Vznik a vývoj.

Me 163 měl dva hlavní nedostatky: krátký dolet a nutnost přistávat na lyži, což bylo velice nebezpečné, protože motor letadla spaloval směs látek C-stoff a T-stoff. Pokud se při přistávání nacházel zbytek těchto látek v motoru, mohlo dojít k explozi. Jednoduchý podvozek se při vzletu odhazoval. Tyto dvě chyby způsobovaly, že Messerschmitt Me 163 Komet nebyl tak úspěšný, jak se předpokládalo.  Problémy s doletem se snažili technici vyřešit verzí Me 163C s přidáním přídavných palivových nádržím, ale s nevelkým úspěchem. Navíc ještě stroj stále přistával na lyži. Projekt byl předán Heinrichovi z firmy Junkers a ta pro tento stroj používala typové označení Junkers Ju 248.  Vývoj Me 263 začal po uvedení do výroby Me 163C, protože ten nebyl považován za následovníka Me 163B - byla to jen modifikace.  25. září roku 1944 byla vrchnímu velení Luftwaffe předvedena maketa. Trup byl výrazně upraven pro větší nádrže, kokpit byl přestavěn a okna kokpitu měla bublinovitý tvar, aby měl pilot lepší rozhled. A konečně, místo přistávací lyže byl do stroje namontován zatahovací podvozek. Raketový motor měl dvě spalovací komory: hlavní s větším výkonem pro vzlet a stoupání a vedlejší se slabším výkonem pro normální let. Takto se mělo ušetřit palivo.  Mělo to fungovat tak, že při vzletu by běžely obě komory na plný výkon a po vystoupání do potřebné výšky by se hlavní komora vypnula a pokračovalo by se v letu pouze s vedlejší. Tento upravený motor byl testován na upravených strojích Me 163B. Pro sériovou výrobu se ale počítalo s použitím silnějšího raketového motoru "BMW 708" namísto původního raketového motoru Walter. Před zahájením výroby Me 263 byly upraveny a přestavěny dva stroje Me 163B V 13 a V 18, ale V 13 byl poškozen počasím a tak došlo k přestavění pouze V 18. Později byl tento stroj pojmenován Me 163D, ale k jeho další produkci nedošlo. V listopadu roku 1944 došlo k dalším úpravám stroje Me 263. Zároveň byl projekt pojmenován Ju 248 "Flunder" nebo Me 263 "Scholle" ("platýs").  Hertel chtěl původně do stroje nainstalovat náporový motor, ale tato technologie byla i přes technickou vyspělost Německa stále ne zcela probádaná, a tak od tohoto záměru upustil. Plánovalo se také umístit pod každou polovinu křídla přídavné nádrže, což by sice snížilo rychlost o přibližně 10%, ale prodloužilo dolet. Ale protože stroj měl křídlo vyrobené podle Me 163B, muselo projít dalšími úpravami.  Začátkem roku 1945 představila firma Junkers stroj "EF-127 Wally" jako protihráče Me 263. Tento jev byl pro německý průmysl během války typický - firmy mezi sebou bojovaly až do úplného konce, místo toho, aby spolupracovaly na jednom projektu.  První bezmotorový let Me 263 (DV+PA) se odehrál v únoru roku 1945. V tomto měsíci proběhly i další lety bez motoru. Při testech se ukázaly jisté problémy s těžištěm, které musely být vyřešeny přídavnou zátěží. Také by se problém vyřešil tím, že by se změnila poloha podvozku nebo motoru. Při tomto letu však ještě podvozek nebyl sklápěcí.  Testovací lety byly později zastaveny pro nedostatek leteckého paliva. Jelikož Me 263 nebyl součástí "Führernotprogrammu", prostředky se hledaly těžko. Ačkoli stroj nebyl připraven k sériové výrobě, nakonec se vývoj nezastavil a pokračoval až do konce války.  Stroje V2 a V3 ještě nebyly kompletní, když válka skončila. V2 už měla mít sklápěcí podvozek a V3 už měla nést výzbroj. Ve V1 a V2 již byly instalovány motory HWK 109- 509C. Žádný z nich však nevzlétl, ačkoli problémy s těžištěm se více neukázaly.  V dubnu roku 1945 obsadili továrnu Američané a získali 3 prototypy a 1 maketu. V2 byl zničen, jeden prototyp skončil v USA. Zbytek zabrali Sověti, kteří pak na základě získaných poznatků vytvořili stíhačku Mikojan-Gurevič I-270.

Messerschmitt Me 263 nebo Junkers Ju 248 byl raketově poháněný vojenský letoun vyvinutý ze stroje Messerschmitt Me 163 ke konci druhé světové války. Jednalo se o zvětšeninu Me 163 s větším rozpětím, delším trupem a zatahovacím podvozkem příďového typu.

The Messerschmitt Me 263 "Scholle" (plaice) was a rocket-powered fighter aircraft developed from the Me 163 "Komet" towards the end of World War II. Three prototypes were built but never flown under their own power as the rapidly deteriorating military situation in Germany prevented the completion of the test program.


Titul.

Tento titul vznikl původně ve tvaru "Pfalzerzherzog" (arcivévoda falcký) ze základu titulu vévoda (něm. ) za Rudolfa IV. Habsburského v listině Privilegium maius z roku 1359. Zlatá bula Karla IV. z roku 1356 stanovila, která říšská knížata měla právo volit císaře. Toto právo bylo spojeno s řadou dalších privilegií. Jelikož Rakousku nebyla ve Zlaté bule přiznána žádná práva, nechal si Rudolf jednoduše zhotovit falešné "Privilegium maius", které mu mimo jiné propůjčovalo titul, což jej de facto stavilo na úroveň kurfiřtů. Tento titul však císař Karel IV., jeho tchán, neuznal. Jako první zavedl titul "arcivévoda" () v roce 1414 Arnošt Železný.  Teprve habsburský císař Friedrich III. potvrdil tento titul na den Tříkrálový roku 1453 a povýšil jej tím na platný zákon. Od té doby bylo Rakousko arcivévodstvím a titul se stal charakteristickým pro dynastii Habsburků. Titul rakouského arcivévody od dob Fridrichova syna Maxmiliána I. užívali všichni příslušníci rodu. Latinská podoba byla v mužském rodě používána i pro ženy z habsburského rodu. V němčině se používá ženská podoba (arcivévodkyně). Titul arcivévody nebo arcivévodkyně obdržely i ty, které se do habsburského rodu přivdaly.  Rakousko bylo arcivévodstvím až do roku 1918 – titul se vztahoval na dnešní spolkové země Horní a Dolní Rakousko, jež byly již delší dobu spravovány odděleně. Pro celek habsburských zemí byl v roce 1804 vytvořen titul "Rakouské císařství", jemuž bylo Rakouské arcivévodství podřízeno. V titulatuře vládnoucích Habsburků nicméně zaujímal arcivévodský titul stále prominentní postavení. Po rozpadu monarchie v roce 1918 byli Habsburkové nuceni vzdát se nároků na vládu v Rakousku.  V Rakouské republice je užívání šlechtických titulů (tedy i arcivévodského) zakázáno, nicméně členové dynastie, sídlící v zemích, kde je užívání šlechtických titulů povoleno, titul arcivévody nadále užívají. Syn Maxmiliána I. arcivévoda Filip I. se v roce 1496 oženil s dědičkou spojených španělských království Janou a roku 1505 byl potvrzen jako kastilský král. Tím se titul rakouského arcivévody stal nedílnou součástí titulatury španělských králů. Od Filipových synů Karla a Ferdinanda se habsburský rod rozdělil na španělskou a rakouskou větev. Zatímco v rakouské větvi měli titul arcivévody všichni členové rodu, ve španělské jej užíval pouze španělský král. Po smrti posledního španělského Habsburka Karla II. roku 1700 užívali dále všech titulů Bourboni, kteří ve Španělsku vládli od války o španělské dědictví. I oni sebe nazývali arcivévody rakouskými (), ačkoliv v Rakousku nevládli. Proti tomu marně několikrát protestovali diplomaté rakouských Habsburků, již se cítili ohroženi případnými územními nároky ze strany Španělska. Rakouskými arcivévody pak byli i příslušníci dalších rodů, kteří vládli ve Španělsku. Jelikož podle španělské ústavy jsou stále platné i historické a zaniklé tituly, mohl by se tedy i současný španělský král takto titulovat, nicméně tak nečiní. Posledním španělským králem, který titulu arcivévody užíval, byl Alfons XIII., který abdikoval v roce 1931.

Arcivévodská koruna.

Na jednom z portrétů je Rudolf IV. vyobrazen s „arcivévodskou korunou“, kterou však ve skutečnosti neměl. Arnošt Železný tedy nechal zhotovit korunu a také když zemřel arcivévoda Ferdinand II. Tyrolský roku 1595, byla jedna vyrobena. Konečná podoba zemské koruny Arcivévodství rakouského, tzv., je ovšem z roku 1616, zhotovená na zakázku tyrolského místodržícího Maxmiliána III. a od té doby byla uchovávána v klášteře Klosterneuburg. Při každém vzdávání dědičného holdu novému zemskému správci byla převezena do Vídně, naposledy roku 1835. Kromě toho se zachovaly ještě dvě další arcivévodské koruny, jedna v Mariasteinu poblíž Wörgli v Tyrolsku a ve Štýrsku. Z další koruny, kterou nechal zhotovit císař Josef II. pro svou korunovaci římským králem, se zachoval jen skelet, který je k vidění v Schatzkammer ve Vídni.

Arcivévoda ( / zkr. "Ehzg.", v češtině občas i arcikníže) byl v letech 1453 až 1918 titul (hodnost) panovníků Rakouska jako "Arcivévoda rakouský" (něm., / zkr. "A.A."), od roku 1463 jako vedlejší titul habsburských římsko-německých císařů, po roce 1806 titul rakouských císařů a také titul všech mužských i ženských příslušníků vladařského domu Habsburského a Habsbursko-Lotrinského. Od počátku 16. století do roku 1931 titul rakouského arcivévody užívali též španělští králové.

Archduke (feminine: Archduchess; German: "Erzherzog", feminine form: "Erzherzogin") was the title borne from 1358 by the Habsburg rulers of the Archduchy of Austria, and later by all senior members of that dynasty. It denotes a rank within the former Holy Roman Empire (962–1806), which was below that of Emperor, King, and (debatably) a Grand Duke and above that of Duke and Prince.


Fonologie.

Souhlásky.

Naurština má 16 - 17 fonematických souhlásek. Naurština tvoří fonematický kontrast mezi tvrdými a měkkými retovými hláskami, které jsou párově zdvojovány. Zadopatrové souhlásky nejsou zjevné před dlouhými zadními samohláskami.

Samohlásky.

V naurštině existuje 12 fonematických samohlásek (6 krátkých a 6 dlouhých). V dodatku k alofonu se počet samohlásek redukuje, anebo zcela vymizí.

Systém písma.

V naurštině původně existovalo 17 původních písmen: 5 samohlásek - a, e, i, o, u a 12 souhlásek - b, d, g, j, k, m, n, p, q, r, t, w. Písmena c, f, h, l, s, v, x, y, z nejsou v původním jazyce obsažena. Po reformě v roce 1938, kterou provedla komise, kterou vedl Timothy Detudamo, bylo schváleno užívání základních 28 písmen latinky, které jsou vlastně anglickou abecedou.

Ukázka textu v naurštině.

Následující ukázka textu je z Bible, kniha Genesis (1.1-1.8).  1Ñaga ã eitsiõk õrig imim, Gott õrig ianweron me eb. 2Me eitsiõk erig imin ñana bain eat eb, me eko õañan, mi itũr emek animwet ijited, ma Anin Gott õmakamakur animwet ebõk. 3Me Gott ũge, Enim eaõ, me eaõen. 4Me Gott ãt iaõ bwo omo, me Gott õekae iaõ mi itũr. 5Me Gott eij eget iaõ bwa Aran, me E ij eget itũr bwa Anũbũmin. Ma antsiemerin ma antsioran ar eken ũrõr adamonit ibũm. 6Me Gott ũge, Enim tsinime firmament inimaget ebõk, me enim ekae ebõk atsin eat ebõk. 7Me Gott eririñ firmament, mõ õ ekae ebõk ñea ijõñin firmament atsin eat ebõk ñea itũgain firmament, mõ ũgan. 8Me Gott eij egen firmament bwe Ianweron. Ma antsiemerin ma antsioran ar eke ũrõr karabũmit ibũm.  Tato ukázka jasně poukazuje na vliv němčiny na obyvatele Nauru, protože ostrov byl od roku 1888 německou kolonií.

Naurština ("dorerin Naoero") je jazyk, původem z Nauru. Jazyk se řadí do austronéské skupiny jazyků. Počet mluvčích je odhadován na 7 000, což je přibližně polovina obyvatelstva Nauru. Kromě naurštiny umí většina obyvatel Nauru anglicky. ISO 639 kódy jazyka jsou "na" a "nau". Naurština je jazyk uznávaný OSN.

The Nauruan or Nauru<ref name="ISO 639-2/RA"><ref name="ISO 639-3/RA"> language ("dorerin Naoero") is an Austronesian language, spoken natively by around 6,000 people in the island country of Nauru. Its relationship to the other Micronesian languages is not well understood.


Použití.

Teleobjektiv s menší ohniskovou délkou (kolem 100 mm) je vhodný na fotografování portrétů, protože při ohniskových délkách běžných objektivů jsou bližší části obličeje (např. nos) neúměrně zvětšeny. Větší ohniskové délky se užívají při reportážní fotografii, fotografii divoké přírody a krajiny. Objektivy s velmi dlouhou ohniskovou vzdáleností se používají v situacích, kdy není možné se přiblížit k fotografovanému subjektu. Příkladem může být fotografování volně žijících zvířat, ke kterým není snadné se přiblížit, nebo je to v rozporu s ochranou zvířat. Dalším typickým použitím dlouhých objektivů jsou záběry sportovních situací.

Technika.

Teleobjektiv se skládá ze dvou skupin čoček, spojné skupiny (blíže předmětu) a rozptylné skupiny, která dovoluje zmenšit konstrukční délku; teleobjektiv s ohniskovou délkou například 500 mm tak může být podstatně kratší. Podobného efektu může dosahovat transfokátor (objektiv s proměnnou ohniskovou délkou – zoom), kde se mezi těmito dvěma soustavami pohybuje ještě třetí. Teleobjektivy s ohniskovou vzdáleností asi 200 mm (pro malý formát) bývají velmi dobré obrazové kvality, relativně kompaktní a levné. Při vyšší úrovni světelnosti a vzrůstající ohniskové vzdálenosti objektivu se optické vady zvýrazňují. Takové teleobjektivy vyžadují speciální optické sklo s asférickými čočkami. Některé objektivy používají v konstrukci fluorid vápenatý a u řady super-teleobjektivů jsou apochromatické úpravy.

Sportovní fotografie.

V telefotografii platí stejná pravidla jako pro standardní objektivy: snímky by při „fotografování z ruky“ měly zůstat ostré při rychlosti závěrky, která je kratší než reciproční (inverzní) ohnisková vzdálenost. Tedy například při použití ohniskové vzdálenosti 200 mm použít čas závěrky 1/200 sekundy nebo kratší. Pro extrémní teleobjektivy s ohniskovou vzdáleností nad 300 mm se doporučuje v každém případě použití monopod nebo stativ. Zvláště těžké objektivy mají na objektivu svorku, na kterou se připevní stativ. Některé objektivy či fotoaparáty obsahují stabilizátor obrazu, který posunuje možnosti k delším expozičním časům.

Teleobjektiv je fotografický objektiv s velkou ohniskovou vzdáleností. Má-li například normální objektiv pro malý formát (kinofilm, 35 mm) ohniskovou délku kolem 50 mm, bude se jako teleobjektiv označovat objektiv s ohniskovou délkou asi 100 až 500 mm, případně ještě víc. Teleobjektiv opticky "přibližuje" předmět – podobně jako dalekohled – čili vyznačuje se malým úhlem záběru a malou hloubkou ostrosti.

A telephoto lens, in photography and cinematography, is a specific type of a long-focus lens in which the physical length of the lens is shorter than the focal length. This is achieved by incorporating a special lens group known as a "telephoto group" that extends the light path to create a long-focus lens in a much shorter overall design. The angle of view and other effects of long-focus lenses are the same for telephoto lenses of the same specified focal length. Long-focal-length lenses are often informally referred to as "telephoto lenses" although this is technically incorrect: a telephoto lens specifically incorporates the telephoto group.


Historie.

V počátku druhého tisíciletí dochází k mnoha rozporům mezi církví a světskou mocí i konfliktům vně křesťanského hnutí. Tzv. boje o investituru jsou také součástí historie pevnosti Hohensalzburg. Pře mezi papežem a králem vrcholila otázkou, kdo má právo na jmenování biskupů. Křesťanské hnutí bylo oslabeno vnitřními spory a došlo k rozkolu dosud jednotné církve. Na svoji obranu i obranu církve nechal roku 1077 salzburský arcibiskup Gebhard, který stál na straně papeže, postavit pevnosti Hohensalzburg, Hohenwerfen a Friesach. Stavby byly dokončeny mezi lety 1160 a 1147.  Za tak zvané Maďarské války a selských povstání v 15. a 16. století, které se nevyhnuly ani Salzburgu, sloužila pevnost jako nedobytné a bezpečné místo pro salzburské arcibiskupy. Bylo to období, kdy byla pevnost rozbudována Leonhardem von Keutschach do dnešní podoby. Celá stavba byla zvýšena a byly přistavěny sýpky a zbrojnice. Vnitřní prostory dostaly honosnou podobu – ornamentální kresby a gotické reliéfy jsou výzdobou Zlatého sálu a Zlaté komnaty.  V rámci rekonstrukcí hradu mezi lety 1495 a 1519 byla zakreslena i první, velmi jednoduchá zubatka vedoucí na horní nádvoří hradu. Jejím konstruktérem byl Matthäus Lang von Wellenburg pomocník arcibiskupa Loenharda von Keutschacha. Svým způsobem jde o první a nejstarší železnici na světě. Ta funguje, ve zmodernizované podobě, dodnes. Součástí výzdoby hradu se staly i rodové erby Leonharda z Keutschachu – lev držící erb Keutschachů mezi tlapami je symbol síly a pevnosti. Poslední stavební úprava je mohutná obranná věž Khuenburgbastei. Pevnost Hohensalzburg se nikdy nepovedlo dobýt.  Pevnost, ve své dlouhé historii, sloužila jako nedobytný, obranný hradní komplex, jako rezidenční sídlo knížecích arcibiskupů, ale i jako věznice a kasárna. Arcibiskup Wolf Dietrich zde byl doživotně vězněn až do roku 1617, a to svým následovníkem, synovcem Markem Sittikem.

Současnost.

Hrad se stal jednou z hlavních navštěvovaných památek Salzburgu. Do dnešní podoby byl uveden v 19. století. Lanová dráha byla otevřena 1892. Z počátku 20. století byl hrad užíván jako vězení. Za první světové války zde bylo vězněno mnoho italských vojáků, později zde byli zadržováni rakouští nacisté před okupací Rakouska Německem.  Dnes Hohensalzburská pevnost slouží jako každoroční místo setkání pro umělce z celého světa v rámci Salzburg Summer Academy.

Pevnost Hohensalzburg, jinak Horní zámek Salzburg (též tvrz) je situována na vrcholu zvaném Festungsberg, malém kopci v rakouském městě Salzburg. Tvrz byla vystavena na příkaz arcibiskupa salzburského v 11. století. Pevnost je délkou 250 m a šířkou 150 m jedním z nejrozlehlejších středověkých hradů v Evropě.

Hohensalzburg Fortress () sits atop the Festungsberg, a small hill in the Austrian city of Salzburg. Erected at the behest of the Prince-Archbishops of Salzburg with a length of and a width of, it is one of the largest medieval castles in Europe. Hohensalzburg Fortress is situated at an altitude of 506 m.


Vznik a zánik švagrovství.

Švagrovství vzniká současně s uzavřením manželství. Vznik švagrovství však není spojen s registrovaným partnerstvím (podle zákona č. 115/2006 Sb., o registrovaném partnerství).  Švagrovství zaniká v případě, že dojde k rozvodu manželů (§ 755 a násl. občanského zákoníku), prohlášením manželství za neplatné (§ 680 a násl. občanského zákoníku) nebo změnou pohlaví (§ 29 občanského zákoníku). Dojde-li k úmrtí manžela, švagrovství s jeho příbuznými tím nezaniká.

Historický vývoj.

Všeobecný zákoník občanský z roku 1811 v § 40 uvádí, že švagrovství je „poměr (...), který vzniká mezi jedním manželem a příbuznými druhého manžela.“ § 41 poté dodává: „v jakém stupni je někdo příbuzný s manželem jedním, v téže řadě a v tom stupni je sešvagřen s manželem druhým.“  Právní úprava po roce 1948 charakterizuje švagrovství obdobně. Zákon č. 265/1949 Sb., o právu rodinném, uvádí v § 18: „Manželstvím vznikne švagrovství mezi manželem jedním a příbuznými manžela druhého; trvá i po zániku manželství.“ V tomto období také bylo stávající švagrovství překážkou uzavření manželství z mravních důvodů. § 9 zákona č. 265/1949 Sb. zakazoval uzavření manželství mezi osobami v přímém pokolení sešvagřenými. Švagrovství také upravoval občanský zákoník z roku 1950 v § 17.  Občanský zákoník z roku 1964 švagrovství nijak neupravoval, neboť se švagrovstvím nespojoval žádné právní následky (výjimku tvořily sešvagřené osoby, které za splnění podmínek § 116 mohly být osobami blízkými).

§ 774 občanského zákoníku.

„"Vznikem manželství vznikne švagrovství mezi jedním manželem a příbuznými druhého manžela; v jaké linii a v jakém stupni je někdo příbuzný s jedním manželem, v takové linii a v takovém stupni je sešvagřen s druhým manželem. Zanikne-li manželství smrtí jednoho z manželů, švagrovství tím nezaniká."“

Švagrovství (lat. "Affinitas") je právní poměr mezi jedním manželem a příbuznými manžela druhého. V českém právu ho upravuje § 774 občanského zákoníku, který stanoví, že v jaké linii a v jakém stupni je manžel příbuzný s členem jeho vlastní rodiny, v takové linii a stupni je s daným členem sešvagřen manžel druhý.

In law and in cultural anthropology, affinity is the kinship relationship created or that exists between two people as a result of someone's marriage. It is the relationship which each party to a marriage has to the relations of the other partner to the marriage, but it does not cover the marital relationship itself. Laws, traditions and customs relating to affinity vary considerably, sometimes ceasing with the death of one of the marriage partners through whom affinity is traced, and sometimes with the divorce of the marriage partners. In addition to kinship by marriage, "affinity" can sometimes also include kinship by adoption or a step relationship.


Život.

Mládí.

Narodil se jako syn poznaňského vévody Rafaela Leszczyńského a Anny Kateřiny Jablonovské, dcery Stanislava Jana Jablonovského a Marianny Kazanovské. Většinu vzdělání získal doma, od učitelů z Polska i povolaných ze zahraničí. Navštěvoval také protestantské gymnázium v Lešně. V letech 1695–1696 absolvoval cestu po Evropě.  Až do smrti svého otce roku 1703 zůstával zřejmě v jeho stínu. Na sněmu roku 1697 při volbě krále nejdříve stál společně s otcem na straně syna zemřelého krále Jakuba Sobieského, ale nakonec podpořil saského kurfiřta. Nový král se mu odvděčil tím, že jej jmenoval královským číšníkem. Roku 1699 se Leszczyński stal vévodou poznaňským. Situace se změnila po vypuknutí severní války v roce 1700 a po vpádu švédského vojska do Polska.

První období vlády.

Po obsazení Varšavy švédským vojskem roku 1704 část polské šlechty vytvořila tzv. Litevskou konfederaci a 16. února svrhla Augusta II. Saského z trůnu. Leszczyński se jako zástupce konfederace sešel v dubnu se švédským králem Karlem XII. v Lidzbarku. Švédský panovník ocenil jeho styky ve Velkopolsku a doporučil jej jako kandidáta na trůn. Leszczyński přislíbil, že korunu přijme jen do úschovy a odevzdá ji Jakubovi Sobieskému; slib však nedodržel. 2. července téhož roku byl narychlo svolán volební sněm za účasti asi půl tuctu kastelánů a několika šlechticů do švédského vojenského tábora poblíž Varšavy; ten pouze formálně potvrdil volbu Leszczyńského novým králem.  Po celých pět roků Leszczyńského panování trvala v Polsku válka proti švédské okupaci; teprve v roce 1706 se August II. Wettin zřekl polské koruny ve prospěch nového krále. Švédové opustili území Polska po porážce ruskou expediční armádou na Poltavě 8. července 1709. Hned poté se vrátil August II. zpět jako polský král a Leszczyński uprchl se svými stoupenci do Istanbulu. Tam se neúspěšně snažil přimět sultána k tomu, aby Turecko vyhlásilo válku Rusku a Polsku.

Exulant ve Francii.

Roku 1725 se jeho 23letá dcera Marie vdala za tehdy 15letého francouzského krále Ludvíka XV. Po dobu následujících 22 let Leszczyński pobýval ve Francii. V letech 1725 až 1733 sídlil na zámku Chambord. Po smrti Augusta II. roku 1733 se Ludvík XV. osobně neúspěšně zasazoval za návrat svého tchána na polský trůn.

Druhé období vlády.

Později se Leszczyński vrátil do Polska - odjel jako kandidát na volbu krále do Varšavy, finančně podporovaný svým zetěm. Jeho znovuzvolení pak vyvolalo nástupnickou válku o polský trůn. Následovala vojenská intervence Ruska, Rakouska a Saska, za jejichž podpory se stal králem August III. Wettin. Leszczyńského vojska se postavila na větší odpor pouze v Gdaňsku, kde čekala na pomoc z Francie. Dostavil se však jen nevelký intervenční oddíl čítající asi 2400 mužů, který Rusové a Sasové rychle rozprášili. Gdaňsk kapituloval po několikaměsíčním obléhání (trvalo od října 1734 do 30. června 1735). Leszczyńského stoupenci poté uznali za krále Augusta III. a Leszczyński sám v převlečení za sedláka utekl do Královce v Prusku (dnešní Kaliningrad). Tam vznikla nová vojenská aliance na obranu jeho volby. Po jejím rozbití a po uzavření dohody Francie s Rakouskem byl Leszczyński nucen královské koruny se definitivně vzdát. 26. ledna 1736 abdikoval na polský trůn a vrátil se do Francie.

Lotrinským vévodou.

Jako kompenzaci za odstoupení přijal Leszczyński titul vévody a stal se doživotním vládcem bohatého Lotrinského vévodství. To pak moudře a spravedlivě spravoval, čímž si získal u domácího obyvatelstva přezdívku "král dobrodinec". Celý zbytek života věnoval podpoře vědy a dobročinnosti. Ve známost vstoupil mimo jiného jako zakladatel Akademie v Lunéville, mecenáš umění a věd.

Rodina.

Manželka dcery: Prostřednictvím dcery Marie, která se provdala za francouzského krále Ludvíka XV., se stal Stanisław Leszczyński předkem králů Francie, Španělska a jiných členů velkých evropských panovnických, knížecích a aristokratických rodů.

Stanisław Bogusław Leszczyński, jako král Stanislav I. (20. října 1677 Lvov – 23. února 1766, Lunéville), byl polský král, litevský velkokníže a vévoda lotrinský. Byl nejdéle žijícím polským vládcem.

Stanisław I Leszczyński (; ; ; 20 October 1677 – 23 February 1766), also Anglicized and Latinized as Stanislaus I, was King of Poland, Grand Duke of Lithuania, Duke of Lorraine and a count of the Holy Roman Empire.


Historie.

Oblast, kde se nachází současné město Alcudia, byla osídlena již v době bronzové. Významnějším obdobím ale byl příchod Římanů na sever Mallorcy. Ti poprvé přistáli na pobřeží ostrova, na území dnešního Port d' Alcudia, v roce přibližně 123 př. n. l. Na jihu ostrova následně založili současné hlavní město Palma de Mallorca a později i přístav Pollença, který sloužil jako tvrz strážící ostrov před vojáky jiných zemí. Pozdější město Pollença bylo velmi známé díky svým kvalitním látkám a tkaninám, které se dovážely až do Říma.  Když Římané ztratili kontrolu na Středomořím, napadli Mallorcu piráti. Populace na ostrově se značně snížila a zbývající obyvatelé opustili přístav Pollença a přemístili se do bezpečnějších poloh, kde založili nové město Pollença. Nedaleko tohoto nově vystavěného města vznikla i vesnice zvaná Alcudia nebo též Alcúdia.  Roku 1298 koupil celou vesnici Alcudia Jakub II. Aragonský a začal ji rozšiřovat. Vystavěl hřbitov, faru i kostel a později započal i stavbu městských hradeb. Samotné hradby byly dokončeny až roku 1362. Roku 1523 získala obec status města. Současné hradby stojí na stejných místech, avšak v průběhu času byly často rekonstruovány. Roku 1588 byl založen cech řemeslníků Alcudie. Během 16. století napadli několikrát město piráti. Populace se postupně pořád snižovala a snižovala. Většina lidí se stěhovala na jih nebo do horských oblastí na západě. Roku 1779 bylo rozhodnuto vystavět ve městě přístav a zlepšit tak jeho ekonomiku. To se podařilo a Alcudia zůstala zachována.  Roku 1920 začaly město navštěvovat první zahraniční turisté. I přesto ale byla ekonomika města slabá. V raných 70. letech 20. století se vedení rozhodlo zaměřit město, spíše než na pěstování vinné révy, na cestovní ruch. O 15 let později se část Alcudie Port d' Alcudia stala hlavním střediskem evropského cestovního ruchu. V 90. letech byla pak zavedena opatření, která měla zlepšit kvalitu služeb ve městě pro turisty.

Symboly města.

Znak města je tvořen z několika částí: mořem, dveřmi, dvěma chrliči a především dvojhlavým korunovaným orlem. Orel je dominantou znaku a byl městu udělen Karlem V. společně se statusem města. Chrliči jsou umístěny na hradbách pod orlem. Hradby s bránou odkazují na městské hradby ve městě a moře opět symbolizuje důležitost moře pro Alcudii.

Památky.

Největší městskou atrakcí a také památkou jsou starověké hradby, které byly stavěny od roku 1298 a byly dokončeny až roky 1362. Po hradbách je možné se procházet a je z nich vidět až na přilehlá města. Z městských hradeb je navíc dobře vidět i na kostel sv. Jakuba, který ale náleží do katastrální výměry Pollençy. Nedaleko centra města jsou pozůstatky působení Římanů v současné Alcudii v podobě zbytku římanského města. Ve městě je aréna z 19. století a malé římské divadlo.  Ve staré části města se každou neděli a úterý po celý rok pořádají trhy. Je zde mnoho restaurací s tradičním i jiným jídlem. Pláž v Port d' Alcudia je oblíbeným místem turistů: dá se zde dobře opalovat, plavat i potápět se. V létě se v Alcudii každoročně slaví svátek svatého Jakuba. Před začátkem se vybere téma oslav a během samotného svátku probíhá více akcí. Jednou z nich je například „Noc Římanů“, kdy chodí lidé po ulicích oblečení jako Římané. Probíhají také divadla, býčí zápasy a konec svátku zakončí ohňostroj a koncert filharmonie na hradbách.

Geografie.

Město se nachází v severovýchodní části ostrova Mallorca uprostřed dvou zálivů: Pollença a Alcudia. Obě zátoky jsou pojmenovány po městech. Alcudia sousedí s městy Pollença, Sa Pobla a Muro. Město se nachází převážně v nížinách, nejvyšší bod má pouze 445 m n. m. a jedná se o vrch "Sa Talaia". V okolí se, krom vrchu Sa Talaia, nacházejí dvě další vyvýšená místa: "Puig de Romani" a "Penya Rotja o d'es Migdia". Nedaleko Alcudie se rozkládá i chráněná oblast Victòria, jejíž rozloha činí 1198 ha. Vyjme moře se v Alcudii a jejím okolí nenachází příliš vodních ploch a ty současné se pomalu ale jistě zmenšují.

Fauna a flóra.

Fauna i flóra jsou typické pro celé Baleáry. V okolí Alcudie roste endemická rostlina "Digitalis dubia" nebo "Arum muscivorum". Mimo tyto dvě rostliny se zde vyskytují především borovice halepské a palmy druhu žumara nízká. 16 % katastrálního území Alcudie zaujímá les, zatímco 23 % tvoří místa porostlá tamaryšky, rákosím a podobnými rostlinami. Nedaleko Alcudie se rozkládá i chráněná oblast Victòria, jejíž rozloha činí 1198 ha. Pro místí faunu jsou důležité především dvě chráněné oblasti: L'Albufereta a Albufera de Mallorca. Obě oblasti poskytují ochranu především ptákům. V rozlehlých oblastech porostlým rákosím ročně hnízdí mnoho druhů ptáků. Významným druhem ptáka, který zde hnízdí, jsou například orlovec říční a čejka chocholatá. Dalšími místními živočichy jsou zástupci druhu "Parablennius gattorugine", což je mořský živočich, nebo hadi druhu užovka maurská, zvaná též "užovka podezřelá".

Alcudia, katalánsky též Alcúdia, je španělské město ležící v severní částí ostrova Mallorca (též "Majorka"). V této oblasti se jedná o místo nejvíce navštěvované turisty. Město se dělí na více částí, avšak nejnavštěvovanější je přístav Port (též "Puerto") d' Alcudia, kde se nachází velké množství hotelů. V Alcudii se nachází zachovalé městské hradby i domy z doby okolo 13. století. Žije zde obyvatel.

Alcúdia () is a municipality and township of the Spanish autonomous community of the Balearic Islands. It is the main tourist centre in the North of Majorca on the eastern coast. It is a large resort popular with families. Most of the hotels are located in Port d'Alcúdia and Platja d'Alcúdia along the 14 km long beach that stretches all the way to Can Picafort. In Alcúdia the old town is well preserved with houses dating back to the 13th century. The old town is surrounded by a medieval wall.


Vzhled.

Jsou to zavalité kočky, podstatně větší než běžná kočka domácí. V zimě mají žlutošedou srst, v létě jsou tmavohnědé. Srst je dlouhá, hustá a má silnou podsadu. Uším vyrůstají na černých koncích štětinky. Na hřbetě a končetinách mají tmavší vodorovné pruhy. Spodní část těla je zbarvena světleji. Tlustý ocas má černé proužky a špičku.

Rozšíření a početnost.

Kočky šedé žijí jen v západní Číně, při severním a severovýchodním okraji Tibetské náhorní plošiny. Vyhledávají travnaté oblasti, křoviny nebo okraje lesů. Přesné početní stavy kočky šedé nejsou známy, nicméně odhad hovoří o asi 10 000 jedincích.

Biologie.

Jsou to samotářská zvířata, aktivní hlavně v noci. V přírodě loví hlavně během soumraku a svítání. Během dne odpočívají v norách umístěných na jižních svazích. Nory samic bývají hlubší.  Páří se od ledna do března, 2–4 koťata se rodí v květnu. Osamostatní se v 6–7 měsících.  Hlavní potravou koček šedých jsou rypoš lysý, hraboši a pišťuchy (piky). Loví i ptáky, například bažanty.

Ohrožení.

Kočka šedá je endemický druh žijící jen na relativně malém území v Číně. V minulosti byla lovena pro kožešinu, v současnosti je v Číně chráněná. Také trpí ztrátou svého přirozeného prostředí vlivem přelidnění oblastí, ve kterých žije. V neposlední řadě její stavy poklesly kvůli trávení pik, které jsou v Číně považovány za škodlivý druh, konkurující pasoucímu se dobytku. Piky tvoří důležitou součást jídelníčku koček šedých. Jed použitý k otrávení pik často zabil i kočku, která piku pozřela.  Kočka šedá je jedna z nejméně známých kočkovitých šelem.

Kočka šedá ("Felis bieti") obývá horské oblasti severovýchodní části Tibetské náhorní plošiny, v nadmořských výškách 2500–5000 m. Jedná se o jeden z nejméně známých druhů kočkovitých šelem.

The Chinese mountain cat ("Felis bieti"), also known as Chinese desert cat and Chinese steppe cat, is a wild cat endemic to western China that has been listed as Vulnerable on the IUCN Red List since 2002, as the effective population size may be fewer than 10,000 mature breeding individuals.


Historie.

Založení.

FSSP bylo založeno 18. července 1988 v opatství Hauterive ve Švýcarsku skupinou 11 kněží a jednoho jáhna, vedenou Josefem Bisigem. Tito byli původně členy Kněžského bratrstva sv. Pia X., jehož generálním představeným byl Mons. Marcel Lefebvre, nicméně opustili je po nedovolených biskupských svěceních v Écône a následném oznámení exkomunikace nad arcibiskupem Lefebvrem, spolusvětitelem a svěcenci.  Svatý stolec bratrstvo uznal a schválil. Jeho prvním generálním představeným se stal Josef Bisig.

Kanonický status.

Podle kanonického práva je FSSP „klerikální společnost apoštolského života papežského práva“. Není tedy institutem zasvěceného života a jeho členové tak neskládají žádné náboženské sliby. Papežské právo Bratrstva pak znamená, že bylo založeno papežem a jen jemu (skrze Papežskou komisi Ecclesia Dei), namísto místním biskupům, má povinnost se zodpovídat za své akce. Místní biskup však stále dohlíží na práci Bratrstva v jemu svěřené diecézi. V tomto smyslu je tedy organizační a administrativní status Bratrstva stejný jako církevních řádů s papežským právem (např. jezuitů či dominikánů).

Charisma.

Posláním FSSP je podporovat křesťanskou dokonalost na základě zvláštního charismatu, které spočívá v poskytování mší a dalších svátostí římského ritu tak, jak existovaly před druhým vatikánským koncilem. Z toho důvodu Bratrstvo užívá misál a breviář Jana XXIII. z roku 1962, kdy byl vydán naposledy před liturgickými změnami druhého vatikánského koncilu.  Tento způsob Mše Svaté (tzv. Tridentská mše), ustanovený sv. Piem V. a Janem XXIII., nikdy nebyl zrušen či zakázán, což potvrdil Benedikt XVI. v motu proprio Summorum pontificum, je společně brán jako „mimořádná forma římského ritu“ ("Forma Extraordinara"). Není tak již k jeho slavení potřeba povolení místního biskupa, ale každý kněz se sám může rozhodnout, jakou formu slavení zvolí.

Poslání.

Vzhledem k výše zmíněnému si Bratrstvo staví dvojí poslaní: posvěcovat každého kněze skrze jeho kněžskou službu a takové kněze uvádět do farností, dále pak poskytovat katecheze a slavení svátostí, vést skupiny mládeže, organizovat poutě a obecně podporovat plnost svátostného a kulturního života těm laickým katolíkům, kteří mají taktéž zalíbení ve starším způsobu slavení podle misálu z roku 1962. Pro snazší plnění tohoto poslání Bratrstvo založilo vlastní kněžské semináře, kde vychovává budoucí kněze, kteří by v Bratrstvu sloužili.

Struktura.

Stávajícím generálním představeným FSSP je Andrzej Komorowski.  Bratrstvo je rozděleno do tří správních oblastí:  a regionů:  V současnosti má Bratrstvo dva semináře. Jeden pro německy a francouzsky mluvící se nachází ve Wigratzbadu augšpurské diecézi v Bavorsku, druhý pro anglicky mluvící v Dentonu, statě Nebraska ve Spojených státech amerických.  K 1. listopadu 2018 mělo FSSP 460 členů (304 kněží, 14 jáhnů a 142 nevysvěcených seminaristů), z toho tři kněze, jednoho jáhna a jednoho seminaristu českého původu.

FSSP v České republice.

V České republice FSSP trvale působí v českobudějovické diecézi, kde jeho kněz (P. Jakub Václav Zentner FSSP) z pověření biskupa Kročila od října 2018 zajišťuje pravidelné vysluhování tridentské mše v kostele Obětování Panny Marie v Českých Budějovicích a ve farnosti Římov. V březnu 2019 pak přibyl ještě kostel sv. Jakuba v Nepomuku. Do vícera dalších diecézí pak kněží FSSP českého původu pravidelně dojíždějí ze svých působišť v Jižních Čechách, Německu a Rakousku.  Kněží FSSP v ČR pravidelně vysluhují mše svaté a svátosti v tradiční formě a organizují a vedou víceré poutě ročně. Dalšími každoročními velkými akcemi jsou setkání rodin, tábory a setkání pro děti a mládež a především "Hovory o víře", což je asi týden trvající pásmo přednášek, na němž vedle kněží FSSP přednášejí i další významní reprezentanti českého konzervativního a tradičního katolicismu, jako jsou např. prof. P. Efrem Jindráček OP, doc. Tomáš Machula, PhDr. Radomír Malý, prof. Petr Osolsobě, doc. P. Stanislav Přibyl, P. Štěpán Smolen, P. Radim Valík OSB.  FSSP se rovněž podílelo na organizaci návštěv kardinála Burkea a biskupa Schneidera v České republice. Biskup Schneider při obou svých návštěvách udělil tradiční formou svátost biřmování věřícím připraveným kněžími FSSP.  Při svých akcích FSSP často úzce spolupracují s vyšebrodským klášterem a několika tradičně orientovanými farnostmi.

Kritika.

Podpora Novus Ordo.

Ačkoliv FSSP slouží tradiční mši svatou, přece uznává pokoncilní liturgii za legitimní. Sloužení tradiční mše svaté označuje za své charisma a tudíž nemůže vznášet nárok na všeobecné sloužení tradičního ritu u společenství, která mají charisma Novus Ordo. V návaznosti na Benedikta XVI. označují Novus Ordo za řádnou formu římské liturgie.

Financování místních diecézí.

FSSP bylo kritizováno za odvádění financí do pokladen místních diecézí.

Odchod z FSSPX - vznik FSSP.

FSSP bylo od počátku ostře kritizováno ze strany arcibiskupa Lefebvra a FSSPX. Odchod skupiny otce Bisiga byl jimi vnímán jako dvojnásobná zrada: jednak jako porušení závazků vůči FSSPX, jednak jako zrada věci tradičního katolicismu a kapitulace před modernistickým Římem.  Arcibiskup Lefebvre sám ve své promluvě v roce 1990 označil tyto, kteří se oddělili od FSSPX, za zrádce, kteří činí ďáblovu práci tím, že si "„třesou rukama s lidmi přidržujícími se modernistických a liberálních idejí zavržených Církví“".  Jakkoliv nemalá rivalita mezi FSSPX a FSSP přetrvala do dnešních dnů, kritika ze strany vedení FSSPX postupně ochabla, zejména pak za vedení biskupa Fellaye, který velmi usiloval o smíření se Svatým stolcem a kanonickou regularizaci FSSPX, a proto jednak hledal v FSSP přirozeného spojence, jednak se snažil vyhnout námitkám, že kritikou FSSP vlastně kritizuje své vlastní směřování. Naopak původní nekompromisní postoj k FSSP přetrval u odpůrců sbližování Říma a FSSPX, především pak u těch, kteří pro ně FSSPX opustili a založili tzv. Odpor.

Kněžské bratrstvo svatého Petra ( "Fraternitas Sacerdotalis Sancti Petri" – FSSP) je společnost apoštolského života tradicionalistických katolických kněží a seminaristů. Je největší z tradičních bratrstev s nezpochybňovaným kanonickým statusem a druhé největší tradiční bratrstvo po FSSPX, ze kterého jeho zakladatelé vzešli.

The Priestly Fraternity of Saint Peter (; FSSP) is a traditionalist Catholic society of apostolic life for priests and seminarians which is in communion with the Holy See.


Život.

Jako syn plukovníka, vstoupil k bavorskému jezdectvu v roce 1901. V první světové válce sloužil jako nižší důstojník u jezdectva. Po válce zůstal v Reichswehru jako štábní důstojník a jako profesor na pěchotní vojenské škole v Ohrdrufu. Od podzimu 1930 působil ve funkci náčelníka štábu 1. jezdecké divize. Na jaře 1933 byl již velitelem 3. jezdecké divize, kterou v říjnu 1935 reorganizoval na 1. tankovou divizi. V září 1937 se stal velitelem XIII. armádního sboru.  Na konci polské kampaně se stal v říjnu 1939 velitelem 2. armády. Jako její velitel se účastnil bitvy o Francii i invaze do Jugoslávie. Během Operace Barbarossa byla jeho 2. armáda v záloze OKH, později nasazena v oblasti Kurska. Během Operace Blau, byla 2. armáda nasazena na severním křídle a následně uvázla v bojích u Voroněže. Díky dlouhým bezvýsledným bojům o Voroněž byl Fedor von Bock sesazen z velení Skupiny armád Jih a následně bylo toto velitelství rozděleno na Skupinu armád A (velel jí přímo Adolf Hitler) směřující na Kavkaz a Skupinu armád B směřující podél Donu ke Stalingradu. Velitelem Skupiny armád B byl vybrán von Weichs.  Jeho Skupinu armád B tvořily jen dvě německé armády (jeho původní 2. armáda a 6. armáda) a čtyři armády spojenců Německa (dvě rumunské armády, jedna italská a jedna maďarská), příležitostně byla Skupina armád B posílena 4. tankovou armádou od Skupiny armád A. Zatímco všechny jeho armády „hlídaly“ severní a jižní křídlo 6. armády, která bojovala o Stalingrad, chystali sověti velkou zimní protiofenzívu. Sovětská Operace Uran nejprve rozbila obě rumunské armády na křídlech 6. armády, čímž zůstala 6. armáda u Stalingradu obklíčena. Později se operace rozšířila a stejně jako rumunské armády, byly i italská a následně maďarská armáda rychle zničeny a neschopny dalšího odporu. I von Weichsova původní 2. armáda byla za velkých ztrát nucena ustoupit od Voroněže a vyklidit Kursk. Po zahájení sovětské zimní ofenzívy byla vytvořena nová Skupina armád Don (mezi von Kleistovou Sk. arm. A a Sk. arm. B), pod vedením polního maršála Mansteina, která měla zprvu jen 4. tankovou armádu a roztříštěné síly rumunských armád. Této Skupině armád byl stanoven úkol osvobodit 6. armádu u Stalingradu. Ve výsledku byla ale nucena Skupina armád Don své síly tříštit na udržení úseků fronty hroutících se spojeneckých armád u Sk. arm. B.  V lednu 1943 zbyla von Weichsovi z jeho Skupiny armád B jen vyčerpaná 2. armáda a trosky původních spojeneckých divizí. Dva dny po kapitulaci Pauluse (velitele 6. armády), jej Hitler 1. února 1943 jmenoval polním maršálem. Krátce na to bylo velitelství Skupiny armád B staženo do týlu, jeho zbylé jednotky rozděleny mezi Skupinu armád Střed a Skupinu armád Jih přejmenovanou ze Skupiny armád Don.  V červenci 1943 bylo von Weichsovi svěřeno velení nad Skupinou armád F na balkánském bojišti a od srpna téhož roku byl zároveň velitelem Hlavního velitelství Jihovýchod. Zde se účastnil bojů v Řecku a Jugoslávii až do března 1945, kdy byl poslán do důchodu.  V květnu 1945 jej zajali Američané a v tzv. Jihovýchodním procesu patřil mezi obžalované, pro špatný zdravotní stav však byl ještě před zahájením svého procesu propuštěn.

Povýšení a vyznamenání.

Data povýšení  Vyznamenání

Maximilian Maria Joseph Karl Gabriel Lamoral říšský svobodný pán von und zu Weichs an der Glon (12. listopadu 1881 Dessau v Anhaltsku– 27. června 1954 blízko Bonnu) byl veterán první světové války a polní maršál německého Wehrmachtu za druhé světové války. Mimo jiné to byl držitel rytířského kříže s dubovými ratolestmi.

Maximilian Maria Joseph Karl Gabriel Lamoral Reichsfreiherr von und zu Weichs an der Glon (12 November 1881 – 27 September 1954) was a field marshal in the Wehrmacht of Nazi Germany during World War II.


Geografie.

Zeměpisná poloha.

Město se nachází v údolí Tujmaada (rusky Туймаада) na levém břehu řeky Leny v jejím středním toku. Leží na sever od 60. rovnoběžky severní šířky, což během léta způsobuje dlouhé období tzv. „bílých nocí“ a naopak v zimě trvá světlá část dne pouze 3–4 hodiny, konkrétně v prosinci. S rozlohou 122 km2 je Jakutsk největší město ležící na permafrostu (oblast věčně zmrzlé půdy); kvůli podloží stojí většina budov na ocelových a betonových pilotech.

Povrch.

Jakutsk leží v rovinaté krajině v údolí řeky Leny (údolí Tujmaada). Na území města se nachází mnoho lužních a říčních jezer, z nichž největší jsou jezero Sajsary, Taloje, Teplé jezero, Chatyng-Jurjach a Sergeljach. Jezera mají písčitý břeh a jejich mělčiny jsou porostlé rákosem. Při vstupu do údolí Tujmaada vybíhá z levého břehu řeky Leny útes do výšky přibližně 100 metrů, pokrytý stepní vegetací. Pokud se na útvar díváme ze strany města, podobá se útes horskému vrcholu, ale ve skutečnosti jde o vršek kopcovité roviny pokryté borovicemi a listnatými stromy tajgy, která se tyčí nad údolím Leny. Jedním z bočních výběžků útesu je hora Čočur Muran (rusky Чочур Муран).  Centrální část Jakutsku je od koryta řeky Leny oddělena širokou travnatou rovinou zvanou Zelená louka, která bývá v období povodní často zaplavená. Pouze jedno rameno Leny dosahuje až k říčnímu přístavu Jakutsku, tzv. Městské rameno, které bylo po dostavění městské hráze v 60. letech přeměněno na přístavní zátoku neboli kanál. V důsledku nánosů říčního písku se však zátoka stává rok od roku mělčí, a aby mohly lodě zátokou proplouvat, musí se dno pravidelně prohlubovat s pomocí podvodních bagrů.

Podnebí.

Podnebí města je silně kontinentální, subarktické.  Podnebí je kontinentální s malým úhrnem srážek v průběhu roku. Zima je v Jakutsku tuhá, průměrná lednová teplota je kolem −40 °C, někdy mohou mrazy dosahovat až 60 °C pod nulou (naposledy byly tyto hodnoty naměřeny 2. ledna 1951); Jakutsk má nejstudenější zimu ze všech velkoměst na světě. Zima trvá od října do dubna včetně, jaro a podzim bývají velmi krátké. V období od prosince do března nedochází prakticky k žádným oblevám. Dokonce byl zaznamenán případ sněžení v měsíci červnu.  Na rozdíl od zimy je pro léto i navzdory jeho proměnlivému rázu charakteristické malé množství srážek a často extrémně vysoké teploty. Vedra mohou dosahovat až +40 °C, což jsou velmi vysoké hodnoty pro město ležící v této severní části polokoule. Průměrná červencová teplota dosahuje 18,6 °C. Roční amplituda (rozdíl mezi minimální a maximální teplotou vzduchu) v Jakutsku je jednou z největších na planetě a převyšuje 100 °C. Její hodnota se blíží roční amplitudě sibiřských „pólů chladu“ – vesnici Ojmjakonu (rusky Оймякон) a městu Verchojansku (rusky Верхоя́нск), které se rovněž nachází v republice Sacha.

Časové pásmo.

Jakutsk leží v Jakutském časovém pásmu. Časový posun oproti UTC je +9.00. Co se týče moskevského času, má časové pásmo konstantní posun +6 hodin a v Rusku je označováno jako MSK +6.

Historie.

25. září 1632 založil ruský důstojník Petr Ivanovič Beketov se svým oddílem kozáků Jakutskou pevnost během výpravy po povodí řeky Leny na jejím pravém břehu, asi 70 km po proudu od místa současné polohy města v zemi borogonských Jakutů. Od samého počátku byla posádka pevnosti početná, čítala okolo 300 kozáků. V roce 1634 čelila pevnost obléhání Jakutských kmenů. V roce 1635 dostali místní kozáci právo nazývat se jakutskými kozáky. V roce 1638 se pevnost stala centrem nově vytvořeného Jakutského vojvodství. V letech 1642–1643 byla osada přestěhována na současné místo – do údolí Tuymaada.  Osada byla přejmenována na Jakutsk v roce 1643. Od roku 1708 byl Jakutsk jako vojenské, administrativní a obchodní centrum oblasti podél řeky Leny podřízen sibiřské gubernii. V roce 1822 se z Jakutsku stává krajské město a od roku 1851 získává Jakutsko (dnešní republika Sacha) status právně nezávislé oblasti s centrem v Jakutsku.  Nebývalý rozmach zaznamenal Jakutsk za vlády gubernátora Ivana. I. Krafta (1907–1913). Ve městě vybudoval elektrárnu, telefonní ústřednu, otevřel muzeum. Současně byla také založena kancelář Císařské geografické společnosti.  Za druhé světové války byl Jakutsk sídlem správy vzdušné trasy ALSIB (Aljaška-Sibiř), tzv. „Severní cesty“ mezi USA a SSSR, po které byla z USA dovážena letadla v rámci dohody o pomoci Sovětskému svazu formou vojenských dodávek – Zákon o půjčce a pronájmu (anglicky Lend and Lease Act).  V letech 1922–1991 byl Jakutsk hlavním městem Jakutské ASSR (Jakutská autonomní sovětská socialistická republika). V roce 1956 zde byla založena univerzita. Od roku 1991 je hlavním městem republiky Sacha (Jakutska).

Obyvatelstvo.

K 1. lednu 2015 byl Jakutsk podle počtu obyvatel z 1114 měst Ruské federace na 67. místě.  V Jakutsku k roku 2017 žilo 308 000. Městský úřad eviduje 295 600 obyvatel, což představuje přibližně 30 % populace celé republiky Sacha. Podle zveřejněných dat z posledního sčítání lidu vzrostla populace Jakutsku mezi dvěma sčítáními (v r. 2002 a 2010) o 20,1 %.  Od devadesátých let 20. století probíhá migrace venkovského obyvatelstva ze všech krajů republiky do Jakutsku. Od devadesátých let až do současnosti je pozorován odliv rusky mluvící populace. Od přelomu nového tisíciletí probíhá také migrace přistěhovalců ze Střední Asie, Kavkazu a Číny. Počet obyvatel Jakutsku rychle vzrůstá v důsledku přirozeného přírůstku a migrace. Vyvstává však problém se zabezpečením dostupného bydlení, mateřských škol, základních škol a nemocnic pro nové obyvatele města.

Národnostní složení.

Jakutsk je mnohonárodnostní město. Většinu obyvatelstva tvoří Jakuti (Sacha) – 141 tisíc obyv. a Rusové – 113 tisíc obyv. Dále zde žijí Burjati, Ukrajinci, Baškirové, Tataři, Čečenci, Oseti, Kirgizové, Poláci, Litevci, Dagestánci, Evenkové, Uzbeci, Tádžikové, Arméni, Moldavané, Číňané, Korejci a další.

Průmysl.

Přestože je Jakutsk administrativním a kulturním centrem regionu, nemá příliš rozvinutý žádný průmysl. Hlavní průmyslová odvětví jsou zaměřena na podporu životaschopnosti města. Více než polovina (53,3 %) připadá na tepelně energetickou výrobu, 17,7 % tvoří potravinářský průmysl, 11,1 % pak dobývání a zpracování diamantů, 4,3 % stavební průmysl, 3,2 % kovovýroba.

Obchod.

Jakutsk je největším centrem obchodu a podnikání v republice, podnikání tvoří základ ekonomiky města. Přibližně 60 % pracujících občanů a také velké množství nelegálních přistěhovalců z ostatních regionů republiky a dalších zemí (Střední Asie, Kavkazu, Číny) je zaměstnáno ve sféře obchodu a služeb. Ve městě se nachází několik trhů (městský, stavební, automobilový trh), nákupních center, velkoobchodních a maloobchodních skladů, celá řada obchodů a stánků. Z oblasti komerčních služeb jsou ve městě rozšířené autoservisy, kavárny, malé hotýlky, kadeřnictví, soukromé kliniky, prádelny, opravny elektroniky, realitní kanceláře, stavebních a dopravní firmy.

Památky.

„Staré město“ je čtvrť v centru města, jde o historický a architektonický komplex, v němž se nachází budovy připomínající vzhled starého Jakutsku. Většinu budov, ať už síť nákupních center „Kružalo“ (rusky «Кружало»), budovu Rusko-asijské banky, Jakutský městský kostel či věž pevnosti, založil Peter Beketov a jeho nástupci. Převážná část dřevěných budov tohoto komplexu jsou kopie vyhořelých, zničených nebo zdemolovaných budov z dřívějších dob. Například věž pevnosti, která je památníkem ruské dřevěné obranné architektury a symbolem Jakutsku ve znaku města, se dlouhou dobu nacházela v Jakutském regionálním muzeu (Sdružené muzeum historie a kultury severních národů E. M. Jaroslavského), avšak v srpnu roku 2002 vyhořela v důsledku nevydařeného dětského pokusu o kanadský žert. Věž byla o dva roky později zrekonstruována s pomocí dochovaných nákresů.  Zájem veřejnosti vyvolává také šachta Šergina, výzkumná šachta z 19. století s hloubkou více než 100 metrů.

Jakutsk (, jakutsky Дьокуускай) je město v Rusku, které se nachází ve východní Sibiři, je hlavním městem republiky Sacha (neboli Jakutska) a přístavem na řece Leně. Žije zde obyvatel.

Yakutsk (;, "Cokuuskay", ) is the capital city of the Sakha Republic, Russia, located about south of the Arctic Circle.


Číslovací systém.

Systém číslování mezinárodních silnic byl definován v roce 1975 komisí UNECE a původně měl v seznamu jen několik desítek čísel. V té době českým územím procházely např silnice E12 a E14 a neexistovaly tzv. spojovací trasy (2. třída). Koncem 80. let 20. století prošel systém zásadní změnou, seznam se rozrostl, byl celý přepracován a nyní má tuto podobu:  Jelikož dvouciferná čísla pro severojižní silnice byla vyčerpána v oblasti západních hranic Ruska, nebylo zde možné zajistit stejná pravidla číslování. Proto systém pokračuje výjimečně i přes stovku:

Výjimky.

Dvě silnice první třídy, jmenovitě E47 a E55, zůstávají ve Švédsku a Norsku označeny starými čísly, E6, resp. E4. Tyto výjimky byly uděleny, aby se ušetřily enormní výdaje, které by si výměna značek na těchto mimořádně dlouhých úsecích vyžádala. Od Dánska na jih jsou však tyto silnice označeny novými čísly. Nové označení se vztahuje i na ostatní evropské silnice ve Skandinávii.

Zajímavosti.

Kvůli železné oponě, tedy neprostupnosti státních hranic mezi Západem a Východem, musela být síť evropských silnic značně upravena. Nebylo žádoucí, aby dálková trasa překračovala Železnou oponu víckrát než jednou a pokud to šlo, celá zůstala buď v západní nebo východní části Evropy. Nejznámějším příkladem je silnice E65, která z Prahy do Chorvatska místo přes Vídeň vede oklikou výhradně tehdejšími státy východního bloku (přes Slovensko a Maďarsko). Mezi další nuceně kličkující silnice podél hranic mezi západním a východním Německem patřila např. E49.  Přes Albánii se až do pádu režimu nedalo projíždět vůbec. Veřejná doprava zde neexistovala a proto důležité evropské trasy E65 a E80 zemi dodnes obcházejí složitou oklikou. Nová úprava by přinesla velké náklady a proto byly po roce 2000 přes Albánii zavedeny zkratky formou evropských silnic 2. třídy.  Mnohé trasy sice běžně přecházejí i přes moře, kdy evropská silnice dorazí k přístavu, trajektem se vozidla přepraví na druhou stranu a tam zase silnice pod stejným číslem pokračuje dál. Ale existují i silnice, které jsou mořem přerušeny, protože se řidiči nemají jak dostat na druhou stranu. Např. E80 vede do italského přístavu Pescara, ale odtud žádný trajekt do Dubrovníku (odkud E80 zase pokračuje dál na východ) nepluje.  Některé evropské trasy jsou z různých důvodů ukončeny na hraničním přechodu nebo ve městě a nepokračují dál, i když silnice pokračuje dál normálně. Např. E675 nebo E761.

Staré číslování silnic.

Do 80. let bylo číslování vedeno méně systematicky a méně rovnoměrně a koncentrovalo se na západní Evropu. Páteřní tahy se vyznačovaly jednociferným číslem a jednotlivé silnice byly trasovány přirozeně, bez snahy dodržovat poledníkový nebo rovnoběžkový směr. Na českém území byla síť číslovaných evropských silnic oproti dnešku podstatně řidší, v základu však existovala.

Silnice 1. třídy.

V následujícím přehledu se pomlčkou (–) značí silniční spojení mezi městy po souši. Třemi tečkami (...) se značí vedení trasy přes vodu.

Mezinárodní silnice v Česku.

Českem procházejí tyto mezinárodní silnice (na konci uveden stav při starém číslování):  Nejvýznamnějším evropským dopravním tahem v Česku je z tohoto hlediska dálnice D1 mezi Prahou a Brnem, po níž je společně vedena páteřní silnice ve směru západ–východ (E50) i sever–jih (E65), na úseku Praha – Mirošovice dokonce i další páteřní silnice sever-jih (E55; bude výhledově odvedena na plánovanou dálnici D3).  Oproti starému číslování byl snížen význam moravské tranzitní trasy Vídeň – Brno – Olomouc – Český Těšín – Krakov, která byla z dřívější E7 přečíslována na evropské silnice II. třídy E461 a E462.

Evropská mezinárodní silnice (někdy označovaná též jako eurosilnice) je silnice či dálnice zařazená do evropské sítě mezinárodních silnic. Tyto trasy mají jednotné číslování, začínající písmenem E. Označují se zelenou tabulkou s tímto číslem. Naprostá většina eurosilnic vede přes území více států, což byl hlavní účel jejich založení, vedoucí ke sjednocení číslování hlavních tahů na kontinentě. Evropské silnice se dělí na silnice 1. třídy (páteřní a mezilehlé) a silnice 2. třídy (odbočné, propojovací a připojovací). Toto rozdělení nesouvisí s označením silnic v jednotlivých zemích.

The international E-road network is a numbering system for roads in Europe developed by the United Nations Economic Commission for Europe (UNECE). The network is numbered from E1 up and its roads cross national borders. It also reaches Central Asian countries like Kyrgyzstan, since they are members of the UNECE.


Historie města.

Historie lázeňství.

Místo, na kterém dnes leží druhé největší lázeňské město v Čechách, Mariánské Lázně, bylo v dávných dobách plné bažin a zcela pusté.  Šlechtic Hroznata založil v roce 1197 premonstrátský klášter v osadě Teplá, pod jehož správu patřilo i území dnešních lázní. Mniši byli také první, kteří zaznamenali slaný pramen ve svých lesích a dokonce se zde snažili odpařováním získávat sůl. Tato sůl byla později úspěšně prodávána jako projímadlo.  O léčivých účincích minerálních vod mezitím začaly kolovat různé zvěsti a k pramenům zamířili první nemocní. Klášterní představitelé pak nechali vyčistit prameny a upravit cestu k nim. První pokusy založit lázně se však nepodařily. Místní obyvatelé lázním nedůvěřovali. Za vlády císařovny Marie Terezie byly minerální vody opět analyzovány a v tomto období se také poprvé objevuje název "Marienbad".  O vznik lázní se významně zasloužil doktor Johann Josef Nehr – klášterní lékař, který v roce 1779 přesvědčil opata a několik mnichů, aby zkusili lázeňskou kúru. Zjistil poté, že voda v nepatrném množství několikrát denně podávaná upravila trávení, povzbudila chuť do jídla a přinesla opatovi a mnichům osvěžující spánek. Klášter však musel bojovat o získání potřebných povolení ke stavbě lázeňské budovy až do roku 1786. V roce 1812 byl Marienbad vyčleněn jako samostatná obec z dosavadní obce Úšovice a v roce 1818 získal status lázeňského místa.  Název Marienbad získaly podle první lázeňské budovy postavené u Mariina pramene. Tento pramen byl dávno předtím kvůli pronikavému zápachu nazýván "Smradlavý", svůj dnešní název však dostal podle Mariánského obrazu, který blízko pramene údajně připevnil voják vracející se z války jako poděkování za to, že si zde vyléčil svá zranění. O další rozvoj lázní se zasloužil tepelský opat Karel Kašpar Reitenberger, který počátkem 19. století začal s výstavbou lázeňských domů a pavilonů.  V roce 1820 navštívil Mariánské Lázně německý básník Johann Wolfgang Goethe, který sem zavítal ještě dvakrát a prožil zde v roce 1823 svůj pozdní milostný román s mladou šlechtičnou Ulrikou von Levetzow. Byl velmi nadšen zdejšími přírodními podmínkami a povzbuzoval opata Reitenbergera, aby nepolevoval ve výstavbě lázeňských domů. Také doporučil zdejším lékařům, aby kromě tradiční lázeňské péče prosazovali moderní léčebné metody. Přítomnost Goetheho v Mariánských Lázních měla velmi příznivý dopad na návštěvnost. Lázně začala navštěvovat majetnější klientela.  Operní skladatel Richard Wagner našel v Mariánských Lázních klid a inspiraci. Pracoval zde na dvou významných operách, a to "Lohengrin" (v létě 1845) a "Mistři pěvci norimberští".  V roce 1897 poprvé do Mariánských Lázní zavítal budoucí britský panovník Eduard VII. Co rozhodlo, že princ navštívil právě tyto lázně, není známo. Avšak hned při první návštěvě si Eduard, vystupující pod titulem vévoda z Lancasteru, Mariánské Lázně zamiloval a celkově sem zavítal devětkrát. Britský král obrátil světovou pozornost na Mariánské Lázně, které se každou sezónu proměňovaly, aby dokázaly pojmout stále větší počet hostů. Většina budov byla v tomto období přestavěna a rozšířena a neustále se otevíraly nové hotely.  Mariánské Lázně se staly také dějištěm několika politických jednání. V září 1899 se zde rozhodovalo v záležitostech předcházejících vzniku búrské války v jižní Africe. Dne 16. srpna 1904 se v hotelu Nové Lázně sešli při oficiálním setkání císař František Josef I. a britský král Eduard VII. V dalších letech zde proběhla jednání mezi Británií a Ruskem či Bulharskem. Král Eduard VII. zemřel v roce 1910, poté následovalo období první světové války a další rozvoj lázní byl pozastaven.  Po první světové válce a vzniku Československa se do lázní opět vrátili hosté. Prudký růst dopravy přilákal další návštěvníky a lázně musely řešit ubytovací problémy. Záhy však přišla ekonomická krize, která další rozvoj města opět zastavila. Druhá světová válka naštěstí město téměř ušetřila a tak lázeňský ráz města zůstal zachován. Během tzv. Křišťálové noci roku 1938 byla nacisty zničena židovská synagoga. Pozemek po zničené synagoze na Hlavní třídě zůstal prázdný až do dnešní doby.  Po poválečném odsunu německých obyvatel a po výměně obyvatelstva se Mariánské Lázně staly zčásti chátrajícím městem. Výraznější obrat nastal až po roce 1989 a od té doby došlo k velkému pokroku v oblasti revitalizace budov. Významný bývalý např. hotel "Lesní mlýn" (později ozdravovna ROH "Donbas") s tradicí od roku 1833, který po letech chátrání a změnách majitelů získali 8. srpna 2018 noví majitelé, kteří ihned započali s rekonstrukcí a objekt již částečně zpřístupnili. Některé historické lázeňské budovy však zůstávají opuštěny dodnes, jako například lázeňský komplex "Kavkaz" na Goethově náměstí, ve kterém pobýval britský král Eduard VII. V případě architektonicky významného hotelu "Halbmayr Haus" (později "Rozkvět)" vybudovaného na Mírovém náměstí došlo po delším chátrání v roce 2014 k vyhoření objektu a v následujícím roce i k jeho demolici.

Významní návštěvníci.

Mariánské Lázně pravidelně navštěvovalo mnoho významných hostů, kteří se zasloužili o jejich věhlas ve světě.

Současnost města.

Město dnes opět žije především lázeňstvím a cestovním ruchem. Mezi další ekonomická odvětví patří zemědělství, lesnictví a potravinářství (velmi známé jsou Lázeňské oplatky od firmy Opavia).  Mariánské Lázně leží přímo na železniční i silniční trase Plzeň – Cheb, což umožňuje dobré spojení se světem. V Mariánských Lázních, v místní části Skláře je také bývalé letiště, které za doby největší slávy fungovalo jako spojení s Ruskem, ale po únosu letadla v 70. letech 20. století bylo letiště uzavřeno. Dnes slouží pro rekreační účely a pro podnikání vyhlídkových letů nad městem.  Dominantou Mariánských Lázní jsou především lázeňské parky, díky kterým město patří mezi nejkrásnější zahradní města v Evropě. O tyto přírodní skvosty se postaral Václav Skalník, který zde byl zaměstnán tepelským klášterem jako zahradní architekt. Velmi významnou stavbou v městě je Kolonáda Maxima Gorkého z let 1888–1889 (dle projektu architektů Miksche a Niedzielského). Litinová konstrukce byla odlita v železárnách Blansko. Unikátní výzdoba – dřevěný kazetový strop a nástropní fresky – pocházejí z roku 1979, jejich autorem je akademický malíř Josef Vyleťal. Na lázeňské promenádě lze také najít Zpívající fontánu, která každou lichou hodinu hraje jednu z mnoha známých a slavných skladeb, ve večerních hodinách je hudba doplněna světelnými efekty.  V bohatém kulturním životě současných Mariánských Lázní dominuje činnost nejstaršího symfonického orchestru v českých zemích založeného roku 1821 – Západočeského symfonického orchestru Mariánské Lázně.

Přírodní poměry.

Město se nachází v údolí jižně od CHKO Slavkovský les. Parky v centru města protéká ze severu na jih Úšovický potok, který je veden v regulovaném korytě. V jedné části města je sveden do tunelu pod zástavbu. Z východních svahů do města přitéká také Pstruží potok.

Klima.

Klima ve městě a v okolí ovlivňuje vyšší nadmořská výška a poloha výrazně na západě, tedy blíže k oceánskému podnebí. Léta zde bývají relativně chladnější a vlhčí, zimy jsou středně studené. Průměrná roční teplota je +6,4 °C, přičemž v nejteplejším měsíci červenci je to +16 °C a v nejchladnějším lednu -3,1 °C. Tyto údaje jsou dlouhodobými průměry za léta 1901–1950. Délka slunečního svitu je 1670 hodin ročně. Roční srážky činí 702 mm, což je na horní hranici celorepublikového průměru. Jednoznačně zde převažují západní větry, které tvoří 46 % proudění. Naopak nejméně, cca 5 %, proudí vzduch během roku ze severu. Vliv na mikroklima má velké množství parků a lesů jak ve městě, tak v blízkém okolí. Stromy čistí vzduch, regulují vlhkost, zmírňují extrémy a obohacují vzduch kyslíkem.

Flóra.

Zdejší květenu zkoumal při svých návštěvách i Johann Wolfgang von Goethe. Roku 1835 připravil saský princ Friedrich August II. herbář, jenž zachycoval 512 druhů rostlin. Na jeho vztah k přírodě odkazuje i pamětní deska osazená do balvanu v Malém Švýcarsku.  Ke zdejším rostlinám patří lýkovec jedovatý, vřesovec pleťový, podběl léčivý či plicník lékařský. Nalézt lze i prvosenku vyšší, samorostlík klasnatý, rozchodník skalní, orlíček obecný či konvalinku vonnou. Ke chráněným druhům zdejší flóry patří vstavač plamatý, kosatec sibiřský, náprsník červený nebo upolín evropský. Okolí města zamořuje z kynžvartského zámku vycházející bolševník velkolepý, jehož jedinci dosahují výšky i čtyř metrů.  Podrosty lesů tvoří vřesovec pleťový, zimostrázek alpinský, kociánek dvoudomý nebo endemický rožec kuřičkolistý. Vyskytuje se tu také prha arnika, která bývala ve znaku chráněné krajinné oblasti Slavkovský les, dále silenka nadmutá, sleziník netíkový, hadcový i nepravý, vratička měsíční či brusinka a třtina rákosovitá.  Pod vrchem Martinovem bývala před druhou světovou válkou malá botanická zahrada.

Fauna.

V okolí města se vyskytuje jelen lesní, srnec obecný nebo prase divoké. Objevuje se tady také jelen sika východní, daněk skvrnitý, jezevec lesní či veverka. Nad krajinou létá káně lesní, poštolka obecná, výr velký, kulíšek nejmenší či sýc rousný. Býval zde i tetřev hlušec. V okolí vod se vyskytuje skorec vodní nebo ledňáček říční. Na zimu sem ze severu přilétá přezimovat brkoslav severní. Vyskytuje se zde také čejka obecná, křivka obecná či strakapoud velký. Ve vodách žije kapr obecný, štika obecná a vzácně cejn, jelec tloušť, maréna velká, siven americký a z Ameriky dovezený pstruh duhový.  Poslední medvěd byl zastřelen v kynžvartských lesích roku 1698, ale přesto je po těchto zvířatech pojmenováno několik míst, například Medvědí pramen či Medvědí doupata.

Minerální prameny.

V širším okolí Mariánských Lázních vyvěrá na 100 minerálních pramenů s obsahem oxidu uhličitého a minerálních solí, z nichž je zachyceno a využíváno 53 pramenů. Jedná se především o studené železnaté kyselky, odlišného chemického složení. K pitným kúrám se používá těchto šest hlavních pramenů: Křížový, Rudolfův, Karolinin, Lesní, Ambrožův a Ferdinandův. Mariin pramen, který dal městu název, je pouze vývěr plynu – oxidu uhličitého. Prameny a jejich léčivé účinky byly známy dávno před založením lázní obyvatelům okolních vesniček. K dalším pramenům Mariánských Lázní patří: Alexandřin, Antonínův, Balbínův, Hamelika, Medvědí, Pirátův, Prelátův, Myší, Srnčí a Vlčí prameny.

Stáčení pramenů.

Počátkem 17. století se zdejší prameny začaly stáčet do sudů a vozit ke koupelím do okolních klášterů v Teplé, Chotěšově, Kladrubech či Plasích. Tyto vody se podle kláštera v Teplé označovaly „tepelské kyselky“. O dvě stě let později, na začátku 19, století, se začaly mariánskolázeňské prameny stáčet a exportovat. Prvními byly prameny Křížovka a Ferdinandka, jež pak následoval také Lesní pramen. Roku 1818 se stáčelo za rok 75 tisíc džbánků a místní vody se exportovaly do vzdálených měst. V Praze a Vídni navíc ještě vznikly jejich sklady. Postupně začal vývoz i do Německa, například do Výmaru, kde ji roku 1820 pil i J. W. Goethe.  Minerální voda se stáčela do kameninových džbánků o objemech od 20 do 35 uncí, které byly doplněny oušky. Ty se nejprve vyráběly v Chebu, dále v Kynšperku a Lorettu u Chebu. Roku 1823 si tepelský klášter otevřel vlastní výrobnu ve Sklářích u Mariánských Lázní, kam potřebnou surovinu dovážel z Loretty. Jednotlivé džbánky nejdříve hrnčíři vytočili na kruhu, následně se nechaly uzrát, opatřily se razítkem s nápisem „Marienbad“ a znakem tří paroží, což byl emblém kláštera v Teplé, a nakonec se vypálily v peci, do níž se jich najednou vešlo 4 až 12 tisíc. Pak ještě pozvolna několik dní chladly.  Před naplněním minerálkou se džbánky vymyly, vyzkoušela se jejich vodotěsnost a ty, které nevyhověly, se ihned rozbily. Při plnění se džbánky uchopily kovovými kleštěmi a u pramene se ponořily do nádoby s minerální vodou. Po naplnění se hrdlo džbánku uzavřelo vyvařenou korkovou zátkou, jež se do džbánku ručně natloukla palicí. Pak se korek ořízl. Následně se hrdlo překrylo kusem ovčí kůže nebo měchuřiny, převázalo se nití, ponořilo do horké smoly a pečetidlem orazilo značkou s ročníkem. Při balení se skládaly do beden, do nichž se jich vešlo až 72, případně se nakládaly přímo na vůz a prokládaly se slámou nebo mechem.  Do roku 1840 se vyvezlo asi šest milionů džbánků s vodou. Kolem roku 1845 činil jejich roční počet téměř 600 tisíc.  Od roku 1850 se hrdlo džbánků začalo překrývat také cínovou kapslí. Postupně se začaly využívat také skleněné lahve, jež se vyráběly z tmavého hyalitového skla. Jejich uplatnění ale bylo s ohledem na jejich cenu pozvolné. Až po roce 1872 vytlačily lahve kameninové džbánky úplně. Lahve se sice označovaly papírovými etiketami, nicméně ale se ale objevovaly obavy z jejich falšování a možných záměn. Kyselky Křížovka a Ferdinandka dosahovaly v polovině 19. století takového věhlasu, že se dočkaly i oficiálního napodobení, a to v drážďanských lékařských ústavech Friedricha Adolpha Augusta Struveho (1781–1840).

Vodstvo.

Městem neprotéká žádná řeka, protéká jím ale několik potoků: Drmoulský potok, Panský potok a Úšovický potok. Tyto potoky se ve městě vlévají do většího, Kosového potoku, který se později vlévá do Mže. Dále Mariánskými Lázněmi protéká Mnichovský potok, který se později vlévá do Pramenského potoka a ten do řeky Teplá.  Přibližně tři kilometry od Mariánských Lázní v nadmořské výšce 790 metrů pramení na rašeliništních loukách řeka Teplá. Prameniště Teplé je přírodní rezervací.

Obyvatelstvo.

Struktura.

Podle sčítání z roku 1921 zde žilo v 442 domech 6 909 obyvatel, z nichž bylo 3 900 žen. 320 obyvatel se hlásilo k československé národnosti, 6 131 k německé a 67 k židovské. Žilo zde 6 183 římských katolíků, 197 evangelíků, 1 příslušník Církve československé husitské a 495 židů. Podle sčítání z roku 1930 zde žilo v 512 domech 7 202 obyvatel. 518 obyvatel se hlásilo k československé národnosti a 6 310 k německé. Žilo zde 6 479 římských katolíků, 179 evangelíků, 39 příslušníků Církve československé husitské a 405 židů.

Obecní správa a politika.

Místní části.

Město je tvořeno šesti místními částmi, a sice Hamrníky, Chotěnov-Skláře (tvořenou Chotěnovem a Skláři), Kladská, Stanoviště, Úšovice a Mariánské Lázně. Každá z částí tvoří samostatnou základní sídelní jednotku a celé město vytváří čtyři katastrální území pojmenovaná Chotěnov u Mariánských Lázní, Mariánské Lázně, Stanoviště u Mariánských Lázní a Úšovice.

Správní vývoj.

Nynější území Mariánských Lázní dříve patřilo k obci Úšovice, která byla jednou z nejvýznamnějších obcí tepelského okresu. Mariánské Lázně o rozloze 772 hektarů byly z Úšovic vyčleněny po roce 1818.  Po vybudování železniční trati a nádraží v roce 1872 dostalo nádraží v tehdejších Úšovicích název Mariánské Lázně. Kolem hostince Schönau (Šenov, později Šumava), postaveného v roce 1838, a v okolí vyrostly čtvrti Šenov, Bellevue, Nádražní čtvrť a Luft. 19. června 1886 byla podána okresnímu hejtmanství Teplá žádost o založení nového městečka Šenov, složeného ze čtvrtí Šenov, Nádražní, Luft a Hamrníky. Obecní zastupitelstvo v Úšovicích se k žádosti vyjádřilo zamítavě. Klášter Teplá se vyjádřil, že ke vzniku nové obce nemá námitek. Okresní výbor Teplá v roce 1887 zjišťoval na místě názory občanů a došel k závěru, že většina majitelů domů a pozemků v dotčené oblasti s navrhovaným odtržením od Úšovic nesouhlasila. Další návrh, zahrnující tentokrát již jen čtvrti Šenov a Nádražní čtvrť, byl podán 5. května 1887. Účetnictví Úšovic začal zkoumat Okresní úřad v Teplé i Zemský výbor v Praze, obec Úšovice však opět nesouhlasila. Když ani po třech letech nebyla žádost vyřízena, Šenovští změnili návrh a začali požadovat připojení Šenova k Mariánským Lázním, s čímž Mariánské Lázně souhlasily, obec Úšovice i tento návrh odmítla. Výnosem Zemského výboru v Praze ze 17. října 1893 byly čtvrti Šenov a Nádražní odtrženy od Úšovic a připojeny k Mariánským Lázním. Součástí Úšovic zůstaly čtvrtě Luft a Bellevue a osady Hamrníky a Stanoviště. Dnem 1. dubna 1895 Mariánské Lázně převzaly správu nového území a následně přečíslovaly domy, 8 let poté byla k nádraží zavedena elektrická dráha. Jméno čtvrti a zamýšleného městečka Šenov postupně upadlo v zapomenutí.  15. října 1941 byly k Mariánským Lázním připojeny Henleinovým příkazem i Úšovice s osadami Stanoviště a Hamrníky, bylo však zachováno úšovické i hamrnické samostatné číslování domů. Po válce byl sice tento příkaz anulován, ale město Mariánské Lázně okamžitě požádalo o nové právní připojení Úšovic, které tak z hlediska dnešního práva nastalo v roce 1945. V šedesátých letech vznikl problém na novém sídlišti Panská Pole, jímž se proplétá klikatá katastrální hranice a systémy číslování domů se zde prolínají.  Skláře nikdy nebyly katastrálně ani správně samostatné, vždy patřily pod Chotěnov. Některé ze zdejších četných samot byly v minulosti počítány pod Hamrníky (část Vysoká Pec s hamrnickým číslováním) a Stanoviště (7 domů z chotěnovským číslováním). Po druhé světové válce až do roku 1969 sídlil chotěnovský místní národní výbor ve Sklářích č. p. 21. Usnesením 15. řádné schůze městského národního výboru v Mariánských Lázních z 12. srpna 1969 byla dvojobec Chotěnov-Skláře připojena k Mariánským Lázním, k předání úřadu došlo 6. února 1971.  1. ledna 1976 byla k Mariánským Lázním připojena obec Valy. 1. dubna 1976 byly k Mariánským Lázním připojeny Malá a Velká Hleďsebe, Klimentov, Zádub, Závišín, Ovesné Kladruby, Milhostov, Vysočany, Vlkovice a Martinov. Zároveň byla připojena osada Kladská, která patřila dříve pod Kynžvart. Po roce 1989 se obce připojené v roce 1976 opět odtrhly, součástí Mariánských Lázní však zůstala osada Kladská, ležící ve Slavkovském lese.

Doprava.

Silniční.

Západně od Mariánských Lázní je vedena silnice I/21. Samotným městem prochází silnice II/230, která ho spojuje s Bečovem nad Teplou na severovýchodě a Chodovou Planou na jihu, po níž na území města jezdilo dle sčítání provedeného v roce 2010 celkem 2527 vozidel za den. V jižních částech Mariánských Lázní z této komunikace odbočuje severním směrem silnice II/215, jež město spojuje s obcí Velká Hleďsebe. Na území města podle sčítání z roku 2010 projelo během dne po této silnici 9618 vozidel.

Železniční.

Mariánské Lázně leží na III. tranzitním koridoru železniční tratě Plzeň – Cheb. Vlastní stanice Mariánské Lázně prošla mezi lety 2008 a 2011 rekonstrukcí, včetně historické budovy. Na trati jezdí v dvouhodinovém taktu expresy Cheb – Plzeň – Praha a zpět, které jsou proloženy spěšnými a osobními vlaky. Dále zde odbočuje železniční trať Karlovy Vary – Mariánské Lázně, která umožňuje spojení s krajským městem. Zde zajišťuje dopravu společnost GW Train Regio se svými modernizovanými jednotkami řady 813. Na této trati, označené v jízdním řádu číslem 149, leží ještě zastávka Mariánské Lázně – město.  Do Mariánských Lázní jezdí každý den také Pendolino Českých drah. Spojuje tak Mariánské Lázně nejen s Plzní a Prahou, ale také s Pardubicemi, Olomoucí a Ostravskem.

Městská.

Od roku 1902 jezdily v Mariánských lázních tramvaje, které byly v 50. letech minulého století nahrazeny trolejbusy. Po roce 2000 se debatovalo i o jejich zrušení. V současnosti není rušení v plánu, avšak názory na trolejbusový provoz se v městském zastupitelstvu různí, a proto se návrhy k nahrazení trolejbusů autobusy neustále vracejí. V roce 2004 bylo zakoupeno 5 trolejbusů Škoda 24Tr (3 byly vybaveny vlastním agregátem, umožňujícím jízdu i bez trakčního vedení). V roce 2020 bylo zakoupeno 8 nových trolejbusů Škoda 30Tr s pomocným bateriovým pohonem, který umožňuje jízdu mimo trolejové vedení. Díky nim je nově zavedena páteřní linka 7, která nahradila linky 3 a 5. Dále jezdí ještě linka 6 do Velké Hleďsebe a Klimentova.  Mezi hotely Koliba a Krakonoš také jezdí kabinková lanovka, jejímž provozovatelem již ale není Městská doprava Mariánské Lázně, ale společnost Skiarea (nyní ve vlastnictví soukromé firmy "Snowhill").

Letecká.

V blízkosti Mariánských Lázní postupně fungovala tři letiště. První, ve Velké Hleďsebi, i druhé, na panských polích, fungovaly jen krátce během 20. let 20. století. V roce 1927 bylo uvedeno do provozu letiště ve Sklářích, které fungovalo až do konce 20. století.  První letadlo proletělo nad městem 4. srpna 1912, kdy z louky u Polomu vzlétl aeroplán Blériot XI pilotovaný ruským aviatikem Slavorosovem.

Zajímavosti.

Po městu Mariánské Lázně byl pojmenován zaoceánský parník "Marienbad". Loď, kterou provozovala společnost Lloyd Austriaco, byla spuštěna na vodu v roce 1913 a interiéry měla vyzdobeny výjevy z města.

Společnost.

Školství.

Ve městě se nachází dvě devítileté základní školy, jedna základní škola praktická a speciální a jedna základní umělecká škola. V roce 2013 započala vzdělávací činnost též "Soukromá Základní škola a Rodinné centrum Čtyřlístek", která se specializuje na děti, vyžadující individuální přístup.  Veřejné střední školy jsou zde dvě: Gymnázium a obchodní akademie a Hotelová škola. Dále ve městě působí soukromá "Jezdecká akademie" a mezi lety 1994 a 2011 fungovala též "Soukromá střední škola drogistická".  Do roku 2014 se zde provádělo i vysokoškolské bakalářské studium při 1. lékařské fakultě UK Praha oboru ergoterapie se zaměřením na fyzioterapii a balneologii.  K 1. září 2006 došlo ke sloučení Gymnázia se Střední odbornou školou ekonomickou, a Hotelové školy se Středním odborným učilištěm a později také ke sloučení 2. ZŠ Sever s 3. ZŠ Úšovice.

Kultura.

Bohatý kulturní život v Mariánských Lázních má dlouholetou tradici. Nejdůležitějšími kulturními institucemi ve městě jsou "Západočeský symfonický orchestr Mariánské Lázně", společnost KIS s.r.o., která provozuje i "Městské divadlo" a také "Základní umělecká škola Fryderyka Chopina". Dále je zde kino "Slavia", "Městská knihovna" a "Městské muzeum Mariánské Lázně".  Svou roli plní několik hudebních klubů, jako "Club Na Rampě", "D-Club Dyleň", "RC Morrison", "Pueblo Mexicano", "La Bazaar", a další.  Lázeňským hostům zpříjemňuje jejich pobyt bohatá nabídka kulturních a společenských programů. K životu lázní patří každoročně Chopinův hudební festival a na lázeňské kolonádě se v průběhu sezóny pořádají pravidelné koncerty. Každý druhý rok je to pak Mezinárodní klavírní soutěž F. Chopina a Festival hudby tance a pantomimy.  Tradiční součástí kulturního života v Mariánských Lázních se také stalo každoroční slavnostní zahájení sezóny, spojené se svěcením pramenů, které probíhá druhý květnový víkend v roce. Město si při oslavách zahájení lázeňské sezóny 10. května roku 2008 připomnělo výročí 200. let od pojmenování nově vznikající osady jménem Mariánské Lázně.

ZSO ML je nejstarší symfonický orchestr v ČR. Jeho historie sahá do roku 1821, kdy vydal svolení tehdejší opat tepelského kláštera a zakladatel Mariánských Lázní K. K. Reitenberger ke zřízení lázeňského orchestru. Slavnou tradici nepřerušily žádné válečné ani politické události.  Dnešní těleso tvoří 45 profesionálních hudebníků v klasickém symfonickém obsazení, v jejichž čele působil v letech 2004–2011 jako šéfdirigent Michael Roháč. Od abonentní sezóny 2011/2012 působí jako novým šéfdirigent Martin Peschík.  Západočeský symfonický orchestr má statut obecně prospěšné společnosti a jeho zřizovatelem je město Mariánské Lázně. Úzce spolupracuje se společností KIS Mariánské Lázně s.r.o. a je dlouhodobě podporován ze strany společnosti Léčebné lázně Mariánské Lázně a.s.  Hlavní náplň činnosti mariánskolázeňských symfoniků jsou symfonické koncerty v rámci abonentních cyklů (abonentní sezóna je od září do června), celoroční večerní koncerty mimo abonentní řady, koncerty pro školy, rodiče s dětmi, operetní galakoncerty, zahraniční koncertní zájezdy, atd. Samozřejmostí je udržování tradice promenádních koncertů na kolonádě v Mariánských Lázních v letních měsících.  Přes nepříliš příznivé finanční podmínky je ZSO ML v posledních letech stále více oceňován odbornou veřejností jako vysoce kvalitní symfonické těleso a o jeho stálé oblibě svědčí stabilní vysoká návštěvnost na koncertech.

Kulturní zařízení.

Konferenční centrum Casino je místo, kde se pravidelně konají četné kulturní akce, plesy, kongresy a slavnostní gala večery. Posledním nejvýznamnějším gala večerem byla slavnostní večeře pro člena britské královské rodiny prince Eduarda, hraběte z Wessexu. Tradice sahá až do minulosti, kdy Casino vítalo vzácné hosty. V roce 1904 zde vystoupila česká operní diva Ema Destinnová a její vystoupení vyvolalo obrovský ohlas. V roce 1946 se právě zde konal 1. mezinárodní filmový festival v tehdejším Československu, který vzbudil velký zájem veřejnosti. Mariánské Lázně ale nedokázaly pojmout velké množství návštěvníků, a proto se další ročníky konaly v Karlových Varech, dnes pod názvem Mezinárodní filmový festival Karlovy Vary. Koncerty zde hraje i Západočeský symfonický orchestr Mariánské Lázně.  Městské divadlo. Počátky divadla sahají až do roku 1820. Klasické kamenné divadlo však bylo postaveno až v roce 1868, tedy krátce po vyhlášení Mariánských Lázní městem. Slavnostně bylo divadlo otevřeno 17. srpna 1868, v předvečer narozenin císaře Františka Josefa I. Na svou dobu bylo divadlo velmi moderní a mělo vynikající akustiku. V roce 1952 bylo divadlo přejmenováno na Divadlo Nikolaje Vasiljeviče Gogola u příležitosti oslav ruské literatury, dnes nese opět název Městské.

Park Boheminium.

Park Boheminium je park modelů českých památek v měřítku 1:25. Leží v nadmořské výšce 750 metrů, asi 1 kilometr od centra města, poblíž hotelu Krakonoš. Vede k němu lanová dráha Koliba – Krakonoš.

Sport.

Sportovní tradice je nedílnou součástí Mariánských Lázních. Ve městě je možno využít bezpočet druhů sportu. Zejména atletiku, cyklistiku, golf, jachting, lov, plavání,šachy, tenis až po zápasnická odvětví. Velmi významnou tradici má ve městě golf a zimní sporty, které zastupuje např. hokejový klub HC Mariánské Lázně. Jsou zde pořádány významné sportovní akce, jako je běžecký závod „Golden Czech Trophy Mariánské Lázně“. Po řadu let bylo město místem kvalifikační skupiny mezinárodní juniorské soutěže v tenise Galeova poháru.

Sportovní areály.

Royal Golf Club Mariánské Lázně. V Mariánských Lázních cca 3 km od centra se také nachází jedno z nejstarších golfových hřišť v Evropě. Hřiště bylo připravené již v červnu roku 1905, kdy přivítalo první hráče. Slavnostně bylo otevřeno společně s dokončenou klubovnou 21. srpna 1905 za přítomnosti britského krále Eduarda VII.. Golfový klub dnes pořádá četné turnaje, a to jak světové amatérské soutěže, tak i profesionální turnaj Volvo Tour, což je první profesionální turnaj. V roce 2003 udělila britská královna Alžběta II. golfovému klubu v Mariánských Lázních prestižní titul „Royal Golf Club“, kterým se může pochlubit jako jediný ve střední Evropě. V roce 2005 Royal Golf Club oslavil 100. výročí založení.  Ski Area Mariánské Lázně leží v nadmořské výšce 650–750 m na severovýchodním okraji města. Celý areál má délku sjezdových tratí 1450 metrů. K přepravě lyžařů slouží lanová dráha a dva vleky s celkovou kapacitou 2500 osob/hod. Od roku 2008 se v areálu jezdí mezinárodní závody v akrobatickém lyžování, nebo Evropský pohár ve snowboardingu, a také místní závody Auto Musil.

Mariánské Lázně () jsou město v okrese Cheb v Karlovarském kraji, 27 km jihovýchodně od Chebu. Město má rozlohu 51,78 km2. Žije zde obyvatel. Mariánské Lázně jsou nejmladší z proslulého trojúhelníku západočeských lázeňských měst.

Mariánské Lázně (; ) is a spa town in the Karlovy Vary Region of the Czech Republic. The town, surrounded by green mountains, is a mosaic of parks and noble houses. Most of its buildings come from the town's Golden Era in the second half of the 19th century, when many celebrities and top European rulers came to enjoy the curative carbon dioxide springs.


Dějiny.

Od založení.

Ostrožna nad Ohří však byla poprvé opevněna už na konci pozdní doby halštatské. V osmém a devátém století se na ní podle archeologických nálezů nacházela neopevněná osada, kterou v první polovině desátého století nahradilo žatecké hradiště. První písemnou zmínku z roku 1004 o něm obsahuje kronika Dětmara z Merseburku. V roce 1265 král Přemysl Otakar II. udělil Žatci městská privilegia. Velmi známé je dílo "Oráč a smrt" (Ackermann aus Böhmen) žateckého městského notáře Jana ze Žatce z roku 1400, považované za vrchol pozdně středověké německy psané literatury v českých zemích. Roku 1404 je poprvé zmiňován žatecký hrad.

Husitství.

Významnou úlohu Žatec sehrál v době husitské revoluce. Byl zpočátku, v době silného vlivu chiliasmu, dokonce považován za jedno z pěti měst (spolu s "„městem Slunce“" Plzní, Louny, Klatovy a Slaným), která v nastávajícím konci světa uniknou zkáze. Ve městě působili významní husitští kněží Petr Němec a Petr Špička. V roce 1421 město ustálo útok druhé křížové výpravy do Čech. Spolu s městy Louny a Slaným byl vytvořen žatecko-lounský svaz, v jehož čele stál Jakoubek z Vřesovic.

Doba pohusitská.

V 16. století patřil Žatec mezi největší česká města a byl centrem Žateckého kraje. Krajským městem zůstal až do roku 1850.

Bílá hora.

Žatec se rovněž připojil ke stavovskému povstání. Jeho někdejší purkmistr – Maxmilián Hošťálek z Javořice – byl jedním z 27 českých povstalců popravených 21. června 1621 na Staroměstském náměstí. Třicetiletá válka znamenala výrazný úpadek a postupnou germanizaci dosud etnicky převážně českého města.

Od 18. století do okupace.

18. i 19. století znamenala další rozvoj pivovarnictví a pěstování chmele ve městě a okolí. V těch dobách byl založen např. nový pivovar na místě bývalého hradu na Žižkově náměstí (kde je dodnes), chmelařský spolek a chmelný trh. Co se týče správního vývoje, zůstal Žatec i po reformě krajského zřízení v roce 1788 sídlem kraje, od roku 1850 klesl na postavení okresního města. V roce 1930 žilo ve městě 18 tisíc obyvatel převážně německé národnosti, v říjnu 1938 bylo po Mnichovském diktátu připojeno k Třetí říši jako součást župy Sudetenland.

Druhá světová válka.

Žatec se stal hraničním městem třetí říše. Koncem druhé světové války sloužilo město jako jeden velký lazaret a skrýš pro prchající vojáky Wehrmachtu. Poblíž města bylo vystavěno vojenské letiště, které sloužilo k testování nových, snad i „zázračných“ (dle říšského vůdce Hitlera) zbraní a jiné letecké techniky. Dle vyprávění pamětníků z nedalekých obcí (Vyškov, Blažim, Počerady...), zde zřejmě bylo testováno také letadlo s kolmým startem a přistáním, ne nepodobné kruhovému létajícímu talíři, ovšem zcela určitě se nejednalo o helikoptéru. Právě takovýto stroj na podzim 1944 vylekal skupinu žen pracujících na poli nedaleko od Vyškova, když v dohledové vzdálenosti přistál na poli a vystoupili z něj dva piloti. Vojenské letiště s betonovou dráhou pak ještě dlouho po válce sloužilo armádě ČSR a ČSSR a letka zde dislokovaná měla primárně za úkol ostrahu západní hranice se SRN. Na počátku 60. let pak odtud odstartovaly dva stroje typu MiG-15 proti narušiteli, kterého představovaly dva stroje americké armády typu Typhoon ze základny v SRN. Jeden stroj byl lehkou střelbou pilota ze žatecké základny částečně poškozen. I tak se však stihl vrátit nad území SRN, kde pár km za hranicemi nouzově přistál. Tento incident je jediný doložený bojový kontakt mezi československými piloty a piloty ze strany NATO.  Mezi piloty žateckého letiště také sloužil Oldřich Pelčák, pozdější člen připravované první neruské a neamerické kosmické posádky, kde druhým kandidátem z ČSSR byl Vladimír Remek, který byl nakonec pro tento úkol vybrán. V 80. letech a na začátku 90. let zde sloužil a výborně reprezentoval umění českých vojenských pilotů Václav Vašek, který vedle ruských a ukrajinských pilotů jako jediný předváděl se špičkovým nadzvukovým letounem prvek vysoké letecké akrobacie, tzv. „Zvon“.  Krátce před koncem války byl na dnešní západní nádraží proveden letecký nálet. Žatec byl osvobozen Rudou armádou.

Od konce druhé světové války do roku 1989.

Po druhé světové válce nastalo vysídlení německého obyvatelstva a dosídlování Čechy. Na přelomu května a června 1945 došlo v Žatci divokého odsunu prováděném členy Revolučních gard a armádou. Tyto akce vyvrcholily postoloprtským masakrem.  V létě 1948 bylo ze žateckého letiště odesláno 24 letadel Avia S-199 (rozebraných na jednotlivé části a v útrobách velkých letadel uložených) v rámci vojenské pomoci Československa nově vzniklému státu Izrael (tzv. akce Žatec – Haifa). V souladu se stejnou akcí na podporu nového státu Izrael ze žateckého letiště (kódové označení Etzion) také startovaly plně vojensky vyzbrojené 3 ks tzv. létajících pevností s mezipřistáním na základně v Itálii a s cílem nad Egyptem, kde bombardovaly egyptské pozice a pomáhaly tak udržet část vojenských sil, které tak nemohly zasáhnout při napadení Izraele. Piloty byli Američané nebo Angličané.  Při správní reformě, 1. června 1960, Žatec politicky „neobhájil“ titul okresního města, kterým se staly 20 km vzdálené Louny. V roce 1961 byl Žatec vyhlášen městskou památkovou rezervací. V období 70. a 80. let dochází k bouřlivé výstavbě sídlišť, zejména v západní a jižní části města, jsou likvidovány cenné podměstské statky a rozsáhlé čtvrtě z 19. a počátku 20. století. Historické jádro města chátrá, většina finančních prostředků, přerozdělená do okresu, připadá do nového okresního města Louny. Ze Žatce jsou postupně odstraňovány okresní úřady, soud, některé strategické podniky (mlékárna aj.), z chladicího zařízení nové mlékárenské linky je v Lounech vybudováno kluziště. Tento stav přetrvával až do roku 1989, kdy Žatec nastoupil cestu vlastní obnovy.

Současnost.

Dnes dochází k postupné obnově historických památek. Některé objekty ve městě chátrají, ale na jejich obnově se již pracuje. Východní část městského jádra je na tom velmi špatně (tj. oblast Chelčického náměstí), neboť byla v dřívějších letech obývána nepřizpůsobivými obyvateli. V roce 2006 byla provedena rekonstrukce náměstí Svobody (prostranství před radnicí).  Ve městě je nemocnice, gymnázium, 2 obchodní akademie, dvě odborná učiliště, 4 základní školy, mateřské školy a speciální základní škola a 2 nádraží. Dále pak divadlo s digitálním kinem a 3D kinem, letní kino. Vydávají se "Žatecké noviny" a "Žatecký týdeník". Bezpečnost zajišťuje Hasičský záchranný sbor, městská policie i Policie ČR, ve městě sídlí vojenská posádka (4. brigáda rychlého nasazení). Pracuje se na zásadní obnově a přestavbě kasáren v moderní vojenské městečko ve městě.  V okrese Louny se na přelomu tisíciletí zvýšila nezaměstnanost až na cca 15 % na počátku roku 2006. V roce se 2008 naopak výrazně poklesla na cca 7 %, což bylo způsobeno masivní výstavbou továren v okolí Žatce, Loun a Podbořan.

Přírodní poměry.

Žatec leží v jihozápadní části Ústeckého kraje na jižním okraji Mostecké pánve v podhůří Doupovských hor. Jižně od města se rozkládá přírodní park Džbán. Proti proudu řeky Ohře se nachází Vodní nádrž Nechranice s nejdelší sypanou hrází ve střední Evropě.

Obyvatelstvo.

Podle sčítání 1921 zde žilo v 1 237 domech 16 211 obyvatel, z nichž bylo 8 631 žen. 1 820 obyvatel se hlásilo k československé národnosti, 13 979 k německé a 53 k židovské. Žilo zde 14 321 římských katolíků, 648 evangelíků, 109 příslušníků Církve československé husitské a 907 židů. Podle sčítání 1930 zde žilo v 1 671 domech 18 100 obyvatel. 3 156 obyvatel se hlásilo k československé národnosti a 14 422 k německé. Žilo zde 15 856 římských katolíků, 707 evangelíků, 231 příslušníků Církve československé husitské a 760 židů.

Části města.

Město se skládá ze sedmi částí:

Hospodářství.

Průmyslová zóna.

Bývalé vojenské letiště bylo přeměněno na průmyslovou zónu Triangle. První velkou investicí byla již ukončená výroba displejů a televizorů japonských společností IPS Alpha a Hitachi. K roku 2018 funguje v jejich halách výroba vnitřního vybavení pro auta firmy Grammer. Od roku 2019 se rozbíhá výroba pneumatik korejské společnosti Nexen tyres. Největším zaměstnavatelem v zóně zůstává společnost Yanfeng s výrobou dílů pro automobilní průmysl.  V blízkosti průmyslové zóny se vybudoval úsek budoucí dálnice D7, spojující Prahu s Chomutovem.

Chmelařství a pivovarnictví.

Oblast, jíž je Žatec střediskem, proslula pěstováním chmele. Pěstování chmele je rovněž inspirací pro každoroční chmelové slavnosti – tzv. Dočesná. Ve městě se nachází muzeum chmele, významný Chmelařský institut a sídla mnoha společností zabývajících se obchodem s touto komoditou. Žatecký chmel je ve světě velmi ceněný díky velkému obsahu hořkých aromatických látek (lupulin).  Právě díky chmelu a Dočesné je Žatec známý v celém Česku. Na chmelové brigády jezdili studenti ze všech koutů České i Slovenské republiky.  Ve městě sídlí Pivovar Žatec, jenž své pivo úspěšně vyváží do světa a pravidelně získává ocenění na degustacích v ČR, ale i ve světě. V červnu 2006 vyhrálo Žatecké pivo na Mezinárodním pivním festivalu v australském Sydney.  Ve městě působí recesistické občanské sdružení Chrám chmele a piva, které pořádá slavnosti Chmelfest a snaží se o propagaci nejen Žatce jako města chmele, ale i celé chmelařské oblasti v okolí.

Občanská vybavenost.

Nyní je ve městě koupaliště s wellnes centrem a sportovištěm, město disponuje 2 fotbalovými hřišti, z toho jedno je přístupné pro veřejnost. Dále je zde digitální, 3D a letní kino, divadlo, nahrávací studio a mnoho obchodů jako například Obchodní Centrum Kaufland, které zahrnuje obchody Takko, Sportisimo, Kik, Elektro, Dračík, Jysk a další. Dále zde funguje Tesco, Lidl, Penny Market, Norma, Exe, ArmyShop, kavárny, cukrárny, čajovna a skateshop.

Pamětihodnosti.

V Regionálním muzeu K. A. Polánka byla v květnu roku 2002 otevřena stálá expozice "Kabinet chmelových známek" dokumentující historický vývoj a teritoriální rozšíření chmelových známek v Čechách. V současnosti expozice obsahuje bezmála 1300 vystavených sbírkových předmětů a je tak největším vystavovaným souborem svého druhu v České republice. Část těchto známek je k vidění ve Chmelařském muzeu. K expozici se váží webové stránky, které detailně pojednávají o jednotlivých druzích těchto pracovních známek.

Zaniklé stavby.

Roku 1715 byla na žateckém náměstí vysvěcena nově postavená Loretánská kaple. Založena byla z odkazu lékárníka a žateckého radního Johanna Clemense Calderara. Roku 1738 ji poškodil požár, ale v krátké době byla opravena a její fasádu ozdobily sochy od J. K. Vettera. Roku 1790 byla Santa Casa odsvěcena a přestavěna na obytný dům, který byl po roce 1945 zbořen.

Zajímavosti.

Dočesná.

Tato akce vznikla původně jako oslava dočesání posledního chmelového štoku a v průběhu let doznávala mnoha proměn. V dnešní podobě se těžištěm oslav a zábavy stalo centrální náměstí Svobody, kde je před radnicí umístěno hlavní pódium, na kterém se po oba dny střídají zábavné pořady především hudebních žánrů. Nedílnou součástí jsou chmelové a pivní soutěže, mezi nejoblíbenější patří ruční česání chmele a tanec s korbelem piva na hlavě. Výjimečnost programu umocňuje historická divadelní scénka jejímž vyvrcholením je pasování vybraného pěstitele do rytířského stavu a jeho dekorování chmelovým věncem, slavnostní narážení pivního sudu a strhnutí posledního štoku v nejmenší chmelnici na světě, která se nachází přímo na žateckém náměstí. Speciální programy jsou na dalších dvou scénách. Na dětské scéně do podvečera probíhají pásma soutěží, písniček a her. Ve večerních hodinách na tomto pódiu probíhá rockový program, nechybí vystoupení známých rockových hvězd. Druhou scénu tvoří pódium s programem zaměřeným na folkovou a country muziku. Na žatecké Dočesné se představují pivovary z celé České republiky, ale i ze zahraničí.

Ve filmu a televizi.

Ve městě se díky jeho starobylé podobě natáčí ročně několik filmů, seriálů a reklam. Množství českých a zahraničních děl zde nelze uvést, protože neustále přibývají neuvěřitelným tempem, ale asi nejznámější českým divákům bude seriálová tvorba České televize "Náměstíčko", Náves, Příkopy, Nemocnice na kraji města, či Já Mattoni. Do Žatce sjíždí filmové štáby snad z celého světa a natáčí zde zejména historické filmy, zejména s židovskou tematikou. Ve městě funguje muzeum filmů natáčených v Žatci.  Filmy (částečně) natáčené v Žatci:

Žatec () je město na severozápadě Česka, v Ústeckém kraji, v okrese Louny. Leží na řece Ohři. Žije zde obyvatel, což ze Žatce činí největší město okresu.

Žatec (; ) is a historic town in Louny District, Ústí nad Labem Region, in the Czech Republic. It is famous for an over-700-year-long tradition of growing Saaz noble hops used by several breweries. Žatec produces its own beer and hosts 'Dočesná', its hops-related harvest festival every year on the town square.