Historie.

Búrský buldok byl vyšlechtěn v oblasti dnešní Jihoafrické republiky do své současné podoby asi v 17. století. Jeho původním využitím bylo hlavně hlídání majetku, ale současně i ochrana dětí nebo stád, popřípadě lov divoké zvěře. Pravděpodobně vznikl přirozenou selekcí z asyrských molosů. Tyto psy sem pravděpodobně přivezli Búrové a jednalo se o psy typu mastif s těžkou tělesnou konstrukcí a polosvislýma ušima. Pověst říká, že Holanďan Jan Van Riebeeck, který kolonizoval Jihoafrickou republiku, si s sebou přivezl mohutného a silného psa typu mastif.  V druhé polovině 20. století plemeno málem vymřelo, protože veřejnost neměla o velké mastify s loveckými pudy již zájem. V 80. letech 20. století ale několik chovatelů založilo SABT (dnes SABBS ) – sdružení chovatelů boerboelů. Díky nim plemeno nakonec nevymřelo a opět se začalo používat k účelům, k jakým bylo vyšlechtěno, a to k ochraně místních farem, které vlastní převážně bělošská část obyvatelstva. Ti vlastní chovatelské stanice, kde je i několik desítek psů tohoto plemene.  V současné době je hojně zaznamenán i v Evropě, kde toto plemeno získává na oblibě a jsou zde importováni jedinci přímo ze země původu. I v Česku se vyskytuje několik chovatelských stanic tohoto plemene. V zemi svého původu se stále chová, je zastřešen organizací SABBS, která určuje celosvětový trend chovu a za jakých podmínek je pes vhodný k chovu (tj. appraisal – speciální bonitace vyjádřená v %, povinné výsledky rtg. kyčlí i loktů, profil DNA). V ČR jeho chov zastřešuje Boerboel Club a Moravia Dog Club, který je postaven na stejných požadavcích chovu jako v zemi původu. Na rozdíl od chovu boerboela v ČR pod FCI, kde stačí jen 2 podmínky: výsledek rtg. kyčlí do stupně D/D (3.stupeň) a absolvování 1 výstavy se známkou VD/D, nebo místo výstavy absolvování bonitace.

Charakteristika.

Vzhled.

Boerboel je robustní a houževnatý pes typu mastif. Hlava má být velká, ale úměrná ke zbytku těla, říká se o ní, že reprezentuje jeho celý charakter. Ocas je často kupírován, jak uvádí standart, ale není to podmínkou pro všechny psy tohoto plemene. Barva srsti může být šedá, žlutá, hnědá, černá nebo žíhaná, je povolená modrá (dilute – ale při zachování černého nosu). V kohoutku měří psi od 60 cm a feny od 55 cm.

Povaha.

Boerboel je pes, který má tendencí být dominantní a má velmi silný teritoriální pud. Boerboel potřebuje být s majitelem v kontaktu, pokud majitel odejde z domu na delší čas, může mít hlavně v mládí destruktivní tendence. Je aktivní a překvapivě i mrštný, hravý. Inteligentní a bystrý pes, který se dokáže sám rozhodnout. Je schopen výcviku poslušnosti, ale nečekejme od něj takové výkony jako u služebních plemen. Nicméně jeho přednosti ocení majitel při výcviku obran, kdy se projeví jeho vlastnosti, pro které byl šlechtěn.  S cizími lidmi, v přítomnosti majitele, by měl vycházet bez problémů. Pokud je mu svěřen objekt, dvůr, zahrada k hlídání a majitel není v dosahu, projevuje se jako nekompromisní hlídač. Dělá svou práci dobře a důkladně. Miluje děti a všechny členy rodiny a je schopen je bránit i bez předchozího výcviku. S domácími zvířaty vychází zpravidla dobře, vše je podmíněno správnou socializací, která probíhá stejně jako u ostatních plemen. Této fázi vývoje je potřeba věnovat speciální pozornost, čas a vedení a z boerboela se stává plnohodnotný člen rodiny s citem pro správné vyhodnocení situace.

Chov.

Protože boerboel potřebuje kontakt s majitelem a je citlivý na studené počasí, je vhodnější chovat jej v domě. Pokud se majitel rozhodne chovat toto plemeno venku, je nutné, aby měl zateplenou boudu, kam nefouká vítr a dostatečný prostor k běhání, hlídání a hraní. Boerboelova srst nevyžaduje příliš péče. Je krátká a hustá a 2x ročně líná (na jaře a na podzim), v tuto dobu je nutné věnovat jí více času, mimo toto období ale žádnou péči nepotřebuje. Mytí šamponem srsti nevadí.  Tito psi pohyb samozřejmě vyžadují, jsou aktivní a mají rádi pohyb, proto je dobré mít toto na paměti při jeho pořizování. Není pro ně vhodný běh při kole nebo psí sporty jako je agility či dogdancing. Vyžadují ale důsledný výcvik i výchovu. Majitel musí být zkušený v zacházení se psy se sklony k dominanci. Hlavně pak psi (samci) bývají dominantní a nejedná se jen o výchovu, ale i o genetické předpoklady. Vše se ale opět opírá o důslednou socializaci v mladém věku a zkušené vedení. Někdy toho nejsou schopni ani sami chovatelé, při pořizování psů je proto potřeba věnovat dostatečnou pozornost také výběru chovatelské stanice.

Zdraví.

Jednou z největších deviz plemene je, že statisticky má jeden z nejlepších výsledků postižení dysplazií kyčlí a loktů. I zde platí osvědčená zásada – méně je více – jak extra silného krmiva, tak přehnaného pohybu v době růstu. Ve štěněcím věku se jeho klouby nesmějí tolik namáhat. Je nutné, aby měli kvalitní stravu speciálně pro velká plemena, nedílnou součástí je kvalitní maso, nejlépe syrové. Je-li to vyžadováno, mohou se podávat různé doplňky stravy (např. kalcium v období výměny zubů, na vazy a šlachy, různá forma na trhu široce dostupné kloubní výživy apod.).

Boerboel nebo též dříve búrský buldok je molossoidní plemeno psa vyšlechtěné v Jižní Africe. Mezinárodní kynologická federace (FCI) jej neuznává a řadí se tedy mezi plemena neuznaná.

The Boerboel, is a large, mastiff-type dog breed from South Africa that is bred for the purpose of guarding the homestead and working the farm. They are one of the most powerful dog breeds in the world and have an estimated bite force around 800-850 PSI.


Klubová kariéra.

Jeho první debut v týmu Valencie proběhl 24. září 2003 v prvním kole poháru UEFA proti AIK Stockholm, ale přesto první roky strávil většinu času spíše v B-týmu.  V srpnu 2004 byl Albiol na cestě podepsat dohodu o přestupu do týmu Getafe CF, ale před začátkem sezóny se stal účastníkem vážné dopravní nehody a skončil na intenzivní péči. I přes vážná zranění za půl roku znovu naskočil do týmu Valencie a svými výkony se konečně probojoval do základní sestavy.  V červenci 2013 přestoupil z Realu Madrid do italského klubu SSC Neapol. Podepsal smlouvu na 4 roky. S Neapolí nepostoupil ze základní skupiny F do vyřazovacích bojů Ligy mistrů 2013/14, italský tým v ní obsadil třetí místo, přestože měl stejný počet bodů (12) jako první Borussia Dortmund a druhý Arsenal FC. V sezóně 2013/14 vyhrál s SSC Neapol italský pohár Coppa Italia, ve finále SSC porazil Fiorentinu 3:1.  V červenci 2019 zamířil do Villarrealu za částku čtyři miliony eur.

Reprezentační kariéra.

V A-mužstvu Španělska přezdívaném "La Furia Roja" debutoval 13. 10. 2007 v Aarhusu v kvalifikačním zápase proti domácímu týmu Dánska (výhra 3:1).  Se španělskou reprezentací vyhrál dvakrát Mistrovství Evropy (EURO 2008 a 2012) a jednou Mistrovství světa (2010).  Trenér Vicente del Bosque jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii, kde Španělé jakožto obhájci titulu vypadli po dvou porážkách a jedné výhře již v základní skupině B.

Úspěchy.

Klubové.

Valencia Real Madrid SSC Neapol

Raúl Albiol Tortajada [raúl albijol tortachada] (* 4. září 1985, Vilamarxant, Španělsko) je španělský fotbalový obránce a reprezentant, od roku 2019 hráč španělského mužstva Villarreal CF.

Raúl Albiol Tortajada (, ; born 4 September 1985) is a Spanish professional footballer who plays for Villarreal and the Spain national team.


Mechanizmus.

Základními dvěma mechanizmy vzniku supraventrikulární tachykardie jsou zvýšená automacie a reentry.  Zvýšená automacie je stav, kdy existuje v srdci zdroj vzruchů, který tyto generuje rychleji než normální zdroj (pacemaker) - tedy sinoatriální uzel. Srdeční buňky mají schopnost spontánní depolarizace - tedy samovolné změny membránového napětí, kdy po překročení jistého prahového napětí dojde ke vzniku vzruchu (rychlé depolarizaci). Za patologických stavů může existovat zdroj, v jehož buňkách probíhá spontánní depolarizace rychleji než sinoatriálním uzlu, kde je za normálních okolností nejrychlejší. Takový patologický zdroj pak celému srdci vnutí svou frekvenci a může být příčinou tachykardie.  Reentry je stav, kdy dochází abnormálnímu kroužení vzruchu po určité dráze v srdci a kroužící vzruch odtud aktivuje zbytek srdce. Tyto dráhy můžou být různě dlouhé a různě lokalizované, u jednoho nemocného může být dráha stabilní nebo se může v průběhu tachykardie měnit (u fibrilace síní). K tomu, aby mohlo ke kroužení vzruchu dojít, musí být splněno několik podmínek (týkají se rychlosti vedení, zotavovací doby jednotlivých částí dráhy a podobně).

Projevy.

Všechny supraventrikulární tachykardie se můžou projevit bušením srdce, celkovou slabostí, závratěmi, případně krátkodobou poruchou vědomí. Při delším trvání ale můžou vést, zejména u lidí se závažnějším srdečním postižením, k srdečnímu selhání. Vzácněji můžou vést také ke smrti postiženého. Některé typy (zejména fibrilace či flutter síní) můžou mít také další specifické projevy.

Vyšetření.

Základem je elektrokardiografické vyšetření (EKG) v době tachykardie. Pro tuto skupinu tachykardií je typické, že na EKG záznamu je QRS komplex, který odpovídá aktivitě srdečních komor, normálního tvaru – tedy štíhlý (šíře do 0,11 s). U většiny z nich jsou QRS komplexy řazeny pravidelně, typicky nepravidelná je fibrilace síní nebo multifokální síňová tachykardie.  Přítomnost širokého QRS komplexu abnormálního tvaru nevylučuje, že se jedná také o supraventrikulární tachykardii, byť je tento obraz typický pro komorové tachykardie. Abnormální QRS komplex u supraventrikulární tachykardie může být u  Jednotlivé typy supraventrikulárních arytmií se liší aktivitou předsíní, podle toho se liší také vzhled vln P, které jí odpovídají. Tvar vlny P a její vztahu ke komplexu QRS (případně absence vlny P) je důležitým ukazatelem pro rozlišení jednotlivých typů SVT.  Trvání arytmie je často krátké, takže neumožňuje zachycení při běžném EKG vyšetření. Pak je nutný dlouhodobý záznam – nejčastěji Holterovo monitorování, kdy má nemocný po dobu 24 hodin nalepené elektrody na hrudníku a snímání je prováděno „krabičkou“ zavěšenou u pasu. Existují také záznamové systémy, které si nemocný přikládá jen v době potíží nebo implantabilní záznamníky, které se zašijí z malého řezu pod kůži a dovolují monitorování až po dobu tří let. Tyto jsou vhodné zejména u pacientů s řídkým výskytem arytmie.  Přesnější zhodnocení typu arytmie často není možné z běžného EKG a je nutné použít snímání elektrodou zavedenou do jícnu, který je v těsné blízkosti předsíní, nebo záznamy EKG elektrodami ze srdečních dutin při elektrofyziologickém vyšetření srdce.  Součástí komplexního vyšetření je také ultrazvukové vyšetření srdce či krevní rozbory ke stanovení hladin krevních minerálů, hormonů štítné žlázy a podobně.

Léčba.

Léčebná strategie se zaměřuje jednak na přerušení záchvatu arytmie, jednak na předcházení opakování arytmie.  Na rozdíl od komorových arytmií bývají supraventrikulární tachykardie citlivé na podráždění bloudivého nervu tzv. vagovými manévry jako např. dráždění karotického sinu na krku či usilovným výdechem proti uzavřeným hlasivkám (jakoby tlačení na stolici). Drážděním tohoto nervu, který obsahuje parasympatická nervová vlákna, dochází ke zpomalení tvorby a vedení vzruchu v oblasti SA uzlu a AV uzlu. To někdy vede k přerušení arytmie nebo alespoň k jejímu zpomalení. Jindy je nutno použít antiarytmika, z nichž typicky jen na supraventrikulární tachykardie (resp. jen na některé z nich) je účinný adenosin. Z dalších antiarytmik se používají nejčastěji betablokátory či kalciové blokátory, amiodaron a propafenon. Zejména u flutteru a fibrilace síní se často užívá elektrického výboje – elektrické kardioverze. V prevenci těchto arytmií se tradičně užívají výše uvedená antiarytmika (krom adenosinu). Především u arytmií na podkladě reentry se dnes stále více užívá odstranění části dráhy reentry okruhu pomocí elektrického proudu zavedeného do srdce cévami pomocí katetrů. Procedura se nazývá radiofrekvenční ablace. Přerušením dráhy se odstraní základní předpoklad pro vznik arytmie a dobře provedený výkon nemocného potíží zbaví. Velmi dobré jsou především výsledky ablace u AVNRT, AVRT a flutteru síní, horší u fibrilace síní. Zákroku předchází podrobné mapování srdce při elektrofyziologickém vyšetření. Léčba se u jednotlivých typů arytmií liší, jsou vypracované standardy pro léčebný postup.

Supraventrikulární tachykardie (SVT) je obecné označení pro rychlé srdeční arytmie, které mají původ "nad" srdečními komorami - tedy v oblasti srdečních předsíní či atrioventrikulární junkci (z této definice se poněkud vymyká AV reentry tachykardie, na níž se podílí také komory). Obecně se považují tyto arytmie za méně závažné než komorové tachykardie, ale také můžou být životohrožující. Při záznamu EKG je pro ně typické, že QRS komplex, který odpovídá aktivitě srdečních komor, je normálního tvaru – tedy štíhlý, byť s některými výjimkami.

Supraventricular tachycardia (SVT) is an abnormally fast heart rhythm arising from improper electrical activity in the upper part of the heart. There are four main types: atrial fibrillation, paroxysmal supraventricular tachycardia (PSVT), atrial flutter, and Wolff–Parkinson–White syndrome. Symptoms may include palpitations, feeling faint, sweating, shortness of breath, or chest pain. They start from either the atria or atrioventricular node. They are generally due to one of two mechanisms: re-entry or increased automaticity. The other type of fast heart rhythm is ventricular arrhythmias—rapid rhythms that start within the ventricle. Diagnosis is typically by electrocardiogram (ECG), holter monitor, or event monitor. Blood tests may be done to rule out specific underlying causes such as hyperthyroidism or electrolyte abnormalities. Specific treatments depend on the type of SVT. They can include medications, medical procedures, or surgery. Vagal maneuvers or a procedure known as catheter ablation may be effective in certain types. For atrial fibrillation calcium channel blockers or beta blockers may be used. Long term some people benefit from blood thinners such as aspirin or warfarin. Atrial fibrillation affects about 25 per 1000 people, paroxysmal supraventricular tachycardia 2.3 per 1000, Wolff-Parkinson-White syndrome 2 per 1000, and atrial flutter 0.8 per 1000.


Východiska.

Katolická církev byla jedním z hlavních oponentů velké francouzské revoluce, která se vždy profilovala jako antiklerikalistická. Dechristianizace Francie měla důvody převážně politické a ekonomické, postupně však vznikla potřeba poskytnout i duchovní alternativu ke křesťanství. Podíl na vytvoření kultu Rozumu měli především Jacques Hébert, Antoine-François Momoro, Pierre-Gaspard Chaumette a Joseph Fouché.

Myšlenky.

Kult rozumu byl antropocentrický, jeho cílem byla lidská dokonalost skrze pravdu a svobodu, čehož se mělo dosáhnout rozvíjením lidské schopnosti rozumu. Kult se sice profiloval jako ateistický, podporoval ale společné obřady, spočívající převážně ve zdůrazňování významu ideálního rozumu. Nešlo však o uctívání, jak vysvětlil Momoro: „Svoboda, rozum a pravda jsou abstraktní pojmy. Nejsou to žádní bohové, ale součásti nás samých.“

Význam pro revoluci.

Kult rozumu byl rozšířený převážně mezi hébertisty a sansculoty. Prvotní projevy ateismu byly spíše zesměšňováním křesťanství, systematickou dechristianizaci zahájil až Joseph Fouché, který brutálními metodami rozšiřoval občanské náboženství založené na kultu Rozumu po celé Francii. Nařídil odstranění všech křížů a náboženských symbolů a založil formální kult rozumu.  Oficiální slavnost Rozumu ("fête de la Raison") zorganizovali Hébert a Momoro 20. brumairu roku II (10. listopadu 1793), obřady zorganizoval Chaumette. Všechny kostely a synagogy ve Francii byly zrušeny a byly v nich ustanoveny „chrámy rozumu“, křesťanské oltáře byly změněny na oltáře „svobody“, na dveře katedrál byl vytesán nápis „K filosofii!“ Obřady trvaly několik hodin a skončily uctíváním „bohyně rozumu“, která byla představována herečkou. Anacharsis Clootz prohlásil, že „od nynějška je jediným bohem Lid“.

Zánik.

Kult Rozumu zanikl na jaře 1794, když se ujal moci Robespierre a založil nové deistické náboženství, kult Nejvyšší bytosti. Kult Rozumu byl rozpuštěn a většina jeho vůdců skončila pod gilotinou (Hébert, Momoro, Ronsin a Vincent 24. března 1794). Formálně byl kult rozumu zakázán Napoleonem Bonapartem v roce 1802.

Kult Rozumu (francouzsky "culte de la Raison") byl ateistický myšlenkový systém, kterým chtěl francouzský stát za velké francouzské revoluce nahradit křesťanství v roli státního náboženství.

The Cult of Reason () was France's first established state-sponsored atheistic religion, intended as a replacement for Catholicism during the French Revolution. After holding sway for barely a year, in 1794 it was officially replaced by the rival Cult of the Supreme Being, promoted by Robespierre. Both cults were officially banned in 1802 by Napoleon Bonaparte with his "Law on Cults of 18 Germinal, Year X".


Historie firmy.

Společnost sídlí od roku 1719 ve městě Stein u Norimberku. V roce 1758 se truhlář Kaspar Faber pustil i do výroby tužek. Tužky byly prodávány na norimberském trhu. V roce 1851 byla zavedena norma pro výrobu tužek Kasparovým nástupcem Lotharem von Faberem, která je směrodatná pro celý průmysl výroby tužek ještě dnes. Ke stému výročí existence firmy byl otevřen pobočný závod ve městě Geroldsgrün, která původně sloužila pro výrobu břidlicových tabulek. Lothar Faber se stal roku 1874 průkopníkem zákonů o ochranné známce v Německu, když v květnu 1875 přinesl do říšského sněmu petici "K zřízení zákona o ochranné známce". V roce 1905 byla zavedena ochranná známka "CASTELL" od hraběte Alexandra Faber-Castell. Tužky si vysloužily pověst jako "obzvláště vysoce jakostní" výrobek. Mezi lety 1931 - 1932 byla továrna na tužky patřící Johannu Faberovi převzata. Do fabriky se dostaly nové prostředky z nového spolupodílnictví a továrna se stala největším výrobcem tužek na světě, jež nese jméno „Lapis Johann Faber“. V roce 1948 se stal podnik mezinárodním - podílelo se na tom především zavedení tzv. TK-Stifts - tužek používaných pro technické kreslení.  V průběhu 60. a 70. let byla zavedena výroba textilních popisovačů a mikrotužek. Začátkem devadesátých let se Faber-Castel vyvíjí do podniku ctící zásady ochrany životního prostředí - zavádí se technologie pro šetření vodou u linek na výrobu tužek i pastelek. Přesněji se tak děje v roce 1992, kdy tehdejší spolkový ministr životního prostředí Klaus Töpfer požehnává celosvětově prvnímu přístroji na výrobu tužek, který je šetrný k životnímu prostředí.

Faber-Castell je německý výrobce psacích potřeb. S výrobou čítající asi 2 mld. tužek ročně je Faber-Castell největším výrobcem dřevěných tužek na světě. Podnik zaměstnává podle oficiálních informací na 7000 zaměstnanců v 15 dílnách a 23 prodejnách a má zastoupení ve více jak 120 zemích světa. K tomu také patří brazilská filiálka v Sao Carlos, která je se svými 1,5 miliardami vyrobených pastelek ročně jejich největším světovým výrobcem.

Faber-Castell is one of the world's largest and oldest manufacturers of pens, pencils, other office supplies (e.g., staplers, slide rules, erasers, rulers) and art supplies, as well as high-end writing instruments and luxury leather goods. Headquartered in Stein, Germany, it operates 14 factories and 20 sales units throughout the globe. The Faber-Castell Group employs a staff of approximately 7,000 and does business in more than 100 countries. The House of Faber-Castell is the family which founded and continues to exercise leadership within the corporation. They manufacture about 2 billion pencils in more than 120 different colors every year.


Gameplay.

Cílem této hry je dostat svou postavu od prvního levelu na maximální dosažitelný level (100). Tato cesta je však velmi dlouhá a trnitá a hráč při ní zažije spoustu dobrodružství. Ke zvýšení vaší levelové úrovně dojdete zabíjením různých monster, která se také dělí podle levelů. Za každé zabité monstrum dostanete určitý počet experience v %, díky čemuž dosáhnete dalšího levelu. Z monster vám také padají různé odměny v podobě peněz, věcí (tzv. dropů, které prodáte nebo je na sebe obléknete) a také skill pointů. Za tyto skill pointy (zkušenostní body) si pak otvíráte různá kouzla nebo dovednosti se zbraní, která vám usnadní probít si cestu vzhůru k dalšímu levelu.  Pokud dosáhnete levelu 20, což se dá asi za 4-8 hodin, můžete si vybrat jedno ze 3 povolání:  Při výběru postavy dbejte na správný výběr vám vyhovujícího buildu (charakteru). Tento build se dělí do dvou hlavních kategorií, které se pak dají ještě přerozdělit.  Dvě hlavní kategorie jsou STR – strength – nebo INT – inteligent. Přičemž STR má mnoho života a ohání se pouze zbraní a INT má málo života a ohání se především kouzly, která jsou mnohem silnější než fyzický útok od STR buildu.  Dále si pak vyberete zbraň, která vám bude vyhovovat. Meč a štít – bicheon, Kopí nebo halapartna – heuksal, Luk – pacheon. Každá z těchto zbraní má své výhody i nevýhody.  Ve hře se také můžete připojit do nějaké gildy (uzavřená skupina něco jako klan), ve které si budete pomáhat a se kterou vaše dobrodružství ještě stoupne. Můžete si také od 20. levelu založit svou vlastní gildu ve které budete MASTER (šéf).

Nakupování / Item Mall.

V této hře si můžete za opravdické peníze dokoupit různé věci z itemalu (integrovaný obchod ve hře), které vám nejen zpříjemní hru, ale díky nim se hra stane zase o něco zajímavější. Z tohoto prodeje mají autoři a provozovatele hry příjem.  Za opravdické peníze si také můžete z neoficiálních zdrojů zakoupit program, který bude hrát za vás a vy si mezi tím můžete dělat jakoukoliv jinou činnost. Takovým hráčům se říká boteři a programu, který za vás hraje, zase BOT. Používáním tohoto programu samozřejmě porušujete podmínky a pravidla hry, ale autoři na to zřejmě moc nedbají. Do levelu 80 se standardní cestou dostanete asi za dobu 1–2 roků. Pokud budete používat bot program, může to být podstatně dříve, cca 30–90 dní.  Tímto však hra ztrácí na svém kouzlu. Na vyšším levelu okolo 68 a výše však zjistíte, že tento program používají snad všichni, protože vaše expy se zpomalí natolik, že abyste udělali další level, musíte zabít například 50–100 000 monster (a to jen pro jeden level) a jak jistě uznáte, je to nemalý počet věčného bušení do příšery ve vašem levelu.

Silkroad Online je MMORPG počítačová hra, která vychází ze staré čínské legendy o obchodních cestách. Na tyto cesty se vypravovali udatní a neohrožení obchodníci, aby dovezli zboží, kterého měli ve svém městě dostatek do města jiného. V jiném městě naopak naložili zboží, které u nich chybělo, a vezli ho zpět do své domoviny. Tuto cestu neměli však vůbec jednoduchou, neboť jim snadný průchod znemožňovali potulní zlodějové a kolikrát i celé bandy zlodějů, kteří obchodníky okrádali. Neboť obchodníci byli opravdu nebojácní a fyzicky zdatní, končily tyto loupeže většinou smrtí, ať už zloděje a nebo obchodníka. Tuto neustále se opakující situaci obchodníci řešili tak, že si na svou cestu pronajímali ochránce, kterým pak platili z podílu utržených peněz za prodané zboží. Tak začala válka mezi zloději na jedné straně a obchodníky a ochránci na straně druhé. Z této legendy se vyvinula hra Silkroad (hedvábná stezka), kterou hrají tisíce lidí na celém světě.

Silkroad Online () is a fantasy MMORPG set in the 7th century AD, along the Silk Road between China and Europe. The game requires no periodic subscription fee, but players can purchase premium items to customize or accelerate gameplay.


Život.

Podle Vasariho se Luca vyučil u florentského zlatníka Leonarda di Ser Giovanni (1358-1371) a když dospěl do věku 15 let, přestěhoval se do Rimini. P. Guarico také naznačoval, že možná pracoval na Jadranu s florentským mistrem Niccolò di Pietro Lamberti (1370–1451). První zmínka o Lucovi je z roku 1427, kdy se zapsal do soukenického cechu "Arte della Lana" a zmiňuje se jako spolupracovník Lorenza Ghiberti (1378–1455) na východních dveřích florentského baptisteria. Podle Antonia Billi (italský humanista 16. století) už dříve asistoval na severních dveřích. Jeho práce pro baptisterium se vyznačuje ladným stylem a pečlivým provedením. Ve dvacátých letech 15. stol. se velice zajímal o umění Donatellovo (1386–1466), na němž založil vlastní vývoj. Luca se spojil s "Arte dei Maestri di Pietra e Legname" (cech sochařů a řezbářů) a od roku 1435 byl zapsán jako sochař.

Umělecké práce.

První důležitá zakázka byla mramorová "Zpěvácká tribuna" ("Cantoria", zadána roku 1431, osazena 1438) ve florentském dómu Santa Maria del Fiore. Je to jeho první samostatná práce, která však byla vytvořena pod dohledem Filippa Brunelleschiho. Tribuna byla instalována nad portál severní sakristie pod varhanami dómu. V roce 1688 byla tribuna bezohledně rozebrána a některé architektonické články byly druhotně použity jako stavební materiál. Dnes je možné vidět tribunu v dómském muzeu spolu s Donatellovou tribunou, která tvoří její protějšek. Tribuna je deset panelů, které ve vysokém reliéfu zobrazují skupinu mladých hudebníků a tanečníků a ilustrují tak verše Žalmu 150, napsané na ozdobné liště. Reliéfy byly vytvořeny mezi lety 1432–1437. Kompozice je statická a symetrická, na rozdíl od Donatellových živých tančících putti na protější zpěvácké tribuně. Vasari říká, že Lucovo dílo je vybroušené a uhlazené, takže při pohledu z dálky nepůsobí tak výrazně jako dílo Donatellovo. "Cantoria" ukazuje Lucu jako zručného sochaře, a jak Alberti napsal v roce 1436, jako jednu z hlavních postav florentské renesance, uměleckého „znovuzrození“. "Cantoria" se považuje za mistrovské dílo renesančního naturalismu, vyrůstající z hlubokého pochopení antického umění, které Luca studoval v Pise a snad také v Římě.  Úspěch tribuny a vliv Brunelleschiho dal Lucovi sebejistotu a zajistil mu hlavní roli ve výzdobě Florentské katedrály. Mezi lety 1437 a 1439 vytesal 5 mramorových šestiúhelníků "Svobodných umění" ("Museo dell'Opera del Duomo" ve Florencii) pro kampanilu dómu ve Florencii. Reliéfy doplňují řadu sedmi Svobodných umění Andrei Pisana. Lucovy reliéfy zobrazují Donata, jak vyučuje gramatiku, Platóna a Aristotela jako filozofy (logika a dialektika), Orfea s loutnou, zastupujícího rétoriku (hudba a poezie), Ptolemaia/Tubalkaina (astrologie/hudba), Eukleida a Pythagoru (geometrie a aritmetika).  V roce 1437 dostal Luca od komise zakázku na dva mramorové oltáře s narativními scénami, pravděpodobně pro florentský dóm (původně svěřené Donatellovi). Luca vytvořil jen reliéfy "Svatého Petra osvobozeného z vězení" a "Krucifix svatého Petra" ("Museo del Bargello", Florencie), v kterých jsou zřejmé odkazy na Masaccia. Jiná důležitá zakázka byl návrh náhrobku pro hraběte Uga, markrabí toskánského (†1001) v kostele Badia Fiorentina. V roce 1440 Luca připravil terakotový model, dnes ztracený. Hrobku zhotovil sochař Mino da Fiescole roku 1481. Pro Brunelleschiho dělal Luca terakotové vlysy pro Starou sakristii (zv. "Sagrestia Vecchia") v San Lorenzo ve Florencii a výzdobu pro interiér kaple Pazzi při Santa Croce ve Florencii (1443).  Během čtyřicátých let 15. stol. se Luca spřátelil s Filippem Brunelleschim, který začal používat jeho práce jako ozdobu svých budov. Podle Vespasiano da Bisticci často navštěvoval dům humanisty Niccola Niccoli s Brunelleschim, Donatellem a Ghibertim. Jeho vztah s učenci ve Florencii naznačuje také přátelství se spisovateli Albertim a Antoniem Manettim a fakt, že jeho patronem byl bankéř Niccoló di Vieri de ́Medici, blízky přítel Albertiho a Niccoli.

Práce s majolikou.

Pravděpodobně v raných 20. letech 15. stol. už Luca pracoval na sochách z majoliky. Tento materiál vzkřísil Donatello a Ghiberti, ale Luca techniku uplatnil v sochařství a zdokonalil ji. Luca užíval sklovitou polevu z oxidů manganu, kobaltu, antimonu a mědi. Finální plastika pak byla vypálená ve zvláštní peci za teploty 900 - 1100°C. První doloženou vytvořil v letech 1441–1443 pro mramorový tabernákl ve florentském Sant Egidiu (dnes Santa Maria a Peretola). V této technice terakotu pokrývá skleněná glazura, nejčastěji v modré a bílé barvě. Intenzivní barvy a svítivost skla zlepšily výrazový efekt plastiky a zároveň sloužily jako ochranný povrch. Lucova první monumentální práce v této technice byla zakázka pro florentský dóm, dvě velké lunety nad dveřmi do sakristie ("Zmrtvýchvstání", 1442–1444 a nad protějšími dveřmi druhé sakristie je "Nanebevstoupení", 1446–1451) a "dva andělé držící svícen" (1448–1451). Mezi další práce z této doby patří "Navštívení" (1448, Pistoia, S Giovanni Fuorcivitas); a četné "reliéfy Madony" (Florencie, Bargello; Paříž, Musée Jacquemart-André aj.).  V polovině 15. stol. Luca pracoval téměř výhradně v majolice s cínovou glazurou a spolupracoval se svým synovcem jménem Andrea di Marco della Robbia. Jejich díla se rychle šířila po celé Evropě, také proto, že nebyla drahá a dala se převážet rozložená. V roce 1446 Luca zbohatl natolik, že si mohl koupit obrovský dům se zahradou na Via Guelfa ve Florencii, kde byla až do dvacátých let 16. století jeho dílna. Jedna z nejdůležitějších prací v cínové glazuře byla výzdoba kaple Pazzi v Santa Croce (Brunelleschi, 1470), totiž 13 kruhových medailonů s Apoštoly. Některé lze přičíst synovci Andrea della Robbia, a čtyři reliéfy s evangelisty jsou jiného stylu, a tedy z jiné ruky. Reliéfy mají bílé figury na modrém pozadí. Nade dveřmi do kaple je medailon sv. Ondřeje, pak následují medailony s dvanácti apoštoly na stěně interiéru kaple. Pozoruhodný je také strop kupole z pestrobarevných kruhových kazet. V roce 1445 Luca navázal styky s Michelozzo di Bartolomeo a Maso di Bartolomeo kvůli zakázce bronzových dveří severní sakristie florentské katedrály, předtím zadané Donatellovi. Dveře byly dokončeny roku 1475 a mají 10 reliéfních panelů zhotovených podle návrhu Lucy z roku 1464 – 1465. Do každého rohu jejich rámu umístil mužskou hlavu, pokaždé jinou. Na rámu jsou sedící světci (Madona, Jan Evangelista, Matouš, Lukáš, Marek, Ambrož, Jeroným, Řehoř, Augustín a Jan Křtitel), obklopeni stojícími anděly. Ve spolupráci s Michelozzem a Masem, která pokračovala minimálně do roku 1451, vytvořil glazovanou terakotovou lunetu Madony se sv. Dominikem, Tomášem Akvinským, Albertem Velikým a Petrem Mučedníkem (1450-1451, Urbino, Palazzo Ducale). Luca se podílel i na výzdobě kaple Crocifisso v S Miniato al Monte, Florencie (1448), dodal glazované sochy včetně lunety Madony s anděly (Berlin, Bohdemuseum) pro kapli Castello del Trebbio, Florencie. Tato neobvyklá technika byla také použita pro polychromní terakotové orámování hrobky biskupa Benozza Federighi (1454-1456; Florencie, Santa Trínita), což byla také Lucova poslední mramorová práce.  V roce 1461 Luca ve spolupráci s Andreem vytvořil strop kaple kardinála Jakuba Portugalského (Firenze, S Miniato al Monte) s medailóny ukazujícími kardinálovy ctnosti (Pevnost, Střídmost, Obezřetnost, Spravedlnost). Cosimo Il Vecchio zadal Lucovi výzdobu kanceláře v paláci Medici, kde zhotovil valenou klenbu a dlažbu. Práce se nezachovaly, byla to však barevná terakota. V posledních deseti let života se Luca vyjadřoval abstraktnějším a více symbolickým jazykem, vycházejícím z gotických prvků, jak je vidět například u "Narození" (London, Victoria and Albert museum), dvou lunet (Firenze, Palazo Parte Guelfa a Bargello) a rondelu "Madony s dvěma anděly" (Firenze, Bargello). Své práce posílal Luca della Robbia i do Španělska a Francie.  Luca della Robbia zemřel ve věku dvaaosmdesáti let. Andrea della Robbia, syn Lucova bratra Marca, po smrti strýce převzal vedení v rodinné dílně, kde pracovali i jeho synové. Luca byl pochován v rodinné hrobce v kostele San Pier Maggiore. Kostel byl však stržen ve druhé polovině 18. století a hrob se tedy nezachoval. Život sochaře Lucy della Robbia zpracoval už Giorgio Vasari ve svém díle "Le vite de ́ piú eccelenti pittori scultori e architettori" z roku 1550. Vasari čerpal z práce Antonia Billiho, zejména informace o jeho pracích pro florentský dóm. Ve druhém vydání z roku 1568 Vasari životopis Lucy přepracoval a rozšířil skoro na trojnásobek.

Rodina.

Jméno Robbia pochází ze slovního spojení "rubia tinctorum" (lat. červené zbarvení, rostlina používaná jako textilní barvivo). Luca della Robbia byl synem Simona di Marco della Robbia, který byl členem soukenického cechu.

Luca di Simone della Robbia (červenec 1400 - 20. února 1482) byl italský renesanční sochař činný ve Florencii v 15. století. Proslavil se především svými glazovanými barevnými terakotami a tuto techniku také zdokonalil. Založil celou dynastii pokračovatelů, jeho práce vyjadřují smysl pro vytříbenost a harmonii. Často zobrazoval Madonu a využíval kruhový formát a lunety. Byl také dobrým podnikatelem, který dokázal rychle zbohatnout.

Luca della Robbia (,, ; 1399/1400–1482) was an Italian sculptor from Florence. Della Robbia is noted for his colorful, tin-glazed terracotta statuary, a technique which he invented and passed on to his nephew Andrea della Robbia and great-nephews Giovanni della Robbia and Girolamo della Robbia. Though a leading sculptor in stone, he worked primarily in terracotta after developing his technique in the early 1440s. His large workshop produced both cheaper works cast from molds in multiple versions, and more expensive one-off individually modeled pieces.


Obsah.

Čtyři chlapci Teddy, Gordon a Chris a Vern se vydávají tajně hledat mrtvolu chlapce Raye Browera, kterého srazil vlak. Dřívější pátrání policie bylo marné. O mrtvole se doslechl Vern od svého darebného bratra. Rodičům řekli, že budou stanovat u Verna na zahradě. Vydávají se na cestu po železniční trati za největšího poledního žáru. Provokují hlídače obecní skládky, který na ně pošle svého divokého psa Choppera, tomu však těsně uniknou. Dále putují po trati, po které už jezdí pouze dlouhé nákladní vlaky. Jdou zkratkou přes most, kde nemají kam uskočit, za nimi jede nákladní vlak a oni ho sotva stihnou přeběhnout.  Gordonovi rodiče se o syna příliš nestarají, je pro ně vzduch. Rodiče trpí ztrátou svého staršího syna - chytrého sportovce Dennise. Chris povzbuzoval Gordieho, aby zapomněl na své méně inteligentní kamarády a nenechal se jimi stáhnout dolů. Měl talent na psaní. Po noci, kdy je vystrašily neznámé zvuky a oni se domnívali, že je to duch Raye Browera, se opět vydali na cestu. V lese je dostihla bouře, našli Raye obaleného brouky a jiným hmyzem. Zároveň s nimi přijela i parta Vernova staršího bratra Billyho. Začali se hádat o právo na mrtvolu, Chris je zastrašil výstřely z otcova revolveru. Po návratu byli chlapci zbiti Billyho partou.  Přátelství chlapců se pomalu rozplynulo, každý se vydal svou cestou.  Vern nedokončil školu, odstěhoval se do New Yorku, kde uhořel po bouřlivém večírku. Teddyho nevzali do armády kvůli jeho brýlím, nastoupil do práce a opilý se zabil v autě. Chris se přes nepřízeň osudu a s pomocí Gordona dostal na vysokou školu, kde studoval práva. Měl talent na usmiřování a tak vstoupil do jedné rvačky a skončil s proříznutým hrdlem.  Gordon si na tuto událost vzpomíná jako poměrně úspěšný spisovatel krváků a hororů.

Tělo ("The Body") je próza od amerického spisovatele Stephena Kinga z roku 1982. V roce 1986 byla zfilmována Robem Reinerem pod názvem Stůj při mně (Stand By Me) s Wilem Wheatonem, Riverem Phoenixem a Coreym Feldmanem v hlavních rolích.

The Body is a novella by American writer Stephen King, originally published in his 1982 collection "Different Seasons" and adapted into the 1986 film "Stand by Me". Some changes were made to the plot of the film, including changing the setting year from 1960 to 1959 and the location of Castle Rock from Maine to Oregon.


Pozadí.

19. října 1812 Napoleon začal vyklízet Moskvu a vyrazil ke Kaluze (jihozápadně od Moskvy). Ruský vrchní velitel Kutuzov neměl o vyklizení Moskvy ponětí ještě 22. října, ale jeho předsunuté hlídky mu hlásily pohyb Francouzů již následujícího dne. Kutuzov tedy 21. října vyslal VI. sbor generála Dochturova společně s I. jezdeckým sborem a několika kozáckými oddíly, aby prozkoumal, co přesně mají Francouzi v úmyslu. Dochturov, který se osobně domníval, že jde pouze o jednotky Broussierovy divize zajišťující spojení s Možajskem, vyrazil na pochod z Tarutina již následujícího dne. V noci dorazil k řece Nara, poblíž městečka Fominskoje, odkud již byly vidět francouzské ohně. Dochturov nechal své muže pozdě v noci připravit se k rannímu přepadu nepřítele, ale po půlnoci k němu dorazil partyzán Senslavin, který spatřil čtyři versty za Fominským Napoleonův hlavní stan a gardu. Zajatí gardisté Dochturovovi prozradili, že Napoleon opustil Moskvu a další etapou jeho pochodu je Malojaroslavec. Ten Francouzi generála Delzonota ovládli 23. října. Zbytek IV. sboru prince Eugèna de Beauharnais se utábořil v Delzonotově okolí.  Dochturov neváhal. Dal na radu generála Jermolova, který byl k jeho sboru Kutuzovem přidělen jako pozorovatel, a vydal se na ústup k Malojaroslavci. Pochod však byl kvůli dešti rozmočeným cestám velmi namáhavý. Voda či místní obyvatelé poškodili většinu mostů, a proto bylo nutné vodní toky zdlouhavě překonávat.

„За родину!“.

Když ke Kutuzovovi dorazil posel od Dochturova, ihned k němu vyslal Platovovy kozáky a nařídil mu, ať po novokalužské silnici z jihu obejde Malojaroslavec a střetne se s Francouzi na silnici k Borovsku. Jakmile se generálu Dochturovovi ještě před úsvitem podařilo dosáhnout prvních domů městečka, rozvinul před ním pěchotu IV. sboru. Gardové jezdectvo zaujalo postavení na pravém křídle pěchoty. Jízdní dělostřelectvo mělo určeny pozice vlevo. Kolem páté hodiny ranní zaútočily tři Dochturovovy myslivecké pluky skrze ulice města. Brzy se jim odtud pod velením generálmajora Jermolova podařilo vyhnat dva rozespalé francouzské prapory generála Delzonota. Delzons jim na rozkaz velitele sboru se zbytkem divize okamžitě vyrazil na pomoc. Jediný přístup do města však byl přes most, který mělo zaměřeno ruské dělostřelectvo. Francouzům se přes mostovku podařilo přetáhnout dvě vlastní děla, ale Rusové stále stupňovali nápor. Generál Delzons, ve snaze povzbudit své muže, se v jejich čele vrhnul proti nepříteli, ale byl zde i se svým bratrem zabit. Přesto jeho zástupce, brigádní generál Guilleminot, zaútočil na Rusy tak prudce, že francouzské jednotky brzy ovládly střed městečka a kolem jedenácté hodiny byl celý Malojaroslavec v jejich rukách.  V tu dobu dorazila také Broussierova divize a jeho pěchota se začala rozvinovat proti ruským postavením. Kartáčová palba však brzy přinutila Broussiera stáhnout se zpět do úkrytů městské zástavby. Vzápětí proti Francouzům vyrazil Libavský a Sofijský pluk spolu s jednotkami, které Francouzi vyhnali z města. Rozpoutaly se těžké boje v ulicích a Francouzi byli brzy nuceni ustoupit až ke středu Malojaroslavce. Zde se však Rusové dostali pod dobře mířenou palbu vojáků ukrytých v domech kolem náměstí a útok ztratil potřebnou razanci. Během bitvy se od dělostřelby navíc vznítil les ve francouzském týlu a vojáci IV. sboru "Grande Armée" tak byli nuceni držet svá postavení, hlavně díky terénu kolem města, bez možnosti ústupu.  Princ Eugène de Beauharnais vzápětí vrhl do boje Pinovu italskou divizi. Divize zaútočila zleva kolem města, ale i přes počáteční úspěch, utrpěli Italští mladíci těžké ztráty a začali brzy kolísat. Tehdy je princ Evžen podpořil nasazením gardy italského místokrále. Italští gardisté se vrhli na postavení ruského dělostřelectva a i přesto, že Dochturov na ohrožený úsek nasadil 11. myslivecký pluk, byli dělostřelci nuceni se stáhnout k místní cihelně. Vzápětí však děla znovu zahájila těžkou palbu a Italové s rostoucími ztrátami ustoupili do vojsky přeplněného městečka. Tehdy Jermolov Dochturova přemluvil, aby vyslal ke Kutuzovovi žádost o posily. Kutuzov, který nechtěl riskovat generální bitvu a byl s armádou pouhé tři kilometry od bojiště, vyslal Dochturovovi na pomoc pouze Rajevského VII. sbor.  Odpoledne zahájili Rusové další útok. Orlovský pluk se ihned zapojil do bojů ve městě a zbytek VII. sboru se začal rozvinovat na levém Dochturovově křídle. Jednotky prince Evžena začínaly být na pokraji vyčerpání a také on byl nucen požádat Napoleona o pomoc. V té době již ženisté maršála Davouta dokončili pevnější most přes řeku Lučosu a velitel I. sboru dostal rozkaz se dvěma divizemi a pěchotním dělostřelectvem italského vicekrále podpořit. Compansova divize se přesunula na levé křídlo IV. sboru a Girardova na pravé. S touto pomocí se Francouzům podařilo vytlačit Rusy z města. Ruské jednotky sice ustoupily, ale jen k dělům, která se rozestavila na dostřel od města. To samé učinili Francouzi na své straně Malojaroslavce, čímž se obě armády dostaly do patové situace.  Záhy poté, co Rusové ustoupili z města, se začalo stmívat. Dochturov nechal před postavením dělostřelců vybudovat dvě reduty a vyslal několik dobrovolníků, aby zapálili dosud stojící domy na předměstí. Ruská děla posléze začala odstřelovat ohněm ozářené francouzské cíle. Na sklonku dne se asi kilometr od Malojaroslavce nacházela celá ruská armáda. K bojišti stačil dorazit i zbytek I. francouzského sboru a Napoleon s gardou. Rusové očekávali, že druhého dne si bude Napoleon chtít prorazit cestu na Kalugu, ale ten si v současné chvíli nebyl jist, zda by dokázal vítězství, o kterém nikdo z Francouzů nepochyboval, patřičně využít. 25. října Napoleon obhlížel pozice a připravoval vojsko k bitvě. Stále váhal, zda si má prorazit cestu nebo se vydat k dalšímu ústupu směrem na Medyň. Toho dne k dalšímu střetu nedošlo. Obě strany vyčkávaly ve svých pozicích až do 26. října, kdy se v brzkých ranních hodinách začali Rusové stahovat.

Začátek konce.

Napoleon byl dalším Kutuzovovým ústupem rozladěný, ale nakonec se po těžkém přemýšlení rozhodnul ruského maršála nepronásledovat a vydat se nejkratší cestou na Smolensk. Teprve 26. října začíná skutečný ústup Francouzů z Ruska. Kutuzov se svou armádou postupoval souběžně s Napoleonem a neustálými přepady a za velkého přispění, které mu poskytl „Generál zima“ [Fiktivní pojem vzniklý na západě, na nějž se svaluje příčina neúspěchů ve většině taženích do Ruska], jej pomalu vytlačoval ze země.  Napoleonův pobočník později o bitvě napsal:

Bitva u Malojaroslavce byla jedním ze střetnutí napoleonských válek, které se odehrálo 24. října 1812. Utkala se zde část Ruské armády pod velením generálporučíka Dochturova s částí armády Francouzské pod velením italského vicekrále Evžena de Beauharnais. To, že se jednalo o střetnutí menších armádních celků nic nezměnilo na faktu, že se jednalo o nesmírně krvavý a prudký střet, který v důsledcích donutil Napoleona ke konečnému rozhodnutí dál svého soka, ruského maršála Kutuzova, nepronásledovat a ustoupit z Ruska zpět do Francie.

The Battle of Maloyaroslavets took place on 24 October 1812, between the Russians, under Marshal Mikhail Illarionovich Kutuzov, and part of the corps of Eugène de Beauharnais, Napoleon's stepson, under General Alexis Joseph Delzons which numbered about 20,000 strong.


Porodnost.

Podle vyznání:  2001: římští katolíci – 1,52; protestanti – 1,21; muslimové – 2,23; ostatní náboženství – 1,44; bez vyznání – 1,34  Muslimové v Rakousku jsou však hlavně Turci a Bosňáci, jejichž porodnost se snížila na hodnoty bližší většinové populaci.

Etnické skupiny.

V roce 2011 agentura Statistik Austria odhadla, že 81 % obyvatel, tedy 6,75 milionu nemělo imigrantský původ a více než 19 % neboli 1,6 milionu obyvatel mělo alespoň jednoho rodiče s imigrantským původem.

Tradiční etnické menšiny v Rakousku.

V Rakousku jsou tři početně významné historicky tradiční menšiny: 14 000 korutanských Slovinců (podle sčítání lidu 2001 – neoficiální odhad slovinských organizací činí 50 000 osob) v Korutanech, dále přibližně 25 000 Chorvatů a 20 000 Maďarů v Burgenlandsku (na hranicích s Maďarskem). Slovinci (zvaní "Windischer") tvoří pevnou uzavřenou komunitu. Jejich práva, stejně jako u Chorvatů, jsou chráněna zákonem a v praxi obecně respektována. Současné hranice Rakouska, někdejší ústřední části Rakouska-Uherska, druhého největšího státu v Evropě, byly stanoveny jako výsledek smlouvy ze Saint-Germain z roku 1919. Někteří Rakušané, zejména ve Vídni a okolí, mají stále příbuzenské vazby na Česko, Slovensko či Maďarsko.

Nové etnické menšiny v Rakousku.

Podle Eurostatu žilo v Rakousku v roce 2010 zhruba 1,27 milionu lidí narozených v cizině, což odpovídalo 15,2 % populace. Z nich 764 000 (9,1 %) narodilo mimo EU a 512 000 (6,1 %) v jiné členské zemi EU.  V zemi v roce 2010 žilo 350 000 etnických Turků (včetně menšiny Kurdů). Se 3 % celkové populace tvoří největší menšinu v Rakousku.

Demografická statistika od roku 1900.

Data podle Statistik Austria.

Náboženství.

Malé luteránské menšiny existují hlavně ve Vídni, Korutanech a Burgenlandu. V Rakousku žije asi 15 000 Židů nebo vyznavačů judaismu, hlavně ve Vídni. Imigrace z posledních desetiletí zvýšila procento muslimů v populaci.

Reference.

"Tento článek obsahuje materiál z dokumentu CIA World Factbook (z roku 2006), který je, jakožto publikace vlády Spojených států amerických, volným dílem."

V Rakousku žije v současnosti (podle sčítání obyvatelstva ze 31. března 2013) 8 464 000 lidí, což je přibližně o 400 000 více než při sčítání v roce 2001. Počet obyvatel dlouhodobě stoupá, a to zejména díky intenzivnějšímu přistěhovalectví.

This article is about the demographic features of the population of Austria, including population density, ethnicity, education level, health of the populace, economic status, religious affiliations and other aspects of the population.


Kariéra.

Matka Christiny Klein (Keriakoulla Klein) pocházející z Řecka provozuje v městské části Bering stánek s občerstvením a její německý otec (Bernd Klein) pracuje jako motorista. Christina vyrůstala spolu se svým o 4 roky starším bratrem Andreasem ve Stolbergeru (konkrétně v Büsbachu).  Christina začala projevovat svůj talent už jako malá. Byla členkou školní kapely, kde zpívala hlavně hitparádové hity. Zúčastnila se soutěže Star Search, nicméně při vystoupení zapomněla text, a kvůli tomu nemohla být ke spatření v televizi. V září roku 2004 vystoupila v soutěži Kiddy Contest – rakouské pěvecké soutěži pro děti, kde zazpívala přezpívanou píseň „Mandy“ od Barryho Manilowa pod názvem „Handy“. Zde si ji všimla dcera hudebního producenta Boba Arnze a s tím i posléze podepsala smlouvu. Svoji kariéru odstartovala pod pseudonymem LaFee a 10. března 2006 se objevil její debutový singl Virus, který se – silně podporován časopisem Bravo a televizní stanicí Viva – dostal do německých a rakouských hitparád na 14. místo. Za tento hit jsou zodpovědní skladatel Gerd Zimmermann a Bob Arnz. Její druhy singl Prinzesschen se vyšplhal na 11. místo německé hitparády. Následovaly hity jako Was ist das a Mitternacht. Svůj herecký debut uskutečnila LaFee v seriálu Ninas Welt, který byl vysílán od listopadu 2006 do začátku roku 2007.Později byla chvíli vidět v seriálu Gute Zeiten, schlechte Zeiten. 6. července roku 2007 vyšlo její druhé studiové album nesoucí název Jetzt erst recht se startovním singlem Heul doch, které dostalo ocenění zlaté desky v Německu i v Rakousku. Její největší vystoupeni se konalo 31. prosince 2006 před Braniborskou bránou před více jak jedním milionem diváků. 27. června 2008 byla vydána kompilace se singlem Shut Up, kde byly vybrány písně z prvních dvou alb a jejich anglicky přezpívané verze. 25. srpna 2007 měla LaFee vystoupení v rámci open-air akce Schau-nicht-weg u Braniborské brány před 119 000 lidmi.  Začátkem ledna 2009 následovalo se singlem Ring frei její třetí stejnojmenné studiové album, které se dostalo na 5. místo rakouské albové hitparády, dostalo zlaté ocenění a celosvětově se ho prodalo více než 100000 kusů. Koncem stejného roku spatřila světlo světa druhá kompilace s názvem Best Of. Hlavním singlem kompilace byla píseň Jetzt erst recht, která byla nicméně, jakožto celé album propadákem a umístila se až na 94. místě německé singlové hitparády. Tehdy LaFee opustila svého manažera Boba Arnze. Následovala pauza, kterou LaFee vysvětlila tím, že si potřebovala odpočinout od kariéry a věnovat se více rodině a přátelům, protože přece jenom celé své dospívání strávila na pódiu a ve studiu a měla pocit, že jí něco uniká. Odloučila se od svého týmu a přiměla své vydavatelství, aby jí změnili smlouvu. Po dvouleté pauze se v květnu 2011 LaFee vrátila v novém stylu s blonďatým afro účesem. Její singl Ich bin dosáhl 80. místa německé hitparády. Ich bin se stalo titulní písní pořadu Family Stories vysílaném na RTL2. Studiové album Frei dosáhlo 14. místa v Media-Control-Charts. 11. listopadu 2011 vyšel druhý singl nesoucí název Leben wir jetzt. Tento obsadil 43. místo hitparády VIVA-Clipcharts.  Koncem března 2012 se LaFee zúčastnila jakožto hudební kmotra KiKa show Dein Song. Přispěla písní Zeig Dich! – titulní písní k filmu Hanni a Nanni 2 – která byla 11. května 2012 vydána jako singl. V září 2012 se objevily její fotky v časopise Playboy.

Kapela.

Součástí kapely, která stála za LaFee byli: kytara - Ricky Garcia, bicí - Tamon Nuessner, baskytara - Goran Vujic a klávesy - Klaus Hochhäuser. Ze začátku byl baskytaristou Omar Ibrahim, který ale kvůli studiu koncem roku 2006 z kapely odešel. V prosinci roku 2009 oznámila kapela na její webové stránce odloučení od LaFee z důvodu neshody názorů týkajících se hudebního stylu a dále pokračovala se zpěvačkou Janou Wall jako nová kapela s názvem Tief.

Styl.

Hudebně spadá LaFee do jednoduchého tvrdého kytarového rocku. Na koncertech je povětšinou doprovázena muzikanty v černých brýlích. Písně LaFee pojednávají mimo jiné o sexuálním zneužívání, násilí, touze po smrti, psychických poruchách jako bulimie nebo o dětech ovlivněných problémy svých rodičů. Její texty bývají jak tvrdé a hrubé, tak rozpustilé a provokující, což je spojené i s tím, že nebývá moc slyšet v rádiu. Její úspěchy spočívají skoro výlučně v jejich živých vystoupeních a neustálou podporou médii, jako například časopisem Bravo. LaFee se na veřejnosti objevuje oděna především do tmavých barev. Zpravodajským serverem Frankfurter Rundschau byla vylíčena jako mix Shakiry a gotické myšky. Nápadné je její falešné tetování na levém spánku, které tvoří písmena L a F (již už jej ale nenosí). Příznivci LaFee jsou různí. Zatímco se velká část fanoušků nachází mezi žáky základních skol a většina publika je mezi šesti až čtrnácti lety, holdují její hudbě i dospělí.

Diskografie.

Studiová alba  Kompilace

Ocenění.

Echo  Bravo Otto  Goldene Stimmgabel  Nick Kids’ Choice Awards (Deutschland)  Jetix-Award

LaFee (* 9. prosince 1990, Stolberg; pravým jménem Christina Klein) je německá pop-rocková zpěvačka. Od roku 2006 vydala LaFee 4 alba, která se všechna umístila v německých hitparádách a prodalo se jich přes milion. Jak její debutové album, tak rovněž druhé album Jetzt erst recht (2007) dosáhly v Německu a Rakousku vrcholu hitparád.

Christina Klein (born December 9, 1990), better known by her stage name LaFee, is a German singer-songwriter who has sold more than one million records worldwide. She is most famous in mainland Europe, particularly in German-speaking countries.


Lékařské použití.

Depresivní porucha.

Agomelatin se používá k léčbě depresivních epizod u dospělých lidí v Evropě. Bylo provedeno deset placebem kontrolovaných studií, pro zkoumání krátkodobé účinnost agomelatinu při depresivních poruchách. Na konci léčby byla prokázána významná účinnost v šesti z deseti krátkodobých placebem kontrolovaných studií. Dvě studie byly považovány za „neúspěšné“, neboť se výsledky neodlišovaly od placeba. Ve všech pozitivních placebem kontrolovaných studiích byla také pozorována účinnost u závažněji depresivních pacientů. Udržení antidepresivní účinnosti bylo prokázáno ve studii prevence relapsu. Jedna metaanalýza zjistila, že agomelatin je stejně účinný jako standardní antidepresiva.  Meta-analýza zjistila, že agomelatin je účinný při léčbě těžké deprese. Jeho antidepresivní účinek je větší u závažnější deprese. Kontrolované studie u lidí ukázaly, že agomelatin je přinejmenším stejně účinný jako antidepresiva SSRI paroxetin, sertralin, escitalopram a fluoxetin při léčbě deprese. Meta-studie z roku 2018 srovnávající 21 antidepresiv udává, že agomelatin byl jedním z více tolerovatelných, přesto účinných antidepresiv.  Soubor výzkumu agomelatinu však byl zásadně ovlivněn zkreslením publikací, což vedlo k analýzám, které zohledňují jak publikované, tak nepublikované studie. Podle přehledu z roku 2013 se nezdá, že by agomelatin poskytoval výhodu v účinnosti oproti jiným antidepresivům při léčbě akutní fáze závažné deprese.

Použití ve zvláštních populacích.

Přípravek se nedoporučuje podávat dětem a mladistvým mladším 18 let vzhledem k nedostatku údajů o bezpečnosti a účinnosti. K dispozici jsou pouze omezené údaje o použití u starších osob ≥ 75 let s velkými depresivními epizodami.  Nedoporučuje se během těhotenství nebo kojení.

Kontraindikace.

Agomelatin je kontraindikován u pacientů s poškozením ledvin nebo jater. Podle informací zveřejněných společností Servier v roce 2012 byly pokyny pro sledování pacientů léčených přípravkem Valdoxan upraveny ve shodě s Evropskou agenturou pro léčivé přípravky. Vzhledem k tomu, že někteří pacienti mohou během léčby přípravkem Valdoxan zaznamenat zvýšené hladiny jaterních enzymů v krvi, lékaři musí provést laboratorní testy, aby zjistili, zda játra správně fungují na začátku léčby a poté pravidelně během léčby, a následně se rozhodnou, zda budou pokračovat nebo ne. U pacientů se závažným poškozením ledvin nebyly pozorovány žádné relevantní změny farmakokinetických parametrů agomelatinu. K dispozici jsou však pouze omezené klinické údaje o jeho použití u depresivních pacientů se závažným nebo středně závažným poškozením ledvin s těžkými depresivními epizodami. Proto je třeba při předepisování agomelatinu těmto pacientům postupovat opatrně.

Vedlejší účinky.

U zdravých dobrovolníků agomelatin nemění pozornost ani paměť. U depresivních pacientů léčba lékem zvýšila spánek s NREM spánek bez modifikace množství REM (Rapid Eye Movement) nebo REM latence. Agomelatin také vyvolal postup doby nástupu spánku a minimální tepové frekvence. Od prvního týdne léčby se významně zlepšil nástup spánku a kvalita spánku, dle hodnocení pacienty.  Zdá se, že agomelatin způsobuje méně sexuálních vedlejších účinků a účinků přerušení léčby než paroxetin.  agresivita

Závislost a stažení.

Při přerušení léčby není nutné postupné snižování dávky. Agomelatin nemá žádný potenciál zneužití měřený ve studiích zdravých dobrovolníků.

Předávkování.

Očekává se, že agomelatin bude při předávkování relativně bezpečný.

Interakce.

Agomelatin je substrátem CYP1A2, CYP2C9 a CYP2C19. Existuje také možnost interakce agomelatinu s alkoholem, se zvýšeným rizikem hepatotoxicity.

Chemie.

Struktura.

Chemická struktura agomelatinu je velmi podobná struktuře melatoninu.

Historie.

Agomelatin byl objeven a vyvinut Evropskou farmaceutickou společností Servier Laboratories Ltd. Společnost Servier pokračovala ve vývoji léků a prováděla studie fáze III v Evropské unii.  V březnu 2005 společnost Servier předložila agomelatin Evropské agentuře pro léčivé přípravky (EMA) pod obchodními názvy Valdoxan a Thymanax. Dne 27. července 2006 Komise pro léčivé přípravy určené lidem (CHMP) agentury EMA doporučil zamítnutí registrace. Hlavní obava byla, že účinnost nebyla dostatečně prokázána, zatímco u vedlejších účinků nebyly žádné zvláštní obavy. V září 2007 společnost Servier podala EMA novou žádost.  V březnu 2006 oznámila společnost Servier, že prodala práva na prodej agomelatinu ve Spojených státech společnosti Novartis. To podstoupilo několik fází III klinické zkoušky v USA, a do října 2011 Novartis evidoval lék jako plánovaný k podání FDA ne dříve než v roce 2012. Vývoj na americkém trhu byl však přerušen v říjnu 2011, kdy byly k dispozici výsledky z posledních zkoušek.  V únoru 2009 obdržel souhlas EMA pro Evropskou unii a schválení TGA pro Austrálii v srpnu 2010.

Výzkum.

Agomelatin je vyvíjen společností Servier pro léčbu generalizované úzkostné poruchy a pro tuto indikaci dosáhl klinických studií fáze III, ale v srpnu 2017 společnost Servier oznámila, že vývoj této indikace je v současné době pozastaven.  Agomelatin je také studován na jeho účinky na regulaci spánku..Studie uvádějí různá zlepšení celkové kvality spánkových metrik, stejně jako přínosy u poruch cirkadiánního rytmu. Bylo zjištěno, že je účinnější než placebo při léčbě generalizované úzkostné poruchy. Přezkoumání z roku 2015 nenavrhl žádná doporučení agomelatinu na podporu nebo proti jeho použití k léčbě jedinců se sezónní afektivní poruchou.

Agomelatin (v ČR např. pod obchodním názvem Valdoxan) je atypické antidepresivum používané k léčbě deprese. Jeden výzkum zjistil, že se nezdá být lepší než jiné antidepresiva. Další výzkum zjistil, že je podobně účinný jako mnoho jiných antidepresiv.

Agomelatine is an atypical antidepressant used to treat major depressive disorder. One review found that it is as effective as other antidepressants with similar discontinuation rates overall but less discontinuations due to side effects. Another review also found it was similarly effective to many other antidepressants. Common side effects include weight gain, feeling tired, liver problems, nausea, headaches, and anxiety. Due to potential liver problems ongoing blood tests are recommended. Its use is not recommended in people with dementia or over the age of 75. There is tentative evidence that it may have fewer side effects than some other antidepressants. It works by stimulating melatonin receptors and blocking serotonin receptors. Agomelatine was approved for medical use in Europe in 2009 and Australia in 2010. Its use is not approved in the United States and efforts to get approval were ended in 2011. It was developed by the pharmaceutical company Servier. In the United Kingdom a month of treatment costs the NHS about 30 pounds as of 2019.


Popis.

Čajovníkovité jsou stálezelené nebo výjimečně (některé druhy stevarcie) opadavé stromy a keře se střídavými jednoduchými listy bez palistů. Listy jsou obvykle zubaté, řidčeji celokrajné, se zpeřenou žilnatinou. Květy jsou pravidelné, oboupohlavné, nejčastěji pětičetné, jednotlivé nebo v chudých květenstvích. Okvětí je rozlišené na kalich a korunu nebo graduje postupně od kalichu ke koruně. Tyčinek je mnoho. Semeník je svrchní, srostlý nejčastěji z 5 plodolistů. V každém plodolistu jsou 2 až několik vajíček. Plodem je tobolka, výjimečně peckovice ("Pyrenaria").

Rozšíření.

Čeleď v současném pojetí zahrnuje 7 rodů a okolo 200 druhů. Je rozšířena ve východní a jihovýchodní Asii, v tropické Americe a jv. USA. Převážná většina zástupců roste v tropech. V Evropě není tato čeleď zastoupena.

Taxonomie.

Čeleď v původním smyslu měla 15 až 20 rodů a pantropické rozšíření, byla však shledána parafyletickou a množství rodů ("Adinandra", "Anneslea", "Balthasaria", "Cleyera", "Eurya", "Freziera", "Symplococarpon", "Ternstroemia", "Visnea") bylo přesunuto do čeledi "Pentaphylacaceae" a rod "Ficalhoa" do "Sladeniaceae"  Dnes je dělena na 3 podčeledi:

Význam.

Největší hospodářský význam má bezesporu čajovník čínský ("Camellia chinensis"). Některé kamélie jsou pěstovány jako olejniny, např. kamélie olejná ("Camellia oleifera") v Číně a kamélie sazanka ("Camellia sasanqua") v Japonsku. Semena obsahují až 40 % nevysýchavého stolního oleje.  Franklinie americká ("Franklinia alatamaha") a některé druhy stevarcie ("Stewartia") jsou vzácně pěstovány v ČR jako okrasné dřeviny.  Kamélie japonská ("Camellia japonica") je pěstována po celém světě již stovky let v množství barevných kultivarů.

Přehled rodů.

"Apterosperma", "Camellia", "Dankia", "Franklinia", "Gordonia", "Laplacea", "Pyrenaria", "Schima", "Stewartia", "Tutcheria"

Čajovníkovité ("Theaceae", též "Camelliaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu vřesovcotvaré ("Ericales"). Jsou to dřeviny s jednoduchými listy a pravidelnými květy, rozšířené v počtu asi 200 druhů v Asii a Americe. Nejvýznamnější rostlinou této čeledi je čajovník. Jako okrasné dřeviny se pěstují kamélie, stevarcie a vzácně i franklinie americká.

Theaceae (), the tea family, is a family of flowering plants comprising shrubs and trees, including the economically important tea plant, and the ornamental camellias. It can be described as having from seven to 40 genera, depending on the source and the method of circumscription used. The family Ternstroemiaceae has been included within Theaceae; however, the APG III system of 2009 places it instead in Pentaphylacaceae. Most but not all species are native to China and East Asia.


Mládí a první světová válka.

Studijní léta.

Karl Becker se narodil 14. prosince roku 1879 ve falckém městě Speyer. Po dokončení základního vzdělání nastoupil na tamější gymnázium, kde později odmaturoval. K 16. červenci roku 1898 vstoupil do královské bavorské armády a byl zařazen jako důstojnický čekatel ("Fahnenjunker") k bavorskému 2. pěšímu dělostřeleckému pluku ("Bayerisches Fuß-Artillerie-Regiment Nr. 2"), který sídlil v Métách pod velením plukovníka Karla von Oelhafena.  K počátku března následujícího roku byl zařazen na vojenskou školu do Mnichova, kterou dokončil ke konci ledna roku 1900. Po jejím dokončení byl k počátku března téhož roku povýšen do hodnosti "Leutnant" (poručík) a vrátil se zpět ke svému domovskému pluku.  U jednotky však zůstal pouze do října roku 1901, neboť nastoupil na bavorskou královskou školu pro dělostřelecké a ženijní jednotky. Dvouroční studium úspěšně zakončil 3. dubna roku 1903 a následně se vrátil zpět k 2. pěšímu dělostřeleckému pluku. Ke konci července roku 1905 se také oženil s Katherinou Hoppe, se kterou měl později dva syny.  Následně byl k počátku září roku 1905 jmenován do funkce pobočníka velitele II. praporu svého pluku a pluku sloužil nakonec až do konce září následujícího roku. Od 1. října totiž nastoupil studium na vojenské technické akademii v Berlíně-Charlottenburgu, kde studoval balistiku a instruktáž zbraní. Studium úspěšně dokončil 15. července roku 1909 a posléze se stal asistentem profesora Carla Cranze.  Dne 7. března 1910 byl povýšen do hodnosti "Oberleutnant" (nadporučík) a přesně o rok později opustil funkci asistenta a přešel jako asistent do královské pruské kontrolní komise dělostřelectva. K 1. říjnu roku 1912 byl převelen k bavorskému 3. pěšímu dělostřeleckému pluku ("Bayerisches Fuß-Artillerie-Regiment Nr. 3"), avšak členem komise zůstal nadále.

Válečné období.

K 13. listopadu roku 1913 vstoupil do pruské královské armády a byl zařazen k 2. pruskému pěšímu dělostřeleckému pluku ("Preußischer Fuß-Artillerie-Regiment Nr. 2"). Ke konci ledna roku 1914 byl povýšen do hodnosti "Hauptmann" (kapitán) a v srpnu, již po vypuknutí války, byl převelen k 2. námořnímu praporu děl ("Marine-Kanone-Batallion Nr. 2"), kde převzal velení dělové baterie.  Jeho kariéra rychle stoupala a ke konci května roku 1915 byl jmenován do funkce velitele 6. námořního praporu děl ("Marine-Kanone-Batallion Nr. 6").  Avšak jeho služba na frontě skončila 20. července roku 1916, kdy se stal poradcem u dělostřelecké kontrolní komise. Na této pozici přečkal válku a zůstal zde až do počátku října roku 1919. Během služby v první světové válce si vysloužil oba stupně pruského Železného kříže a několik dalších vyznamenání.

Poválečné období a druhá světová válka.

Období po válce.

Po skončení války zůstal Becker v armádě a po opuštění pozice poradce u dělostřelecké kontrolní komise byl k počátku října roku 1919 převelen jako poradce k inspekci zbraní a vybavení u armádního zbrojního úřadu ("Heereswaffenamt"). Zde sloužil až do počátku dubna roku 1926, přičemž k počátku února roku 1922 byl povýšen do hodnosti majora. Současně s tím studoval na univerzitě v Královci chemii a metalurgii a promoval 1. března roku 1922 s prací o katodické změně fenolu. Dne 14. července téhož roku získal na téže univerzitě i doktorát z inženýrství.  K 1. dubnu roku 1926 opět změnil své působiště, byl jmenován velitelem sekce zabývající se balistikou a municí u armádního zbrojního úřadu ("Heereswaffenamt"), který spadal pod říšské ministerstvo obrany ("Reichswehrministerium"). Přesně o rok později byl povýšen do hodnosti "Oberstleutnant" (podplukovník).  Becker kladl od roku 1929 jako vedoucí výzkumné sekce u armádního zbrojního úřadu (balistika a munice) zvláštní důraz na raketový výzkum. Výsledkem toho bylo, že raketový program se rozvinul natolik, že roku 1932 vznikl prototyp rakety na kapalné palivo MIRAK 3. K počátku dubna roku 1930 byl povýšen do hodnosti "Oberst" (plukovník). Ke konci ledna roku 1929 obdržel také čestný doktorát z filozofie na univerzitě v Královci.  Začátkem října roku 1932 mu byla k jeho původní funkci přidělena funkce šéfa testovacích záležitostí na armádním zbrojním úřadu ("Heereswaffenamt"). V této funkci působil až do počátku dubna roku 1933 a následně přešel na technickou univerzitu v Berlíně, kde působil nejdříve jako čestný profesor a od srpna téhož roku již jako plnohodnotný profesor. V říjnu byl dokonce jmenován děkanem 5. fakulty na berlínské technické univerzitě. K tomu byl k 1. únoru roku 1933 povýšen do hodnosti generálmajora.  Ve funkci děkana působil až do 27. listopadu roku 1935, kdy se stal řádným členem fyzických a matematických tříd na pruské akademii věd a 16. března roku 1937 k tomu přibral funkci prezidenta říšského výzkumného koncilu, kam byl dosazen říšským ministrem Bernhardem Rustem. K tomu byl k 1. říjnu roku 1934 povýšen do hodnosti "Generalleutnant" (generálporučík) a k počátku října roku 1936 byl naposledy povýšen do hodnosti "General der Artillerie" (generál dělostřelectva).  Nutno podotknout, že byl stále ve funkce velitele sekce balistiky a munice u armádního zbrojního úřadu ("Heereswaffenamt"), kterou zastával již od 1. dubna roku 1926.

Druhá světová válka.

Jeho posledním postem v jeho kariéře se mu stala pozice šéfa armádního zbrojního úřadu ("Heereswaffenamt"), kde ve vedení nahradil generála Kurta Lieseho, který byl penzionován.  Dne 8. dubna 1940, den před německou invazí do Dánska a Norska ("Operace Weserübung"), spáchal Becker za přítomnosti gestapa sebevraždu. Generál Becker totiž trpěl měsíce těžkými depresemi jako následek těžké kritiky ze strany vůdce a německého kancléře Adolfa Hitlera a dalších funkcionářů Třetí říše. Kritizován byl hlavně kvůli neplnění plánované produkce munice.  Sebevražda generála Beckera byl utajena pomocí státního pohřbu, který byl následně vystrojen 12. dubna roku 1940 v Berlíně. Na jeho pozici šéfa armádního zbrojního úřadu následně nastoupil generál Emil Leeb.

Karl Heinrich Emil Becker (14. prosince 1879 - 8. dubna 1940) byl veterán první světové války a pozdější generál německé armády za druhé světové války v hodnosti "General der Artillerie" ("Generál dělostřelectva"). Mimo jiné působil i jako ředitel armádního zbrojního úřadu ("Heereswaffenamt").

Karl Heinrich Emil Becker (14 September 1879 in Speyer – 8 April 1940 in Berlin) was a German weapons engineer and artillery general. He advocated and implemented close ties of the military to science for purposes of advanced weapons development. He was the head of the Army Ordnance Office, Senator of the Kaiser Wilhelm Society, first president of the Reich Research Council, the first general officer to be a member of the Prussian Academy of Sciences, as well as being a professor at both the University of Berlin and the Berlin Technical University. He was an early and key supporter of the development of ballistic rockets as weapons. The military-scientific infrastructure he helped implement supported the German nuclear energy program, known as the Uranium Club. Being depressed over heavy criticism from Hitler for shortfalls in munitions production, he committed suicide in 1940. He was given a State funeral.


Vývoj.

Ministerstvo letectví RLM (německy Reichsluftfahrtministerium) v roce 1944 vyzvalo k vývoji zbraně pro účinný boj s bombardéry. Na rozdíl od obvyklé praxe, raketový vývoj prováděn pouze s RLM, obdržely v září 1944, továrny v Lübecku a Curt Heber Maschinenfabrik (HEMAF) v Osterode smlouvu na vývoj rakety, která by mohla být dokončena na jaře roku 1945.

Části.

Raketa se skládala ze tří částí: hlavice, motoru a skládacího ocasu. Hlavní část hlavice tvořil zapalovač AzRz 2, trinitrotoluen, RDX a hliníkový prášek. Raketový motor se skládal z komory 375 mm dlouhé s 45 mm vnitřním průměrem a přivařenou 13mm tryskou do spalovací komory. Obsahovala 875g základní hnací látky ve formě prášku na bázi Diglykoldinitratu ve formě práškových tyčí. Po 0,8 sekundy čase spalování (asi 200 m dráhy letu) dosáhla R4/M nejvyšší rychlosti 550 m/s (2000 km/h)

Aplikace a účinek.

R4/M byly připojeny pod křídly buď na kolejnicích nebo na síti trubek, tzv. Honeycomb. Pod každým křídlem Me.262 bylo nasazeno obvykle dvanáct-třináct raket, ale nasazovaly se i po šesti nebo 24. Spuštění raket bylo prováděno jako salva; rakety byly vypalovány po 7 milisekundovém časovém intervalu ve skupinách po třech. Bylo nastaveno zpoždění 5 sekund pro případ, že by raketa minula cíl. Účinek R4/M rakety byl vždy založen na působení tlakového účinku proudu vzduchu z přímého zásahu.  Při útoku s R4/M, se stíhačky Me.262 přiblížily k formaci nepřátelských bombardérů zezadu. Tento způsob útoku byl na rozdílný od časných taktiky Bf. 109 a Fw-190, kdy na nepřátelské bombardéry zaútočily čelně do méně chráněných předních řad nepřítele.  Vzhledem k vysoké počáteční rychlosti rakety (+ rychlost letadla) a poměrně velkému rozptylu byla střelba velice obtížná a to zejména proto, že vzhledem k úzké formaci letadel nebyly možné žádné úhybné manévry bez kolize s jiným letadlem. Samotná raketa byla nejvíce zničující pro letadla. Zásah do trupu bombardéru by vytvořil díru, kterou by působící tlaky roztrhaly. Když raketa dopadla na křídlech, tak buď odpálila palivové nádrže nebo poškodila nosnou konstrukci natolik, že (vzhledem k vysoké cestovní rychlosti letadla) zlomila celé křídlo. To platilo i pro extrémně robustní konstrukci B-17 Flying Fortress.

Výroba.

Výroba byla prováděna na počátku roku 1945 v Osterode am Harz, kteří požádali Koncentrační tábor Mittelbau-Dora o část pracovních sil. Ještě jednu zakázku na výrobu raket obdržela v dubnu 1945 DWM v Lübecku na 25.000 raket R4/M.

Testování a nasazení.

Testování první R4/M v únoru 1945 probíhalo v témže měsíci zřízené Jagdverbang 44 pod vedením Adolfa Gallanda. Během měsíce, byla ai 60 Me.262 vybaveno R4/M. Kromě Me.262 byly vybaveny těmito raketami také letouny Me 163 a konvenční Fw 190. Další stíhač který měl užívat tyto rakety byl Bachem Ba 349 Natter, který byl na přídi vybaven systémem Honeycomb, který obsahuje 28 tub pro R4/M.  Ačkoli u Me.262 a Me.163 byly obavy s aerodynamikou, tak se ukázalo, že připevnění 24 R4/M na povrch nemá na letové vlastnosti těchto dvou modelů větší vliv. Testovací pilot Fritz Wendel vypověděl, že Me.262 létal o pět km pomaleji a neměl žádné stížnosti. Také první let na Me 163 s R4/M s pilotem Adolfem Niemeyerem šel hladce.  Dne 18. března 1945 byl nová raketa poprvé použita k protiútoku proti 1221 bombardérům s 632 stíhačům jako doprovod k náletu na Berlín. Šest Me.262 z JG 7 vypustili 144 R4/M na bombardéry. Spojenci ztratili 25 bombardérů a dva Me.262 byly ztraceny, pilot zahynul. Anglicky psané prameny dávají různé údaje například 37 Me.262 sestřelilo celkem dvanáct bombardérů a stíhaček, zatímco ztratili 3 Me.262. V německých zdrojích je úspěch R4/M "vynikající". V krátké době používání bylo zničeno s pomocí R4/M téměř 500 spojeneckých letadel. Celkem 20 000 raket bylo uvedeno do provozu. R4/M je nejúčinnější zbraní německých stíhacích pilotů v posledních měsících války. Čísla mluví pro obě strany účinnosti bojového letounu v kombinaci s raketovou výzbrojí. Avšak zpomalení rychlosti postupu spojenců bylo tak nízké, že použití R4/M nemělo významný vliv na obrovskou početní převahu. Účinný postup útoku na bombardéry (útok s salvami neřízených raket) převzalo americké letectvo po druhé světové válce, kdy se vybavovaly raketami například letouny F-86D Sabre, F-94 Starfire, F-89 Scorpion a F-102 Delta Dagger.

Odvozené typy raket.

Proti obrněným pozemním cílům se používaly Panzer Blitz II a III Panzerblitz vyvinuté z R4/M. V Panzerblitz II hlavici byl velký dutý náboj ráže 130 mm a mohl proniknout 180 mm pancéřové oceli. Vzhledem k tomu, že Panzerblitz II díky velké hlavici dosahoval jen rychlosti 370 m/s, byl vyvinut Panzerblitz III, který měl na sobě upravený dutý náboj 75mm HL.Gr.43 as. Panzerblitz III dosahoval rychlosti letu 570 m/s, a probil 160 mm pancéřové oceli v úhlu 90 °.

R4/M (Rakete 4 kg Minenkopf), nazvaná Orkan, byla během druhé světové války první Německem vyráběná raketa vzduch-vzduch (vyráběna i protitanková verze), která může být skutečně považována za funkční a účinou.

The R4M () rocket, nicknamed the "Hurricane" () due to its distinctive smoke trail when fired, was an anti-aircraft rocket. It was developed by the German Luftwaffe during World War II.


Vývoj.

Typ byl původně soukromou iniciativou firmy Douglas a americké armádní letectvo bylo s projektem seznámeno v květnu 1943. Výsledkem byla objednávka na stavbu dvou prototypů a jednoho draku pro statické zkoušky. USAAF si od projektu slibovalo letoun, který by měl podobný dolet jako Boeing B-29 Superfortress, ale byl menší a levnější.  XB-42 poháněla dvojice vodou chlazených dvanáctiválců s válci do V, Allison V-1710-125, instalovaná v trupu letounu za kabinou pilota. Ta poháněla dvojici protiběžných vrtulí v ocase letounu. Vstupy vzduchu byly na náběžné hraně křídel. Podvozek byl třístopý, příďový a pod ocasem letounu byla velká kýlová plocha, která měla zabránit kontaktu vrtulí se zemí. Pilot a druhý pilot seděli pod dvojicí kapkovitých překrytů. Bombometčík měl stanoviště v nosu letounu. Obrannou výzbroj tvořily dvě dvojice dálkově ovládaných kulometů ráže 12,7 mm v zatahovacích věžích, které byly instalovány v odtokové hraně křídel. Ty bylo možné zasunout do křídel v době, kdy letounu nehrozilo nebezpečí. Zbraně ovládal druhý pilot ze svého stanoviště vedle pilota. Tyto zbraně měly jen omezený palebný rozsah a mohly střílet vlastně jen směrem dozadu za letoun. Vzhledem k tomu, že letoun měl operovat ve vysokých rychlostech, se to ale nepovažovalo za vážný handicap. Pro palbu směrem kupředu byly v trupu namontovány dva pevné kanóny ráže 20 mm. Zvažovala se i výroba bitevní varianty, pro kterou se počítalo s baterií 16 kulometů, anebo kanónem ráže 75 mm a dvěma kulomety.

Testy.

První prototyp vzlétl 6. května 1944. Výkony byly považovány za vynikající. XB-42 byl stejně rychlý, anebo rychlejší, než bombardér De Havilland Mosquito, byl ale ozbrojený a unesl dvakrát tolik pum. Pilot měl pod kapkovitým překrytem výborný výhled, ale dva oddělené překryty pro něj a druhého pilota byly problémem při jejich komunikaci. Proto byly později vyměněny za společný překryt pro oba dva. Problémem byla menší stabilita letounu, vibrace a špatné chlazení motorů, což byl problém, se kterým se potýkalo více konstrukcí podobné koncepce s tlačným motorem. O rychlosti XB-42 svědčí rychlostní rekord, kterého dosáhl v prosinci 1944 při letu z Long Beach v Kalifornii do Washingtonu. Tuto vzdálenost XB-42 překonal průměrnou rychlostí 697,7 km (433,6 mil) za hodinu.  Testy prototypu pokračovaly až do konce války, pak se ale americké letectvo rozhodlo, že raději počká na první generaci z jeho pohledu perspektivnějších proudových bombardérů, než aby pokračovalo ve vývoji tohoto typu.  Jeden z prototypů byl zničen při havárii, druhý ale i nadále sloužil k experimentům. Dokonce dostal pod křídla dvojici proudových motorů Westinghouse o síle 7,1 kN a větší palivové nádrže. Upravený stroj byl označen XB-42A. Tato úprava sloužila pouze k testům a z tohoto stroje už tehdy byla odstraněna výzbroj. Takto upravený dosáhl rychlosti až 785 km/h. Nakonec byl poškozen při 22 letu, během tvrdého přistání a i když byl opraven, už nikdy nevzlétl k dalším pokusům. Program XB-42, společně s programem Douglas XB-43 Jetmaster, který z něj byl odvozen a měl čistě proudový pohon, stál americké letectvo 13,7 milionu dolarů.

Dochovaný kus.

Prototyp XB-42A se dostal do sbírky amerického National Air and Space Museum. Nikdy však nebyl vystaven na veřejnosti. Není ale kompletní, protože při přepravě letounu byly ztraceny jeho nosné plochy.

Douglas XB-42 Mixmaster byl experimentálním bombardovacím letounem, navrhovaným pro vysoké rychlosti. Nekonvenční design spočíval v instalaci dvou pístových motorů v trupu letadla, z nichž každý poháněl jednu z protiběžných vrtulí na konci za ocasními plochami. Tím mělo být dosaženo aerodynamicky čistých tvarů, umožňujících vyšší výkony. Do konce druhé světové války byly postaveny celkem dva prototypy. Na jejím konci se ukázalo, že lepší cestou, jak dosáhnout vyšších výkonů je použití proudových motorů.

The Douglas XB-42 Mixmaster was an experimental bomber aircraft, designed for a high top speed. The unconventional approach was to mount the two engines within the fuselage driving a pair of contra-rotating propellers mounted at the tail in a pusher configuration, leaving the wing and fuselage clean and free of drag-inducing protrusions.


Hokej i fotbal.

Koželuh hrál fotbal za Spartu Praha již za první světové války, klubů vystřídal za svou fotbalovou kariéru několik. Ve 46 zápasech za Spartu vstřelil 34 branek. Roku 1917 byl členem rakouského národního fotbalového týmu. V roce 1923 si připsal také dva starty za československou fotbalovou reprezentaci a vstřelil jeden gól. Ve stejném roce již reprezentoval i na mistrovství Evropy v ledním hokeji, kde se dočkal třetího místa. Na zisku hokejového titulu mistra Evropy se pak podílel o dva roky později gólem, kterým rozhodl klíčový zápas se Švýcary. Při sedmi reprezentačních startech v hokejové reprezentaci to byl jeho jediný úspěšný střelecký zápis. V hokejové reprezentaci nastupoval v obraně s Káďou. Dále již ovšem na takto vysoké úrovni nemohl v těchto kolektivních sportech pokračovat. Mezinárodní federace ledního hokeje totiž stanovila pravidlo, podle něhož se mezinárodních mistrovských hokejových turnajů nemohli účastnit sportovci, kteří byli v jiném sportu profesionály.

Úspěšný v tenise.

Koželuh byl však již v té době velmi úspěšný profesionální tenista. V roce 1925 se stal profesionálním mistrem světa a o sedm let později vyhrál Evropskou profesionální soutěž. Podobné tituly získával dále na mezinárodních mistrovstvích ve Francii (sedmkrát) a v USA (třikrát). Souběžně již také trénoval hráče v klubu I. ČLTK Praha, ačkoli se svojí životosprávou nemohl být pro ostatní příkladem. V letech 1947 až 1949 byl nehrajícím kapitánem československého daviscupového týmu. Profesionální mistr světa 1925 a 1930 a třikrát nejlepším profesionálním tenistou USA 1929, 1932 a 1937.

Osobní život.

Syn pekařského pomocníka Josefa Koželuha a jeho ženy Marie. Měl šest bratrů a sestru. Všichni vyrostli na tenisových dvorcích LTC Praha, kde byl Josef Koželuh správcem a kde si bratři přivydělávali jako sběrači míčků. Bratr Jan se stal tenisovým mistrem ČSR. Karel Koželuh se již ve čtrnácti letech stal tenisovým trenérem v Mnichově za 80 marek měsíčně, byt a stravu. Později byl trenérem i v Rakousku, Polsku, Maďarsku, Francii, Holandsku a Belgii. Do Ameriky se dostal s klubem Teplitzer FC a podruhé o šest let později jako tenista profesionál. V utkání s tehdejším mistrem světa Vincentem Richardsem zvítězil 6:3, 3:6 a 6:3. Toto utkání jej nesmírně proslavilo a od té doby byl do Ameriky zván na zápasy s Tildenem, Vinesem, Budgem, Perrym, Austinem a dalšími. V roce 1938 jej zastihlo v Americe fašistické napadení Československa když se přihlásil na velvyslanectví. Požádali ho, aby zůstal jako trenér a hráč exhibičních zápasů ve prospěch Červeného kříže a československých jednotek v zahraničí.  V Miami pak učil v prestižním klubu nejbohatší muže Ameriky jako Forda mladšího, Rockefellera a boxerského mistra světa všech vah Gene Tunneyhoa další. Od Forda dokonce dostal za první lekci přepychový automobil. Po osvobození se i přes lákavé nabídky vrátil do vlasti a pracoval v tělovýchovném hnutí v různých funkcích. Vždy byl skromný, přátelský a nadbytkem peněz nezkažený kamarád, který byl ochoten pomoci, kde bylo třeba.

Dvojí bydliště.

Od roku 1922 pobýval často na Floridě, ale po druhé světové válce si postavil v Klánovicích podobný dům, který obýval v USA. Při jednom z návratů do nového stálého sídla zemřel při autonehodě.

Karel Koželuh (7. března 1895 Praha – 27. dubna 1950 Klánovice) byl československý všestranný sportovec. Československo reprezentoval velmi úspěšně v tenise, ledním hokeji a oblékl též fotbalový reprezentační dres. Od roku 2006 je členem Mezinárodní tenisové síně slávy.

Karel Koželuh (; ; 7 March 1895 – 27 April 1950) was a top Czech tennis, association football, and ice hockey player of the 1920s and 1930s. Koželuh never played in the major tournaments of amateur tennis but was an all-around athlete at the highest level.


Historie.

Založení muzea předcházelo mnoho událostí po smrti Vincenta van Gogha. Jeho celé dílo zdědil bratr Theo van Gogh a po jeho brzkém úmrtí Theův syn a malířův synovec Vincent Willem van Gogh. Právě ten se zasloužil o založení Sdružení Vincenta van Gogha ("Vincent van Gogh Stichting") v roce 1960 a o dva roky později celou sbírku čítající asi 200 maleb, kreseb a dopisů prodal Nizozemskému království za 15 milionů guldenů.  Mezi lety 1963 a 1964 byla navržena a postavena budova dnešního muzea. O návrh se postaral nizozemský architekt Gerrit Rietveld. Muzeum bylo slavnostně otevřeno 2. června 1973 tehdejší nizozemskou královnou Juliánou. Ta při této příležitosti poděkovala van Goghově rodině za jejich mnohaletou péči o malířovo dílo.

Sbírky.

Kromě rodinné sbírky van Goghových děl se ve stálé expozici nacházejí díla jeho současníků a umělců, kteří byli malířovým dílem ovlivněni.

Stálá expozice.

Stálá expozice muzea se skládá především z děl Vincenta van Gogha. V roce 2014 prošla tato expozice změnou a nově zaznamenává i dříve kontroverzní témata jako jsou například nemoc a sebevražda malíře. Poprvé je také autorovo dílo důsledně zasazeno do kontextu doby. Na několika poschodích mohou návštěvníci sledovat autorův vývoj od rané tvorby až po jeho vliv na budoucí generace.  Sbírka je rozdělena do kapitol. Každá kapitola se vyznačuje jednou barvou a jedním klíčovým dílem, které nejlépe vystihuje van Goghovy umělecké ambice dané doby. Zvláštní pozornost je zde také věnována umělcovým kresbám, kterých měl na kontě více než tisíc. Vzhledem k tomu, že jsou kresby citlivé na světlo, je velmi obtížné je vystavovat. Muzeum proto zavedlo nový systém, kdy je vystaveno přibližně osm kreseb a ty se stále střídají. Tak jsou uchráněny před negativními vlivy okolí a zároveň mohou návštěvníci alespoň část této tvorby vidět na vlastní oči.  V souvislosti s van Goghovou uměleckou kariérou jsou vystavena také díla jeho přátel a kolegů Paul Gauguina a Henriho de Toulouse-Lautrec. Některá díla jsou doprovázena i moderními dotekovými obrazovkami, které umožňují návštěvníkům podívat se na zvětšeniny van Goghových maleb nebo si virtuálně prolistovat jeho náčrty.  Mimo stálou expozici jsou v muzeu často vystavována díla mladých umělců. V roce 2015 zde byla uspořádána výstava s názvem „When I give, I give myself“ (Když dávám, tak dávám sebe), při které 23 současných umělců prezentovalo své umělecké reakce na van Goghovy dopisy.

Budova.

Prostory muzea se skládají ze dvou budov: původní hlavní budovy architekta Gerrita Rietvelda a novějšího Kurokawova křídla.

Rietveldova budova.

Rietveldova budova byla otevřena až dlouho po smrti architekta († 1964) současně s otevřením muzea v roce 1973. V této části muzea, která se nachází na ulici Paulus Potterstraat v centru Amsterdamu, je vystavena stálá expozice van Goghových děl. Na budově je jasně poznat Rietveldův rukopis, jeho cit pro hru s geometrickými tvary a světlé, otevřené prostory, které jsou pro muzeum ideální.

Kurokawovo křídlo.

Kurokawovo křídlo vzniklo podle návrhu japonského architekta Kashi Kurokawy, který měl na svém kontě již několik muzejních staveb v Japonsku. Autor se rozhodl pro asymetrickou stavbu, která kontrastuje s Rietveldovými geometrickými tvary. Budova byla otevřena v roce 1999 a slouží především jako prostor k mimořádným výstavám.  V roce 2014 započala rozsáhlá rekonstrukce vchodu z náměstí Museumplein. Na jejím návrhu spolupracovali Kashi Kurokawa a nizozemský architekt Hans van Heeswijk. Rekonstrukce byla dokončena na podzim roku 2015.

Van Goghovo muzeum (nizozemsky "Van Gogh museum") patří mezi nejznámější a nejvýznamnější amsterdamská muzea. Nachází se na náměstí Museumplein a je věnováno nizozemskému malíři Vincentu van Goghovi a jeho dílu.

The Van Gogh Museum is a Dutch art museum dedicated to the works of Vincent van Gogh and his contemporaries in Amsterdam; it is located at the Museum Square in the borough Amsterdam South, close to the Stedelijk Museum, the Rijksmuseum, and the Concertgebouw. The museum opened on 2 June 1973, and its buildings were designed by Gerrit Rietveld and Kisho Kurokawa.


Kněz.

Pocházel z aristokratické rodiny. Během druhé světové války sloužil v armádě. Po roce 1945 dokončil přerušené studium architektury. Po jeho dokončení působil jako vyučující na vysoké škole, souběžně začal studovat teologii na Papežské univerzitě Gregoriana a v Collegio Capranica. Kněžské svěcení přijal 13. března 1954. Pokračoval ve studiích, na Papežské lateránské univerzitě získal doktorát z kanonického práva, studoval rovněž na Papežské diplomatické akademii. V roce 1960 začal působit ve vatikánských diplomatických službách, jeho prvním místem byla práce sekretáře na nunciatuře v Mexiku. V dalších letech působil jako sekretář nunciatury v Japonsku (1964 až 1966) a Keni (1966 až 1968). Od roku 1968 pracoval na státním sekretariátu, byl mj. sekretářem Papežské komise "Iustitia et Pax".

Biskup.

V dubnu 1977 ho papež Pavel VI. jmenoval titulárním arcibiskupem a pronunciem v Papui Nové Guineji. Biskupské svěcení přijal 4. června téhož roku. Od listopadu 1980 byl nunciem v několika amerických zemích (Honduras, Nikaragua, Uruguay). Od roku 1990 se jeho působištěm stal Blízký Východ – plnil funkci apoštolského delegáta v Jeruzalémě a Palestině, byl rovněž pronunciem na Kypru, od června 1994 nunciem v Izraeli. Poslední roky své diplomatické služby strávil jako nuncius v Itálii a San Marinu (od roku 1998 do dubna 2001). V květnu 2005 byl jmenován arciknězem baziliky svatého Pavla za hradbami. Podílel se na tvorbě znaku papeže Benedikta XVI. v roce 2003. V roce 2012 vytvořil také znak královéhradeckého biskupa Jana Vokála.

Kardinál.

Při konzistoři 24. března 2006 byl jmenován kardinálem. Vzhledem k věku neměl právo účastnit se konkláve. Jeho jmenování tak mělo především charakter ocenění jeho dosavadní činnosti.

Andrea kardinál Cordero Lanza di Montezemolo (27. srpna 1925 Turín – 19. listopadu 2017) byl italský římskokatolický kněz, dlouholetý vatikánský diplomat, kardinál.

Andrea Cordero Lanza di Montezemolo (27 August 1925 – 19 November 2017) was an Italian prelate of the Catholic church. He worked in the diplomatic service of the Holy See from 1977 until he retired in 2001. As Archpriest of the Basilica of Saint Paul Outside the Walls from 2005 to 2009 he helped oversee important restoration work. He was made a cardinal by Pope Benedict XVI on 24 March 2006.


Metrika.

Ve sférických souřadnicích ("t", "r", θ, φ), je lineární element Reissnerovy-Nordströmovy metriky  kde "c" je rychlost světla, "t" je časová souřadnice (měřeno podle stacionárních hodin v nekonečnu), "r" je radiální souřadnice, formula_2 je dvousféra definovaná podle  "r" je Schwarzschildův poloměr tělesa daný a "r" je charakteristická délková škála daná Zde 1/4πε je Coulombův zákon. V limitě kde náboj "Q" (nebo v ekvivalentním případě, délková škála "r") klesne na nulu, používáme Schwarzschildovu metriku. Klasická Newtonova teorie gravitace může být získána v limitním případě, když poměr"r"/"r" jde k nule. V limitě, kde oba poměry "r"/"r" a "r"/"r" jdou k nule, dostáváme Minkowského metriku pro speciální teorii relativity.  V praxi je poměr "r"/"r" často extrémně malý. Například Schwarzschildův poloměr Země je zhruba 9 milimetrů, zatímco geostacionární dráha na níž obíhají některé družice má poloměr "r" který je zhruba 4 miliardkrát větší, tedy 42 164 kilometrů. I na povrchu Země činí v tomto případě oprava Newtonovy gravitace jen jeden díl z miliardy. Poměr se stává velkým jen v blízkosti masivních a ultra hustých objektů jako jsou černé díry a neutronové hvězdy.

Nabité černé díry.

Ačkoli se nabité černé díry s "r" ≪ "r" podobají Schwarzschildovým černým dírám, mají dva horizonty: vnější horizont událostí a vnitřní Cauchyho horizont. Stejně jako v případě Schwarzschildovy metriky, horizont událostí pro prostoročas je umístěn tam, kde metrický komponent "g" diverguje; což je když  Tato rovnice má dvě řešení:  Tyto soustředné horizonty událostí se stávají degenerovanými pro 2"r" = "r", což odpovídá extrémní černé díře. Předpokládá se, že černé díry s 2"r" > "r" v přírodě neexistují, protože by obsahovaly takzvané nahé singularity. Jejich existence by byla v rozporu s hypotézou kosmické cenzury formulovanou Rogerem Penrosem o níž se, i přes absenci přímých důkazů, předpokládá, že je pravdivá. Teorie se supersymetrií obvykle garantují, že tyto superextrémní černé díry nemohou existovat.  Elektromagnetický potenciál je  Pokud jsou v teorii zahrnuty magnetické monopóly, potom zobecnění zahrnující magnetický náboj "P" se získá nahrazením "Q" podle "Q" + "P" v metrice a včetně podmínky "P"cos θ "d"φ v elektromagnetickém potenciálu.

Reissnerova–Norströmova metrika je ve fyzice a astronomii statické řešení Einsteinových rovnic gravitačního pole, odpovídající gravitačnímu poli nabitého, nerotujícího, sféricky symetrického tělesa o hmotnosti M.

In physics and astronomy, the Reissner–Nordström metric is a static solution to the Einstein–Maxwell field equations, which corresponds to the gravitational field of a charged, non-rotating, spherically symmetric body of mass "M". The analogous solution for a charged, rotating body is given by the Kerr–Newman metric.


Nomenklatura.

Platné jméno.

"Cryptocoryne" Fisch. ex Wydler, 1830

Typový druh.

"Cryptocoryne spiralis" (Retz. ) Fisch. ex Wydler, 1830 (≡"Arum spirale" Retz., 1779)

Areál rozšíření.

Přirozený areál výskytu zahrnuje tropickou jižní a jihovýchodní Asii, především Malajsii, Singapur, Indonésii a Novou Guineu.

Stanoviště.

Typickým životním prostředím kryptokoryn jsou potoky a řeky s pomalejší vodou v nížinném pralese. Žijí také v sezónně zatápěných pralesních jezírkách a na březích řek zatápěných jen při vysoké vodě.

Popis.

Kryptokoryny jsou jednodomé rostliny, samčí a samičí květy jsou společně v jednom květenství, které je obaleno pro arónovité typickým toulcem. U kryptokoryn je toulec trubkovitý, nahoře rozšířený v ocáskatě prodlouženou čepel (anglicky se proto kryptokoryny nazývají "water trumpet", vodní trubka). Ponořené kryptokoryny se rozmnožují převážně vegetativně, kořenovými výběžky, oddenky či plazivými odnožemi. Kvetou jen emerzní (vynořené) rostliny nebo rostliny v mělké vodě, jejichž květenství má možnost dosáhnout nad hladinu. K opylení dochází samosprášením nebo s pomocí drobného hmyzu. U kryptokoryn je ovšem v přírodě poměrně časté mezidruhové křížení a polyploidie, což vede ke snížené nebo zcela ztracené plodnosti některých populací.  Nejbližším příbuzným kryptokoryn je rod "Lagenandra".

Historie.

První kryptokorynu vědecky popsal Anders Jahan Retzius v roce 1779 pod jménem "Arum spirale". Rod "Cryptocoryne" vytvořil botanik Friedrich Ernst Ludwig von Fischer až roku 1828, ale jeho popis byl platně (validně) publikován teprve o dva roky později. Vědecká klasifikace jednotlivých druhů kryptokoryn je vesměs nejasná, velmi komplikovaná a vědci na ni mají řadu rozdílných názorů.  V Česku se taxonomií kryptokoryn zabýval Karel Rataj, který rod rozdělil do 4 podrodů a 16 sekcí, ale jeho revize nebyla ve vědeckém světě všeobecně přijata. Jednu z kryptokoryn, kterou popsal, pojmenoval po známém českém akvaristovi Rudolfu Zukalovi - kryptokoryna Zukalova ("C. zukalii" Rataj).

Významné druhy.

Mezi kryptokoryny patří řada běžně pěstovaných akvarijních rostlin. První čtyři kryptokoryny dovezla do Evropy pěstírna Henkel v Darmstadtu v letech 1906 až 1908. Čeští akvaristé tradičně pěstují kryptokorynu červenou ("Cryptocoryne affinis" N.E.Br. ex Hook.f.) s fialovočerveným rubem tmavězelených kopinatých listů, kryptokorynu sumatránskou ("C. pontederiifolia" Schott) se světlejšími srdčitými listy, kryptokorynu kadeřavou ("C. crispatula" Engl. var. "balansae" (Gagnep. ) N.Jacobsen) s dlouhými vzplývajícími kadeřavými listy a řadu dalších druhů. Vzhledem k pralesnímu původu je většina druhů kryptokoryn stínomilných a nevyžadujících intenzivní osvětlení nádrže. Mnoho druhů kryptokoryn je však velmi citlivých k prostředí a je pěstováno pouze specialisty nebo vůbec ne.  Řada druhů kryptokoryn je vážně ohrožena vyhubením, neboť jsou ničena jejich přirozená stanoviště. Endemická "C." × "timahensis" Bastm. je v Singapuru na červeném seznamu, neboť je na své jediné známé lokalitě vážně ohrožena ilegálním sběrem. Na druhou stranu byly některé jiné kryptokoryny např. "C. beckettii" Thwaites ex Trimen, zavlečeny do Severní Ameriky, kde se invazivně šíří; ve své domovině na Srí Lance je však tento druh naopak považován za ohrožený.

Pěstování v akváriu.

Řada druhů kryptokoryn se pěstuje v akváriích.

Kryptokoryna ("Cryptocoryne" Fisch. ex Wydler, 1830) je rod vodních a obojživelných jednoděložných rostlin z čeledi árónovitých ("Araceae"). Rod zahrnuje přibližně 60 druhů. Pochází vesměs z tropické Asie od Indie po Novou Guineu, některé druhy zdomácněly i v jiných oblastech tropů. Řada druhů kryptokoryn se pěstuje jako akvarijní rostliny.

Cryptocoryne is a genus of aquatic plants from the family Araceae. The genus is naturally distributed in tropical regions of India, Southeast Asia and New Guinea.


Historie.

Portál Evropské knihovny byl vytvořen ve spolupráci 9 národních knihoven a CENL (Konference knihovníků evropských národních knihoven) v rámci projektu TEL (Evropská knihovna: Brána ke znalostem Evropy). TEL projekt započal v roce 2001, byl ukončen v roce 2004 a financován 5. rámcovým programem Evropské komise. V projektu byly zapojeny národní knihovny Finska, Německa, Itálie (Florencie a Řím), Nozozemska, Portugalska, Slovinska, Švýcarska a Spojeného království.  Portál TheEuropeanLibrary.org byl spuštěn 17. března 2005 s návštěvou více než 500 000 uživatelů v čase kratším než jeden rok. V současnosti je možno prostřednictvím portálu prohledávat sbírky 23 národních knihoven a sbírky dalších 21 národních knihoven je možno prohlížet prostřednictvím portálových hyperlinků. Národní knihovny Rakouska, Chorvatska a Srbska se připojily v červenci 2005.  Národní knihovny 10 nových členských států Evropské unie se staly plnými členy Evropské knihovny v rámci projektu TELMEMOR (The European Library: Modular Extensions for Mediating Online Resources) (2005 -2007). O d 1. ledna 2006 se Národní knihovna Estonska a Lotyšska a Dánská královská knihovna staly plnými členy konsorcia. Od července 2006 jsou Národní knihovna České republiky, Slovenské republiky a Maďarska schopny zobrazit své digitální zdroje v portálu, Kypr, Litva, Malta a Polsko zpřístupnily své digitální sbírky v prosinci 2006.  Evropská knihovna učinila další krok směrem k rozšíření v projektu EDL (Evropská digitální knihovna). Projekt připojí digitální sbírky zbývajících 9 národních knihoven EU a EFTA. EDL projekt započal v září 2006. Další zapojené země jsou buď členy Evropské unie nebo Evropského sdružení volného obchodu: Belgie, Řecko, Island, Irsko, Lichtenštejnsko, Lucembursko, Norsko, Španělsko a Švédsko. Kromě pomoci s plným zapojením těchto zemí do Evropské knihovny je projekt zacílen na vícejazyčnost a podnikl první krok směrem k Evropskému registru metadat a vytváří podmínky pro digitalizační úsilí národních knihoven. EDL projekt uskutečnil dva úspěšné workshopy se zaměřením na technologické a politické souvislosti společného zpřístupnění kulturního dědictví digitálních serverů jako Evropské digitální knihovny. Projekt EDL je financován Evropskou komisí z programu eContentplus a je osmnáctiměsíční.

Plány.

V nejbližší budoucnosti je cílem Evropské knihovny stát se centrální bránou ke všem elektronickým zdrojům 47 evropských národních knihoven. 2. března 2006 Evropská komise vydala tiskové prohlášení uvádějící, že Evropská knihovna bude zajišťovat infrastrukturu pro Evropskou digitální knihovnu a službu v přístupu ke sbírkám největších vlastníků kulturního dědictví (knihovny, archivy a muzea) v Evropě.

Vyhledávací nástroje.

Portál Evropské knihovny neustále přizpůsobuje služby novým uživatelům a prezentuje výsledky národních knihoven. V počátcích byl portál v experimentální fázi přístupný pomocí prohlížeče Windows Internet Explorer 6.0. Od června 2005 mohou návštěvníci využívat prohlížečů Windows Internet Explorer, Camino, Netscape, Mozilla a Firefox. Další prohlížeče jako např. Opera, Safari a Galeon ještě nejsou kompatibilní s portálem Evropské knihovny (kvůli parsování XML na straně klienta). Portál Evropské knihovny řídí Kancelář evropské knihovny v prostorách Nizozemské královské knihovny v Haagu v čele s Jill Cousins, ředitelkou Evropské knihovny. Od března 2007 je možné umístit na vlastní webové stránky vyhledávací box Evropské knihovny.

Evropská knihovna (http://www.theeuropeanlibrary.org/portal/ "The European Library", zkratka "TEL") je webovou službou, která nabízí přístup ke zdrojům 47 národních knihoven v Evropě, včetně Vatikánu. Zdroje jsou klasické i digitální a obsahují knihy, časopisy, zvukové dokumenty a další sbírky. Portál Evropské knihovny nabízí zdarma vyhledávání a dodávání metadatových záznamů a také digitálních dokumentů. Evropskou knihovnu spravuje konsorcium 23 národních knihoven, které podporují a rozvíjejí služby portálu. Evropská knihovna je branou ke sbírkám evropských národních knihoven. Umožňuje jednoduchou a účinnou cestu, jak se dostat k velmi kvalitním informačním zdrojům z různých oborů. Evropská knihovna otevírá svět znalostí, informací a kultury ze všech evropských národních knihoven.

The European Library is an Internet service that allows access to the resources of 49 European national libraries and an increasing number of research libraries. Searching is free and delivers metadata records as well as digital objects, mostly free of charge. The objects come from institutions located in countries which are members of the Council of Europe and range from catalogue records to full-text books, magazines, journals and audio recordings. Over 200 million records are searchable, including 24 million pages of full-text content and more than 7 million digital objects. Thirty five different languages are represented among the searchable objects.