízu 2:2, Tottenham ale ze soutěže vypadl (v prvním duelu prohrál 1:3).

West Bromwich Albion.

29. 8. 2016 se stal nejdražší posilou v historii jiného anglického mužstva West Bromwich Albion, který za něj vyplatil Tottenhamu 15 milionů eur.

AS Monaco.

Na konci srpna 2018 jej z WBA koupilo Monaco, které za Chadliho zaplatilo 12 milionů eur, hráč podepsal kontrakt na tři roky.

Reprezentační kariéra.

Maroko.

Za Maroko odehrál Chadli jediné utkání, bylo to 17. listopadu 2010 proti domácímu Severnímu Irsku, střetnutí skončilo remízou 1:1. Vzhledem k tomu, že měl Nacer dvojí občanství (marocké i belgické), mohl reprezentovat obě země. 28. ledna 2011 projevil zájem reprezentovat Belgii.

Belgie.

Za Belgii mohl nastupovat, jelikož s marockou reprezentací absolvoval pouze přátelský zápas (tedy nikoli kvalifikační). V A-mužstvu Belgie debutoval v přátelském utkání 9. února 2011 na stadionu Julese Ottena v Gentu proti hostujícímu Finsku. Chadli šel na hřiště v 59. minutě za stavu 0:0, zápas nakonec skončil výsledkem 1:1.  29. března 2011 vstřelil za Belgii svůj první gól v kvalifikačním utkání proti Ázerbájdžánu, přispěl tak k výhře 4:1. Svůj druhý gól zaznamenal 29. února 2012 v přátelském utkání proti domácímu Řecku. Nacer vyrovnával ve 32. minutě na 1:1, tímto výsledkem střetnutí skončilo.  22. března 2013 nastoupil v závěru kvalifikačního zápasu ve Skopje proti domácí Makedonii, který skončil vítězstvím Belgie 2:0. Absolvoval i domácí kvalifikační utkání na MS 2014 26. března proti stejnému soupeři, Belgie zvítězila 1:0. Chadli střídal v 56. minutě Moussu Dembélého. 26. května 2014 v přípravném utkání před MS 2014 proti Lucembursku vstřelil jeden gól, Belgie rozdrtila svého souseda 5:1. Nicméně FIFA tento zápas přehodnotila jako neoficiální, neboť belgický trenér Marc Wilmots chyboval, poslal při střídání na hřiště 7 nových hráčů, přičemž v přátelských zápasech je povoleno jednomu týmu vystřídat pouze šestkrát.  Trenér belgického národního týmu Marc Wilmots jej vzal na Mistrovství světa ve fotbale 2014 v Brazílii. Se šampionátem se Belgie rozloučila čtvrtfinálovou porážkou 0:1 s Argentinou.

Nacer Chadli (* 2. srpna 1989, Lutych, Belgie) je belgický fotbalový záložník a reprezentant marockého původu, který hraje v současné době ve francouzském klubu AS Monaco. Účastník Mistrovství světa 2014 v Brazílii.

Nacer Chadli (; born 2 August 1989) is a Belgian professional footballer who plays as a winger for Anderlecht, on loan from Monaco, and the Belgium national team.


Výchozí situace.

Po náletu japonského letectva na Pearl Harbor operovalo u amerického západního pobřeží 7 japonských ponorek. Tyto síly měly vyhledávat a útočit především na válečná plavidla US Navy, nicméně většina velitelů ponorek volila v té době snadnější útoky na obchodní loďstvo, které jen pozvolna přecházelo na konvojový systém. Operace se účastnila i ponorka "I-17", jejíž velitel Kozo Nishino před válkou sloužil v japonském obchodním loďstvu. Krátce před válkou se jeho loď plavila přes kanál Santa Barbara a než se vrátila do Japonska, nechal Nishino zastavit v Ellwoodu, kde v místní rafinérii načerpal pohonné hmoty pro cestu zpět.

Útok.

23. února 1942 v 19.00 hodin zaujala ponorka výchozí pozici k útoku. Nishino za primární cíl určil velké nádrže společnosti Richfield hned za pláží. První granát v 19.15 dopadl poblíž jednoho skladiště. Ve chvíli útoku byla většina personálu už doma a ve službě bylo jen nezbytné minimum osazenstva. Po prvních detonacích si všichni mysleli, že k výbuchu došlo uvnitř objektu a ponorka byla spatřena až po druhé salvě. Jeden z pracovníku jménem G.Brown později uvedl, že útočníka napřed pokládal za lehký křižník nebo torpedoborec a teprve posléze si uvědomil, že střílí jen jedno dělo. Nishino mezitím určil jiný zásobník, který se mu zdál blíže. Než Brown a ostatní zalarmovali policii, vypálila "I-17" několik granátů směrem k druhému cíli. Mezitím vlastník rafinérie Laurence Wheeler telefonoval na úřad šerifa v Santa Barbaře, kde mu bylo sděleno, že letadla jsou již na cestě, což nebyla pravda.  Po 20 minutách nařídil Nishino zastavit palbu a nikým neobtěžován odplul na širé moře.

Následky.

Japonské ostřelování poškodilo přístavní molo, zničilo jednu z čerpacích stanic a jeden jeřáb typu Derrick. Zásobníky s naftou a leteckým benzínem však zůstaly nedotčeny stejně jako skladiště a další budovy. Během ostřelování nikdo nepřišel o život. Reverend Arthur Basham, který ponorku pozoroval z Montecita oznámil, že se útočník stočil na jih směrem k Los Angeles, což posléze vedlo k falešnému poplachu a pověstem o japonské invazi na západním pobřeží. Největší dopad měla tato akce na životy Američanů japonského původu. Z obav vytvoření "páté kolony", která by mohla podporovat akce japonské armády na území USA bylo rozhodnuto masově internovat všechny osoby japonského původu na americké půdě po dobu trvání války.

Zdroj.

Překlad článku Bombardment of Ellwood na anglické verzi Wikipedie.

Ostřelování Ellwoodu (anglicky "Bombardment of Ellwood") byl útok japonských ponorek na pobřeží Spojených států v době druhé světové války. Odehrál se 23. února 1942 na Ellwoodských ropných polích, u Santa Barbary. Japonské ostřelování poškodilo rafinérii ropy a vyvolalo ve Spojených státech paniku v obavě z japonské invaze na západní pobřeží Spojených států. Den po ostřelování proběhla tzv. bitva o Los Angeles.

The Bombardment of Ellwood during World War II was a naval attack by a Japanese submarine against United States coastal targets near Santa Barbara, California. Though damage was minimal, the event was key in triggering the West Coast invasion scare and influenced the decision to intern Japanese-Americans. The event also marked the first shelling of the North American mainland during the conflict.


Klubová kariéra.

Celou hráčskou kariéru strávil v MTK Budapešť. Ale během doby se jméno klubu několikrát změnilo. V roce 1949, když se v Maďarsku dostali k moci komunisté, převzala MTK tajná policie ÁVH a poté byl klub znám jako "Textiles SE", pak se přejmenoval na "Bástya SE", následně na "Vörös Lobogó SE", aby se nakonec vrátil zpět k MTK. Nehledě na zmatky okolo jména, padesátá léta znamenala pro klub velmi úspěšné období. Byla to doba, kdy MTK s Palotásem a Hidegkutim pod trenérským vedením Mártona Bukoviho mezi prvními praktikoval "hluboce staženého středního útočníka". V týmu hráli mimo jiných Mihály Lantos a József Zakariás a MTK s Palotásem třikrát vyhrál maďarskou ligu, maďarský pohár a Mitropa Cup. V roce 1955 jako "Vörös Lobogó SE" si zahráli vůbec první ročník Poháru mistrů evropských zemí. 7. září 1955 na "Népstadionu" vstřelil Palotás hat-trick, když vyhráli na Anderlechtem 6-3 v prvním zápase prvního kola. Byl to úplně první hattrick vstřelený v PMEZ. Další gól přidal ve odvetě, když "Vörös Lobogó SE" vyhrál 4-1. Ve čtvrtfinále proti Stade Reims přidal další dva góly, ale celkovým skórem 8-6 vypadli, když Palotás dal v prvním ročníku soutěže celkem 6 gólů.

Reprezentace.

V letech 1950 až 1956 sehrál v národním týmu 24 zápasů, ve kterých dal 18 branek. Poprvé skóroval hned dvakrát při svém debutu 24. září 1950 proti Albánii, když Maďarsko zvítězilo 12-0. Na olympijských hrách v roce 1952 čtyřmi brankami pomohl k zisku zlatých medailí. Dvě z nich dal při vítězství 3-0 s Itálií 21. července 1952. Hrál i ve finále proti Jugoslávii 2. srpna 1952. Přispěl k zisku Mezinárodního poháru, když 17. května 1953 nastoupil na "Stadio Olimpico" proti Itálii. Maďarsko vyhrálo 3-0.  I když byli Palotás a Nándor Hidegkuti spoluhráči v MTK, v národním týmu spolu soupeřili o místo. Hidegkuti byl od roku 1953 první volbou na postu hluboce staženého středního útočníka, a proto přišel Palotás o dva vysoce prestižní přátelské zápasy proti Anglii. K prvnímu do Anglie sice odcestoval, ale zůstal na lavičce. Nehledě na tyto nezdary, v reprezentaci až do roku 1956 nastupoval pravidelně. Na mistrovství světa dal ve skupině dva góly při vítězství 9-0 proti Jižní Koreji a také nastoupil v semifinálovém zápase proti Uruguayi. 19. května 1955 dal hattrick Finsku, poslední reprezentační zápas sehrál 9. června 1956 proti Portugalsku.

Péter Palotás ( – ), rodným jménem Péter Poteleczky, byl maďarský fotbalista hrající v útoku za MTK Budapest FC a za maďarskou reprezentaci. V padesátých letech byl okrajovým členem legendární "Zlaté jedenáctky" a hrál vedle takových hráčů jako Ferenc Puskás, Zoltán Czibor, Sándor Kocsis, Nándor Hidegkuti a József Bozsik. Palotás byl jeden z prvních, který plnil úlohy "staženého středního útočníka" a v roce 1955 dal vůbec první hat-trick v zápase Poháru mistrů evropských zemí. V roce 1959 musel skončit hráčskou kariéru kvůli problémům se srdcem. Stejné potíže byly příčinou předčasného úmrtí 17. května 1967.

Péter Palotás (27 June 1929 – 17 May 1967), born as Péter Poteleczky, was a Hungarian footballer who played as a forward for MTK Budapest FC and Hungary. During the 1950s he was a fringe member of the team known as the "Mighty Magyars" and played alongside the likes of Ferenc Puskás, Zoltán Czibor, Sándor Kocsis, Nándor Hidegkuti and József Bozsik. Palotás was an early pioneer of the "deep lying centre-forward" role and in 1955 he scored the first ever hat-trick in a European Cup game. In 1959 he retired as a player due to a heart condition. The same condition led to his death on 17 May 1967.


Úvod.

Narodil se 6. července 1901 ve vesnici Skovorovo, Seližarský okres ve Tverském kraji. Vystudoval čtyřtřídní základní školu a do říjnové revoluce pracoval jako nosič v Samaře. Vypracoval se, stal se z něj proslulý tankový velitel a dosáhl hodnosti Hlavního Maršála tankových vojsk SSSR, pracoval i ve vysokých státních funkcích.

Předválečné období.

V roce 1919 vstoupil do Rudé armády a byl zařazen do Samarského pracovního (ženijního) pluku. Zúčastnil se bojů u Bugumloj. A taktéž v roce 1919 vstoupil do ruské bolševické strany (pozdější KSSS). Dokončil vojensko-inženýrský kurz a byl odeslán k 16. armádě, sloužil u 42. pluku Západního frontu. Zde se zúčastnil potlačení Krondštadské vzpoury, kde byl zraněn. Poté absolvoval Smolenskou pěchotní školu a byl odeslán do Rjazaně jako politruk roty 149. střeleckého pluku. Poté byl převelen do Vladimiru jako politruk jízdní rozvědky a odsud byl poslán na vojenskou školu VCIK. Od roku 1924 působil jako velitel čety u 31. pluku, 11. střelecké divize. V roce 1927 byl odeslán na Frunzeho akademii, kterou úspěšně dokončil v roce 1931. Následovalo umístění ve štábu Zabajkalské střelecké divize v Čitě a v roce 1933 byl jmenován zástupcem náčelníka štábu OKDVA zmíněné divize. Počátkem roku 1937 byl jmenován velitelem pluku a koncem roce 1937 byl převelen do Moskvy na místo lektora taktiky na Vojenské akademii motorizace a mechaniky RKKA. V prosinci 1940 byl jmenován zástupcem velitele 5. tankové divize, 3. mechanizovaného sboru Pobaltského vojenského okruhu.

Druhá světová válka.

V květnu 1941 se stal náčelníkem štábu 3. mechanizovaného sboru a v této funkci ho zastihl začátek Velké vlastenecké války. Průběhu 2 měsíců se účastnil bojů s 11. armádou v Šaulajské operaci, kde se celý štáb ocitl v obklíčení. Když se z něj části 3. sboru probily, byl sbor rozpuštěn. Byl jmenován velitelem 8. tankové brigády Severozápadního frontu. Počátkem roku 1942 byl jmenován velitelem nově se formujícího 7. tankového sboru a ten byl později zařazen do svazku 5. tankové armády. Ta byla nasazena v prostoru Jelce proti německé 11. tankové divizi, kterou úspěšně rozdrtila. Poté, co byl 7. sbor zařazen do stavu 1. gardové armády, kde se v Stalingradském tažení 7. sbor vyznamenal v oblasti Račkovskij, následně pak i při porážce německé skupiny armád Don. To již velel mechanizované skupině složené ze 3 sborů. V únoru 1943 byl převelen do funkce velitele právě se formující 5. tankové armády a s ní se pak účastnil bojů u Prochorovky. Za bojů v během bitvy v Kurském oblouku byl povýšen a nyní již jako generálplukovník se s 5. armádou účastnil bojů na Dněpru v sestavě Stepního frontu. V říjnu pak jeho tanková armáda zaútočila na Pjatichatky, Krivoj Rog a osvobodila Kirovohrad. V lednu se pak účastnil Korsunsko-ševčenkovské operace a 21. února 1944 byl jmenován maršálem tankových vojsk, nakonec v srpnu 1944 byl jmenován zástupcem velitele tankových a mechanizovaných vojsk Rudé armády, v této funkci setrval až do konce 2. světové války.

Poválečné období.

Po válce byl jmenován velitelem tankových vojsk v Německu a v této funkci setrval až do roku 1948. Poté byl jmenován velitelem tankových vojsk na Dálném Východě. Od roku 1956 působil jako velitel Akademie tankových vojsk v Moskvě, zde také publikoval a obhájil doktorát, v roce 1958 byl jmenován profesorem. V roce 1962 obdržel titul Hlavní Maršál tankových vojsk a v roce 1965 mu bylo uděleno vyznamenání Hrdina SSSR. V roce 1968 přešel ze zdravotních důvodů do skupiny Generálních inspektorů Ministerstva obrany SSSR. V roce 1982 zemřel a byl se všemi poctami pohřben na Novoděvičském hřbitově v Moskvě.  Jde o autora několika knih a nositele mnoha vysokých vojenských a státních vyznamenání.

Pavel Alexejevič Rotmistrov (6. července 1901, Skovorkovo – 6. dubna 1982) byl ruský voják, maršál tankových vojsk, hrdina SSSR a vojenský pedagog.

Chief marshal of the armored troops Pavel Alexeyevich Rotmistrov (; 6 July 1901 in Skovorovo – 6 April 1982) was a Soviet military commander of armoured troops in the Red Army during and following World War II, known for leading the 5th Guards Tank Army at the Battle of Prokhorovka.


Program a vybavení.

Sonda je součástí první fáze čínského kosmického výzkumu Měsíce (všeobecně nazývaného program Čchang-e), který zahrnuje podrobný výzkum Měsíce z jeho oběžné dráhy. Z technologického hlediska je tato sonda podobná své předchůdkyni Čchang-e 1, obsahuje také podobné vědecké vybavení. Na rozdíl od ní má však vícero vylepšení, např. výkonnější CCD kameru na snímkování Měsíce. Celková hmotnost sondy je 2 480 kg.

Průběh mise.

První fáze.

Sonda odstartovala 1. října 2010 v 11:00 UTC z kosmdromu Si-čchang s pomocí nosné rakety Dlouhý pochod. Při tomto startu byla na rozdíl od Čchang-e 1 použitá výkonnější nosná raketa, aby mohlo k přechodu na transluneční dráhu dojít dříve. Počáteční geocentrická parkovací dráha tak dosahovala přibližně parametrů 200 x 380 000 km. Doba přeletu k Měsíci tak byla zkrácena na 5 dní proti 152 dnům své předchůdkyně. Čchang-e 2 tak byla na sluneční dráhu navedena už 6. října 2010. Tři dny poté byla sonda navedena na přibližně kruhovou pracovní dráhu ve výšce 100 km, 26. října bylo perigeum této dráhy sníženo na 15 km a sonda naplno spustila vědecký výzkum Měsíce a přitom pořizovala snímky z povrchu s rozlišením 1 metr/pixel.

Druhá fáze.

Dne 9. června 2011 sonda ukončila blízký výzkum Měsíce a po zážehu korekčního motoru se odpoutala z jeho oběžné dráhy a přešla na jinou dráhu zaměřenou do libračního bodu L2. Stala se tak historicky první sondou, která takovýto přímý přechod z selenocentrické dráhy dráhy do libračního bodu L2 uskutečnila. V tomto bodě sonda pokračovala ve výzkumu meziplanetárního prostoru. Po manévru 15. dubna 2012 sonda oblast tohoto bodu opustila a jako první čínská sonda přešla na meziplanetární dráhu, která ji navedla k střetnutí s drahou planetky 4179 Toutatis. Kolem ní přeletěla v těsné blízkosti (méně než 3,2 km) 13. prosince 2012 a pořídila mnoho kvalitních snímků této planetky.

Čchang-e 2 je druhá čínská kosmická sonda určená v roce 2010 k průzkumu Měsíce a zároveň první čínská meziplanetární sonda.

Chang'e 2 (; ) is a Chinese unmanned lunar probe that was launched on 1 October 2010. It was a follow-up to the Chang'e 1 lunar probe, which was launched in 2007. Chang'e 2 was part of the first phase of the Chinese Lunar Exploration Program, and conducted research from a 100-km-high lunar orbit in preparation for the December 2013 soft landing by the Chang'e 3 lander and rover. Chang'e 2 was similar in design to Chang'e 1, although it featured some technical improvements, including a more advanced onboard camera. Like its predecessor, the probe was named after Chang'e, an ancient Chinese moon goddess.


Historie.

Církevní stavba, která navazuje na starší předlohu budovy z 18. století byla od základů obnovena. Stála původně na místě dnešního hlavního nádraží a byla v rámci plánování městské dopravy zbourána a znovu vystavěna v městské části Vanmaerlantstraat. Zde byly budovy kláštera sester Věčného klanění "(Dames de l'Adoration perpétuelle"). V této podobě je soubor původních staveb nadále zachován, byť se změnilo využití těchto budov. Od roku 1999 slouží hlavní budova jako Návštěvnické centrum a knihovna Evropské komise. Kapli začali využívat nejenom zaměstnanci zdejších evropských institucí, nýbrž všichni, kdo hledají prostor pro ztišení a modlitbu. Z darů a příspěvků Konference katolických biskupů Evropy, Konference evropských církví, Jezuitského řádu a mnoho dalších nadací a dárců byla kaple v letech 1999-2000 kompletně zrekonstruována. Dne 25. září 2001 byla nově obnovená kaple slavnostně otevřena a vysvěcena tehdejším bruselským arcibiskupem Godfriedem kardinálem Danneelsem.

Architektura.

Zatímco neorenesanční fasáda kaple zůstala při rekonstrukci téměř nedotčena, interiér kostela byl při přestavbě v letech 1999-2000 kompletně změněn podle projektu bruselské architektonické kanceláře Marionex. Dnes je budova složena ze čtyř podlaží, oproti dřívějšímu stavu. Vstupní část kaple (přízemí) může sloužit též pro účely konání recepcí, jako místo pro zasedání nebo jako výstavní prostory. V suterénu se nachází krypta, kterou návštěvníci vyhledávají k tiché modlitbě či adoraci. Zlatý kříž je dílem sochaře Filipa Denise. Loď kaple se nyní nachází v prvním patře a je přístupná přes vnitřní schodiště nebo je dostupná výtahem. Jelikož kaple ztratila svoji původní výšku, musely být vyhotoveny nové výplně oken a to vídeňským malířem Thomasem Reinholdem. Umělecké výplně oken po stranách jsou snahou o vyjádření témat Stvoření, Vtělení, starozákonního Hořícího keře a Letnic, zatímco okno v průčelí sakrální stavby reflektuje téma Vzkříšení. V interiéru kaple jsou instalovány varhany z dílny Etienna Debaisieuxe. Nástroj je darem od Evangelické církve v Německu. V prostoru kostela nalezneme téź další společenské prostory či kanceláře.

Pastorace.

Kaple není farní kostel. Vzhledem k jejímu zvláštnímu postavení ve středu kancelářské a obchodní čtvrti, v blízkosti evropských institucí (Rada Evropské unie, Evropský parlament, Evropská komise atd.), slouží jako místo pro diskuze, setkání, místo pro modlitbu. Kaple je otevřena hlavně ve všední dny a otevírací doba je tak přizpůsobena pracovnímu rytmu nejen zaměstnanců evropských institucí. Pastorační team nabízí programy pro lidi různých křesťanských denominací. Team této kaple v samotném srdci hlavního města Evropské unie je tvořen duchovními, řeholníky a v neposlední řadě dobrovolníky. Můžete využít katolické, luteránské nebo ortodoxní duchovní služby - zejména v době oběda. Pastorace je nabízena v mnoha jazycích, především však v angličtině a francouzštině.

Kaple Zmrtvýchvstání Páně () neboli kaple pro Evropu ("Chapelle pour l'Europe") je římskokatolická kaple s ekumenickou orientací, nacházející se v Evropské čtvrti Bruselu.

The Chapel of the Resurrection (, ) or Chapel for Europe is a Roman Catholic church with an ecumenical vocation located in the heart of the Brussels' European Quarter (City of Brussels municipality), next to the former Convent Van Maerlant. A precursor of this church, which dated back to the 15th century, was situated in the city centre, but demolished in the course of urban development in 1907. Instead, a replica, externally true to the original, was built at its present location. In 2001, after substantial renovation, the church received its present name and took on its present ecumenical character. The pastoral responsibility for the chapel has been entrusted to the Society of Jesus.


Dějiny Portugalska.

Roku 1128 vyhlásil portugalský hrabě, vnuk krále Alfonse VI. Kastilského, Alfons I. "Dobyvatel" (1107 – 1185) nezávislost svého hrabství na Leónském království, s nímž musel svést několik bitev. Nakonec po vítězství v bitvě u Ourique byl 26. červenec 1139 vojskem provolán za krále.  Burgundská dynastie pak vládla až do roku 1383, kdy vymřela po meči. Jediná dcera posledního krále této dynastie Beatrix si spolu s manželem Janem I. Kastilským nedokázala vládu udržet a na trůn usedl její polorodý strýc Jan I. z Avizské dynastie.  Po vymření dynastie Aviz po meči roce 1580 bylo Portugalské království připojeno jako korunní země ke Španělskému království a na trůn usedl král Filip II. Španělský (potomek po přeslici, ne však primogeniturní), který zde vládl jako Filip I. "Moudrý".  Po úspěšné vzpouře proti španělským Habsburkům v roku 1640 usedl na trůn vévoda z Braganzy Jan a vládl pod číslovkou čtyři. Janův pra-pra-praděd z otcovy strany Alfons z Braganzy byl nemanželským synem prvního krále z Avizské dynastie Jana I. Jeho babička taktéž o otcovy strany byla vnučkou a primogeniturní dědičkou krále Manuela I. Braganzové vládli až do roku 1853, kdy nastoupili jejich následníci po přeslici z Braganzsko-koburské dynastie. Ti vládli do roku 1910 kdy byl poslední portugalský král Manuel II. "Nešťastný" donucen opustit království.

Portugalská koloniální říše.

První portugalskou kolonií se stala v roce 1415 Ceuta na severoafrickém pobřeží (dnes ve španělských rukou). Ostrov Madeiru objevili portugalští mořeplavci o čtyři roky později. V roce 1441 byla do Lisabonu dopravena první loď s otroky, tento druh obchodu s lidmi se později stal velice výnosný. Portugalci dospěli na pobřeží Senegalu a Sierry Leone v roce 1445, resp. 1446, mezitím probíhala kolonizace Madeiry a Azorských ostrovů, objevených v roce 1427. Na významných místech na pobřeží Afriky Portugalci vztyčovali dřevěné kříže, později kamenné sloupy (Padrões, singulár: Padrão), které označovaly portugalské teritoriální nároky. Na sloupech byl latinsky a portugalsky napsán rok připlutí, jméno námořníka a vládnoucího krále.  Objevení zlata v dnešní Ghaně podpořilo další snahy o objevování nových zemí – zámořské plavby se stávaly velice výnosnými.  Na základě Smlouvy z Tordesillas získalo Portugalsko také exkluzivitu v plavbě okolo Afriky, Vasco da Gama v roce 1498 jako první Evropan doplul okolo Afriky do Indie, kde založil první portugalská stanoviště. Portugalsko se brzy stalo centrem obchodu s Orientem.

Portugalské království (latinsky "Regnum Portugalliae", portugalsky "Reino de Portugal") se rozkládalo na Pyrenejském poloostrově a existovalo mezi lety 1139 až 1910. Hrabství, které bylo součástí Leónského království se osamostatnilo za vlády posledního hraběte Alfonse I., jehož potomci království vládli až do roku 1910.

The Kingdom of Portugal (, ) was a monarchy on the Iberian Peninsula and the predecessor of the modern Portuguese Republic. It was in existence from 1139 until 1910. After 1415, it was also known as the Kingdom of Portugal and the Algarves, and between 1815 and 1822, it was known as the United Kingdom of Portugal, Brazil and the Algarves. The name is also often applied to the Portuguese Empire, the realm's extensive overseas colonies.


Stavba.

Stavba dvojice bitevních lodí této třídy proběhla v letech 1905–1911 v japonských loděnicích v Jokosuce a v Kure. Objednány byly roku 1904. Původně to měla být první japonská plavidla vyzbrojená velkým počtem těžkých 305mm kanónů, analogicky k převratné britské bitevní lodi HMS "Dreadnought". Nedostatek 305mm kanónů si však vynutil použití smíšené hlavní výzbroje. Asi 60% komponentů přitom pocházelo ze zahraničí. Stavba druhé jednotky "Aki" se zdržela, neboť její kýl nemohl být založen, dokud se v doku neuvolnilo místo po bitevním křižníku "Cukuba". Mezitím bylo rozhodnuto "Aki" upravit na silnější pohon parními turbínami a původní 120mm kanóny nahradit ráží 152 mm. Úprav ale bylo více. Výsledné plavidlo mělo větší rozměry a výtlak, přičemž vizuálně se lišilo také přidáním třetího komínu.  Jednotky třídy "Sacuma":

Konstrukce.

"Sacuma".

Hlavní výzbroj tvořily čtyři 305mm kanóny ve dvoudělových věžích, které doplňovalo dvanáct 254mm kanónů ve dvoudělových věžích. Dále nesly dvanáct 120mm kanónů, čtyři 76mm kanóny a pět 450mm torpédometů. Pohonný systém tvořilo 20 kotlů Miyabara a dva trojčinné parní stroje o výkonu 17 300 hp, pohánějící dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 18,25 uzlu.

"Aki".

Hlavní výzbroj tvořily čtyři 305mm kanóny ve dvoudělových věžích, které doplňovalo dvanáct 254mm kanónů ve dvoudělových věžích. Dále nesly osm 152mm kanónů, dvanáct 76mm kanónů a pět 450mm torpédometů. Pohonný systém tvořilo 15 kotlů Miyabara a dvě parní turbíny Curtis o výkonu 24 000 hp, pohánějící dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 20 uzlů.

Modifikace.

Obě jednotky za první světové války dostaly dva protiletadlové 76mm kanóny. Na "Aki" byly zároveň čtyři 76mm kanóny odstraněny.

Třída Sacuma byla třída predreadnoughtů japonského císařského námořnictva. Postaveny byly dvě jednotky této třídy. Ve službě byly v letech 1910–1923. Byly to první bitevní lodě postavené japonskými loděmicemi. Obě byly vyřazeny na základě Washingtonské konference.

The was a pair of semi-dreadnought battleships built for the Imperial Japanese Navy (IJN) in the first decade of the 20th century. They were the first battleships to be built in Japan and marked a transitional stage between the pre-dreadnought and true dreadnought designs. They saw no combat during World War I, although led a squadron that occupied several German colonies in the Pacific Ocean in 1914. Both ships were disarmed and expended as targets in 1922–1924 in accordance with the terms of the Washington Naval Treaty of 1922.


Průběh a rozsah katastrofy.

Z kaliště uniklo cca 700 tis. kubíků červeného kalu obsahujícího podle měření Greenpeace 110 mg/kg arzénu, 1,3 mg/kg rtuti a 660 mg/kg chromu, což jsou velmi vysoké hodnoty. Zaplavená oblast se odhaduje na 40 km2. Místy vrstva bahna dosahovala až výše dvou metrů. Vláda v oblasti vyhlásila stav ohrožení.  Až dva metry vysoká vlna kalu, která vydávala podle svědků „ničivý a bublající hluk“, zničila v postižených obcích většinu domů a zahrad, vzala most, vyvracela stromy, převracela automobily. Některé z nich odnesla až dva kilometry daleko, stejně jako nábytek a další věci. Kal se dostal do řeky Marcal a do potoka Torna. V řece Marcal bylo naměřeno 6. října pH 12, což je hodnota neslučitelná se životem jakýchkoliv živočichů, v řece i v potoce zmizel veškerý život, na jejich březích ležely mrtvé ryby. Na 500 pracovníků krizového centra, vojáci a experti MAL se snažili snížit sádrovcem a octem pH v řece alespoň na 9, aby ochránili život v řekách Rába a Mošonský Dunaj, potažmo i Dunaj. Do Ráby a 7. října i do Dunaje se nakonec kal dostal, ale tam životní prostředí díky neutralizaci výrazně neohrozil, k neutralizaci bylo použito více než 300 tun látek. Situaci někteří lidé přirovnali ke katastrofě v Černobylu, zpočátku kolovaly informace o zvýšené radioaktivitě kalu a o obsahu kyanidu, které byly vzápětí ochranným výborem dementovány.  20. října už bylo v řece Marcal naměřeno pH už jen 9,5, ale za únosnou mez je považováno pH 8. Po několika dnech, kdy se objevovaly prudké deště, se 21. října dostalo červené bahno z okolních polí opět do potoka Torna, jeho voda byla opět červená.

Sanace škod.

Ministerstvo životního prostředí tvrdí, že původní hráz již nelze opravit a že se dříve nebo později celá severní stěna zřítí. To by mělo za následek vytečení dalších cca 500 tisíc kubíků kalu. Proto byla vybudována nová hráz, která má zachytit, případně zpomalit případný další tekoucí kal, který již bude hustší s menším obsahem vody a tudíž i pomalejší. Hráz je dlouhá cca 1500 metrů (o kilometr víc, než se počítalo v původních krizových plánech), v základně je široká 30 metrů a vysoká je čtyři metry. 9. října byl kvůli hrozbě dalšího protržení hráze evakuován Kolontár a obyvatelé Devecseru byli vyzváni, aby byli na případnou evakuaci připraveni. Obyvatelé se vrátili do domovů 15. října, až po dostavbě nové hráze. Přes 200 se jich ale podle Úřadu ochrany proti katastrofám rozhodlo nadobro přestěhovat, prázdných zůstalo asi 94 domů. Obyvatelé Kolontáru a dalších dvou vesnic, kteří o své domy zcela přišli, získají podle ministra vnitra náhradní bydlení.  Odstraňování škod bude trvat nejméně rok a bude stát asi miliardu korun, škody se odhadují na 1,7 mld. Kč. V celé oblasti bude muset být podle odhadů Ministerstva životního prostředí odtěžena dvoucentimetrová vrstva půdy. Později se objevily informace o zamoření až deseticentimetrové vrstvy půdy. Evropská unie prostřednictvím komisařky pro mezinárodní spolupráci, humanitární pomoc a krizové situace Kristaliny Georgievové oznámila, že EU poskytne Maďarsku stroje, vozidla a materiál potřebný k překonání následků neštěstí. S finanční pomocí při sanaci, kterou Maďarsko očekávalo, země počítat nemůže, protože katastrofu zavinilo lidské selhání a škody nepřesahují 0,6 procenta HDP. EU ale zvažuje poskytnutí finančních prostředků pro obecný rozvoj venkova a na projekty zaměřené na ochranu životního prostředí.  Existují obavy, že i přes skrývku kontaminované půdy se kal v zemině usadí a zpustoší tak zemědělské plochy. Další obavou je, že vítr rozfouká vysušený kal až do patnáctikilometrové vzdálenosti.

Pozadí.

Světový fond na ochranu přírody upozornil na leteckou fotografii společnosti Interspect z 11. června téhož roku, která ukazuje podle odborníků nevelký proud červené hmoty prosakující skrz ochrannou hráz. Šéf firmy Interspect Gábor Bakó prý fotografii poskytl ekologickým a univerzitním odborníkům, ale ti nereagovali. Policie nyní fotografii zkoumá, aby prošetřila, za jakých okolností ke katastrofě došlo. Hráz zkoumala necelé dva týdny před protržením také vládní agentura pro ochranu životního prostředí, ale nenalezla žádné vážné problémy. Ekologové v Maďarsku už delší dobu upozorňovali na špatné zajištění kaliště nejen v Ajce, to ale nebylo bráno na zřetel.

Vyšetřování.

V případu se ihned angažoval premiér Viktor Orbán. 11. října byl obviněn z nedbalosti generální ředitel firmy Magyar Allumínium Zoltán Bakonyi kvůli nevypracování mimořádného plánu pro krizové situace a posléze byl zatčen. Všechna obvinění ale soud označil za nepodložená a 13. října byl Bakonyi opět propuštěn. Později policie vyslýchala ještě další 3 lidi, kteří by mohli být za protržení zodpovědní. V současnosti jsou všichni stíhaní na svobodě, Bakonyi kvůli obvinění ze spáchání trestného činu veřejného ohrožování s následkem úmrtí několika osob a další představitelé společnosti MAL kvůli obvinění z činu veřejného ohrožování a poškození životního prostředí. Všem zablokoval soud ve městě Veszprém majetek.  Továrna byla po incidentu mimo provoz a je na dva roky pod nucenou správou státu. Politici jí chtěli co nejrychleji znovuotevřít, protože zaměstnává spoustu místních obyvatel. To odmítalo Greenpeace a požadovalo po vládě prověření bezpečnosti všech výrobních zařízení MAL mezinárodní nezávislou expertní komisí. Nakonec ale 19. října přece jen k otevření došlo a kal začal být odváděn do prozatím nevyužívané jímky. Hliníkárna oznámila, že obětem havárie vyplatí odškodné, během následujících pěti let by měly ze speciálně zřízeného fondu obdržet postupně 5,5 milionu eur.  Podle ministerstva životního prostředí hrozí společnosti MAL pokuty za poškození životního prostředí. To bylo dosud vyčísleno nejméně na sto milionů dolarů. Společnost MAL se dodatečně omluvila pozůstalým obětí a zraněným a uvedla, že je připravena zaplatit za vzniklé škody určitou kompenzaci úměrně své odpovědnosti, kterou ale podle svých vyjádření odmítá.  Společnost MAL tvrdí, že při privatizaci hliníkárny v roce 1997 jí stát zavázal aby na ochranu životního prostředí vyčlenili 3,6 miliard forintů a z této částky postavili desetikilometrovou ochrannou zeď, která měla zabránit pronikání červeného kalu do okolí a do spodních vod. Tento požadavek společnost označila za neodborný a postavení zdi označila za hlavní dílčí příčinu neštěstí. Postavená, do země zapuštěná ochranná zeď podle MAL vytvořila podzemní nádrž pod odkalištěm, kde se shromažďovala voda. Po několikadenním dešti předcházejícímu katastrofě se tak podloží nádrže stalo nestabilním a stěna odkaliště se v důsledku toho protrhla.

Soudní proces.

V lednu 2016 maďarský soud osvobodil všechny obžalované manažery z vedení hliníkárny, kteří byli podle prokuratury zodpovědní za protržení hráze a obžalováni ve věci veřejného ohrožování či způsobení ekologické katastrofy. Soudní verdikt není pravomocný, neboť prokuratura se proti rozsudku odvolala.

Reakce ve světě.

Česká republika.

V reakci na tuto havárii prověřili hasiči na popud ministra vnitra Radka Johna 45 vytipovaných odkališť v České republice. Do 20. října byly všechny kontroly vyhodnoceny a u žádného odkaliště nebyly shledány závady. V ČR už k podobnému incidentu došlo. V roce 1982 se protrhla hráz dnes již rekultivovaného odkaliště S - 4 sever neratovické chemičky Spolana ležící nedaleko od pravého břehu Labe. Do okolí uniklo cca 15 000 tun popílku. Šetření tehdy ukázalo, že protržení způsobil silný vítr, průleh hráze, vyšší akumulace vody a nedůsledné provádění technicko-bezpečnostního dohledu.

Slovensko.

Kontrola odkališť proběhla v reakci na neštěstí v Ajce také na Slovensku. Kontrola odhalila zvýšené riziko havárie na odkališti Slovinky, a to v případě abnormálních dešťů. Skládka ohrožuje některé okolní domy a také nedaleké město Krompachy, v případě protržení hráze by okolí zaplavily statisíce tun kalu s vysokým obsahem arsenu, a to až do třímetrové výšky. Slovenský stát chce situaci na tomto odkališti řešit s pomocí evropských fondů, majitel odkaliště je totiž v konkurzu a sanaci hráze tak nemůže uhradit.

Protržení hráze odkaliště poblíž města Ajka a následné zaplavení několika sídel červeným kalem byla rozsáhlá ekologická havárie v Maďarsku, která se odehrála v říjnu roku 2010.

An industrial accident at a caustic waste reservoir chain took place at the Ajkai Timföldgyár alumina plant in Ajka, Veszprém County, in western Hungary. On 4 October 2010, at 12:25 CEST (10:25 UTC), the northwestern corner of the dam of reservoir number 10 collapsed, freeing approximately one million cubic metres (35 million cubic feet) of liquid waste from red mud lakes. The mud was released as a wave, flooding several nearby localities, including the village of Kolontár and the town of Devecser. Ten people died, and 150 people were injured. About of land were initially affected. The spill reached the Danube on 7 October 2010.


První fáze.

Ruské impérium se k pobřeží Černého moře a následně k jeho částečnému ovládnutí (pokud možno včetně úžin spojujících toto moře se Středozemním mořem) snažilo dostat už za Petra I. Velikého, ale významné územní zisky se mu podařily až za vlády Kateřiny II. Veliké, která zvítězila v rusko-turecké válce let 1768–1774. Následná Mírová smlouva z Küčük-Kainardži z roku 1774 jednak přesunula Krymský chanát z faktické osmanské nadvlády pod nadvládu ruskou, jednak přiznala ruskému impériu Kabardu (v moderním dělení nížinná část Kabardsko-Balkarska).  O nadvládu nad Kavkazem v té době kromě Ruska usilovala kromě Osmanské říše také Persie, která byla stejně jako osmanská říše převážně islámskou říší, avšak na rozdíl od sunnitského (dnešního) Turecka s převahou šíitského směru. Malé, převážně křesťanské Kartlijsko-kachetské království (východní část rozpadlého Gruzínského království) mělo jen malé šance obhájit plnou samostatnost, a tak se král Erekle II. se svým královstvím v roce 1783 Georgijevskou smlouvou odevzdal pod ochranu nábožensky spřízněného Ruského impéria (mj. se na základě této smlouvy stal gruzínský primas stálým členem ruského Nejsvětějšího synodu). Ruská ochrana sice zpočátku příliš nefungovala a nezabránila pustošivému perskému vpádu v roce 1795, nicméně v roce 1799 byla vybudována Gruzínská vojenská cesta, a když v roce 1800 propukly v Kartlijsko-kachetském království následnické spory, vyřešil car Pavel I. situaci jeho anexí a odstavením vládnoucí dynastie od moci. V roce 1810 následovala anexe západní části dnešní Gruzie – Imeretského království. Rusko tak upevnilo svoji nadvládu nad velkým územím v oblasti Zakavkazska jižně od hlavního kavkazského hřebene.  Na pobřeží Kaspického moře zaznamenalo ruské impérium územní zisky v důsledku vítězné rusko-perské války v letech 1804–1813. V následné Gulistánské smlouvě se Persie vzdala svých nároků na území Dagestánu, východní Gruzie i Ázerbájdžánu, tedy tehdejších chanátů Šírvánského, Baku, Derbentského, Karabažského, Gandžinského, Šekského, Qubského a části Talyšského chanátu.

Druhá fáze.

Na další vývoj v regionu měla zásadní vliv drinopolská smlouva z roku 1829, podle níž Osmanská říše přiznala Ruskému impériu právo na černomořské pobřeží od řeky Kubáň po přístav Poti. V západní části Kavkazu se Čerkesové začali proti této smlouvě a ruské nadvládě vojensky bránit. Ve východní části Kavkazu se v letech 1831–1859 Rusům postavil avarský imám Imám Šamil, který sjednotil Avary, Čečence a další národy v boji proti Rusům. V roce 1845 utrpěla armáda generála Voroncova drtivou porážku proti Šamilově vojsku (pod velením Bajsangura Benojského) a Rusové byli vyhnáni ze svých pevností v Čečensku a Dagestánu. Za krymské války (1853–56) ruská aktivita v celé oblasti Kavkazu poklesla a se Šamilem byl vyjednán mír. K obnovení válečného stavu však došlo již v roce 1855.  Avarsko-čečenské povstání skončilo zajetím Imáma Šamila v roce 1859, když jeho armáda nemohla odolat nově posílené ruské armádě generála Alexandra Barjatinského o síle 240 000 mužů.  Válka na východním Kavkazu zajetím Šamila skončila, ale na západním Kavkazu stále ještě docházelo k ozbrojeným střetům, především s Čerkesy. Za oficiální ukončení války je považován dekret cara Alexandra II. z 2. června 1864.

Kavkazská válka neboli ruské dobývání Kavkazu je označení pro boje probíhající v letech 1817 až 1864 na Kavkazu, přesněji v Předkavkazsku, mezi Ruským impériem a státními útvary původních obyvatelů, zejména Čečenců, Abchazů, Dagestánců a Čerkesů (mezi posledně jmenovanými obzvláště Adygejců). Ze strany Ruska se nejednalo o klasické vojenské tažení s nepřetržitým důrazem, ale spíše o postupné vytlačování protivníků, bojujících hlavně partyzánskými metodami, a jejich postupnou asimilaci. Navíc například v letech 1826–1828 byla pozornost impéria upřena na tehdy probíhající válku s Persií, a obdobně se jeho pozornost dvakrát obrátila také k Osmanské říši, a to kvůli válce v letech 1828–1829 a Krymské válce v letech 1853–1856.

The Caucasian War (; "Kavkazskaya vojna") of 1817–1864 was an invasion of the Caucasus by the Russian Empire which resulted in Russia's annexation of the areas of the North Caucasus, and the ethnic cleansing of Circassians. It consisted of a series of military actions and atrocities waged by the Empire against the native peoples of the Caucasus including the Chechens, Adyghe, Abkhaz–Abaza, Ubykhs, Kumyks and Dagestanians as Russia sought to expand. Among the Muslims, resistance to the Russians was described as jihad.


Život a vláda.

Na jaře roku 1300 Bulhaři navštívili Mongoly v jejich táboře. Car Jiří I., Terterův syn, tam byl jako rukojmí (vazal) mocného chána Nogaj, který již neměl o zpustošené Bulharsko zájem. Ten však Jiřího v roce 1292 propustil a vzal si dalšího vazala – bojara Smilce, věrného Mongolům. A tak si Jiří I. musel hledat místo jinde v Byzantské říši.  Mezitím se v hlavním městě Bulharska – Velikém Tarnovu – připravoval na svou vládu car Todor Svetoslav. Začal naplno realizovat starou myšlenku v bulharském přísloví: „Dříve než se naučíš někomu poroučet, musíš se naučit poslouchat a podřizovat se jiným.“ Nenáviděl Mongoly, kteří vládli v jeho zemi, ale aniž by se angažoval v politice, je nemohl nijak vyhnat ze své země. Když byla mongolská armáda v jedné ze svých bitev poražena, car využil situace a utekl z Tarnova. Na to však, aby z trůnu sesadil bojara Smilce, potřeboval pomoc Nogajova syna, chána Čaky.  Nyní ještě nenastal čas, aby se Todor Svetoslav korunoval za cara země. Musel se vypořádat s chánem Toktuem. Místo toho udělal carem Čaku, který však nevládl dlouho. Jako cenu za výkupné nový chán Tatarů určil Čakovu hlavu. A tak se na konci roku 1300 car Todor Svetoslav konečně dostal na trůn. Jeho vláda trvala 21 let. Hned na začátku vlády s Tatary podepsal mírovou smlouvu, která měla chránit severní hranici. Postupně se ze země vytrácel vliv Tatarů.  Pak se již mohl soustředit na vnitřní politiku v zemi. Hlavním úkolem bylo vypořádat se s Byzantinci. Porazil zbývající bojary ze Smilcovy rodiny a přitvrdil svou vládu v jižní oblasti Balkánu. Dokonce jeho strýc – despota Eltimir – se dobrovolně vzdal svému synovci a car tak získal pevnost Krun a okolní oblasti byly připojeny k Bulharsku. Eltimira dal zabít, protože za jeho zády spolupracoval s Tatary. Severozápadní území se stalo nezávislým a bylo řízeno Šišmanem – pozdějším bulharským carem – ve spolupráci se Srby.  V létě roku 1304 se chtěl císař Andronikos II. oplatit Bulharsku za sesazení Smilce ze trůnu. Bojoval s nimi i jeho bratr. Ani oni však neuspěli proti silné armádě cara Todora Svetoslavova a z bitvy ve Skafidském údolí (dnes u řeky Fakija ) odešli poraženi. Bulharsko znovu získalo nějaké území. Bojovalo se do roku 1307, kdy vyčerpaný Andronikos II. podepsal mírovou smlouvu, která ho zavazovala na 15 let neútočit na zem Teodora Svjatoslava. Dlouho očekávaný mír přivedl Bulharsko k ekonomickému rozvoji země. Car navázal a rozšířil kontakty se Srby a navázal nové s Benátkami a Janovem. Obchodování zažilo nevídaný rozvoj. Obyvatelstva přibývalo a car začal bohatnout.  Todor Svetoslav umřel stářím v roce 1321 spokojený a šťastný, že pozvedl krajinu z prachu země a dovedl ji do takového stavu, v jakém ji nechal car Ivan Asen II.. Během své vlády dokázal zvítězit nad chaosem, který v zemi vládl a spojit Bulharsko do jednotného státu téměř po 50 letech. Po Todorově smrti nastoupil na trůn jeho nejstarší syn Jiří II. Terter.

Manželství a potomci.

Teodor se oženil celkem dvakrát; poprvé s Eufrozinou Bulharskou, a podruhé s Theodorou Palaiologinou, řeckou princeznou. Z prvního manželství měl pouze syna Jiřího, který později nastoupil na jeho místo, druhé manželství již bylo bezdětné.

Teodor Svjatoslav nebo Todor/Teodor Svetoslav/Svetislav/Svetoslavov byl v letech 1300 až 1322 bulharský car. Jeho rodiči byli Jiří I. Bulharský a Marie Terter.

Theodore Svetoslav (, "Todor Svetoslav" and also Теодор Светослав, "Teodor Svetoslav") ruled as emperor (tsar) of Bulgaria from 1300 to 1322. The date of his birth is unknown. He was a wise and capable ruler who brought stability and relative prosperity to the Bulgarian Empire after two decades of constant Mongol intervention in the internal issues of the Empire. Theodore Svetoslav's reign began with the return of Southern Bessarabia to Bulgaria and a few years later he managed to defeat the Byzantines and retake most of northern Thrace occupied by them during the crisis. After 1307 he led a peaceful policy towards all neighbours, which resulted in expanded trade and economy.


Kariéra.

Pocházel z obchodnické rodiny irského původu, v námořnictvu sloužil od dětství (1680), rychlého postupu dosáhl v nástupnických bojích po Slavné revoluci, kdy byl povýšen na poručíka (1689) a kapitána (1690). Za devítileté války sloužil ve Středomoří, v letech 1697–1698 byl jako guvernér v [[Newfoundland]u pověřen obranou anglických kolonií v [[Kanada|Kanadě]]. Po neúspěchu bojů proti Francouzům se vrátil do Anglie a na jaře 1699 byl z námořnictva propuštěn. Téhož roku se oženil s Elizabeth Aylmer (1682–1763), dcerou admirála [[Matthew Aylmer|Matthewa Aylmera]], což předurčilo jeho další kariéru za války o španělské dědictví.  Na počátku [[Válka o španělské dědictví|války o španělské dědictví]] dostal jako kapitán pod velení vlastní loď, zúčastnil se tažení do [[Cádiz]]u, [[Bitva u Málagy|bitvy u Malagy]] a dobytí [[Barcelona|Barcelony]]. V roce 1705 byl povýšen do šlechtického stavu, v roce 1707 byl povýšen na [[kontradmirál]]a a stal se zástupcem vrchního velitele ve [[Středomoří]]. Jako velitel lodi "Torbay" byl přítomen ztroskotání části britské flotily u souostroví [[Scilly]] a smrti [[Cloudesley Shovell|admirála Shovella]]. V návaznosti na to byl Norris povýšen na [[viceadmirál]]a (1708), a i když formálně zůstával velitelem ve Středomoří, převzal osobně velení flotily v [[Baltské moře|Baltském moři]] a v roce 1709 byl povýšen na [[admirál]]a. V roce 1708 byl zvolen do [[Dolní sněmovna Spojeného království|Dolní sněmovny]] a poslancem zůstal čtyřicet let až do své smrti, politicky patřil k [[Whigové|whigům]]. Po nástupu [[Robert Harley, 1. hrabě z Oxfordu|Harleyovy]] vlády byl odvolán z postu velitele ve Středomoří (1711), poté se aktivně věnoval politice jako poslanec, sledoval vývoj války a angažoval se v záležitostech námořnictva.  [[Soubor:Hemsted_Park,_Benenden.jpg|náhled|vlevo|Zámek "Hemsted Park" ([[Kent]]), sídlo admirála Norrise od roku 1718]] Po válce o španělské dědictví byl pověřen ochranou britských obchodních zájmů v [[Severní moře|Severním]] a [[Baltské moře|Baltském moři]]. V letech 1715–1718 působil příležitostně diplomaticky v [[Ruské impérium|Rusku]], ale neměl statut vyslance. Když v rámci [[Severní válka|severní války]] převzal car [[Petr I. Veliký|Petr I.]] osobně velení koaličního loďstva vypraveného proti [[Švédsko|Švédsku]], admirál Norris se stal jeho zástupcem (1718), později byl britským komisařem při [[Nystadská smlouva|mírových jednáních v Nystadu]]. V letech 1718–1730 byl lordem admirality, z toho v letech 1727–1730 fakticky zastával funkci prvního námořního lorda. Po roce 1730 přešel do opozice proti [[Robert Walpole|Walpolově]] vládě, v roce 1734 přesto dosáhl hodnosti [[velkoadmirál]]a ("Admiral of the Fleet"). V letech 1734–1744 byl vrchním velitelem britského loďstva, během [[Válka o Jenkinsovo ucho|války o Jenkinsovo ucho]] osobně velel v [[Lamanšský průliv|kanálu La Manche]], v roce 1739 byl jmenován členem Tajné rady. Během [[války o rakouské dědictví]] byl v roce 1744 pověřen obranou britského pobřeží před chystanou francouzskou invazí. Francouzské loďstvo však bylo zničeno v bouři a Norris téhož roku odešel do výslužby. Do smrti zastával čestný post viceadmirála Velké Británie (1736–1749) a zůstal také poslancem Dolní sněmovny.  Jeho sídlem byl zámek "Hemsted Park" ([[Kent]]), který koupil v roce 1718 od rodiny Guldefordů. Věnoval se zde úpravám parku a rozšiřování pozemků, na tomto zámku také zemřel. Panství prodali potomci v roce 1780, později zámek vlastnil významný státník [[Gathorne Hardy]]. Z manželství s Elizabeth Aylmer měl admirál Norris pět dětí, z nichž dcera Lucy se provdala do spřízněného rodu Aylmerů. Nejstarší syn John (1702–1767) byl poslancem Dolní sněmovny, další synové sloužili u námořnictva, Henry Norris (1710–1764) dosáhl hodnosti viceadmirála.

Odkazy.

Externí odkazy.

[[Kategorie:Admirálové Royal Navy]] [[Kategorie:Angličtí šlechtici]] [[Kategorie:Britští politici]] [[Kategorie:Poslanci Dolní sněmovny Spojeného království]] [[Kategorie:Diplomaté Spojeného království]] [[Kategorie:Osobnosti válek o dědictví španělské]] [[Kategorie:Osobnosti severní války]] [[Kategorie:Stuartovská Anglie]] [[Kategorie:Georgiánské období]] [[Kategorie:Narození 1670]] [[Kategorie:Osoby s nejistým datem úmrtí]] [[Kategorie:Muži]]

Sir John Norris (1670 – 13. června 1749, Hemsted Park, Anglie) byl britský admirál a úspěšný námořní vojevůdce válek 17. a 18. století. Vynikl ve válce o španělské dědictví, kdy dosáhl hodnosti admirála (1709). Později působil i jako diplomat v Rusku, byl také aktivním politikem jako dlouholetý poslanec Dolní sněmovny. V roce 1734 byl povýšen na velkoadmirála a v letech 1734–1744 byl vrchním velitelem britského loďstva.

Admiral of the Fleet Sir John Norris (1670 or 167113 June 1749) was a Royal Navy officer and Whig politician. After serving as a junior officer during the Nine Years' War and the Williamite War in Ireland, he was given command of a squadron sent to North America to protect British settlements on the banks of Hudson Bay in 1697. Although he developed a plan to recapture some territories in Newfoundland and Labrador taken by French forces the previous winter, he was prevented from implementing that plan when the local council overruled him.


Popis.

Makroznaky.

Klobouk o průměru 2-7 cm je zprvu sklenutý, později zploštělý se zamáčklým středem, který může být až široce vyhloubený. Bývá tence až středně masitý, v mládí pevnější, poté až křehký. Ztenčený okraj klobouku je tupý a hladký, v dospělosti krátce rýhovaný. Hrubá a tenká pokožka, jež se dá dalece sloupnout, je za sucha matná (voskovitá na dotek), za vlhka lesklá a kluzká. Barevná různorodost (fialovo-červený, růžově až tmavě červený, střed tmavší až načernalý, někdy olivový).  Lupeny jsou spíše řidší, volné či krátce přirostlé ke třeni s nerovným ostřím. Barva lupenů je bílá až lehce nažloutlá.  Třeň je válcovitý s lehce rozšířenou bází a jemným vrásněním, uvnitř vatovitý, barva bílá a ve stáří žloutne. Třeň dosahuje délky 2-7 cm a šířky 0,8-2 cm.  Dužnina může být cítit po amylacetátu, kokosové moučce či ovoci. Je bílé barvy a silně palčivé chuti.  Výtrusný prach bělavý.

Mikroznaky.

Vejčité až kulovité a'síťnaté' výtrusy (výrůstky, např. bradavky či ostny, jsou zcela propojené a tvoří síť ). Velikost výtrusů je 7,2-10 x 6,5-8,5 μm.  Bazidie se čtyřmi výtrusy, cystidy vyčnívají a na konci mají výrůstky.

Výskyt.

Vyskytuje se od srpna do listopadu v jehličnatých, listnatých ale i smíšených lesích či alejích, především pod buky, duby a smrky, na vlhkých a stinných místech. V ČR velmi častý druh holubinky.

Užití.

Jedná se o nejedlou houbu silně palčivé chuti. V některých atlasech je označována za jedovatou. Holubinka křehká se řadí mezi houby vyvolávající gastrointestinální otravy, tj. podráždění až zánět sliznic trávicího ústrojí.

Holubinka křehká "(Russula fragilis)" je nejedlou houbou z čeledi holubinkovitých. Jedná se o běžný druh holubinky vyskytující se ve středoevropských klimatických podmínkách.

The inedible wild mushroom Russula fragilis, which goes by the common name of the fragile brittlegill, is a member of the genus "Russula", whose members are commonly known as brittlegills. It is a small, fragile, long stemmed, and variably coloured brittlegill, found in mixed forests, and woods in Europe, Asia, and North America.