Základní myšlenky díla.

Hned v úvodu díla Abd-ru-shin zdůrazňuje, že nepřináší nové náboženství, ale že jeho učení má možnost jednotlivec využít v každodenním životě prostřednictvím svých vlastních schopností, které jsou u každého člověka jedinečné. Ukazuje společné záchytné body různých způsobů chápání pojmu „Bůh“ a „Božství“, aniž by si vzájemně odporovaly, navzdory zcela odlišnému slovnímu vyjádření. Vykresluje přímou souvislost mezi zřetelně působícími fyzikálními zákony a „vůlí Boží“, vyjádřenou v dosavadních náboženstvích. Abd-ru-shin také zcela odmítá úlohu církví a náboženských společností všeho druhu, jakožto prostředníka mezi Bohem a lidmi. Nenachází pro to žádné oprávnění. Autor Poselství Grálu dává vnitřní vzestup jednotlivce vždy do souvislosti pouze s použitím vlastních schopností člověka, k čemuž nezanedbatelně pomáhá prosté chtění dobra. Zatímco celé Abd-ru-shinovo dílo je protkáno myšlenkami zdůrazňujícími důležitost všestranné samostatnosti člověka a odmítání jakéhokoliv spolkaření a sdružování se do pozemských organizací, objevovaly se již za jeho života v jeho okolí snahy lidí vytěžit z jeho učení pozemský i duchovní kapitál, což se ostatně projevuje dodnes. Nezaujatý čtenář však brzy pozná, že skutečnou hodnotu pro něj má jen to, co si sám v životě vyzkouší a prožije, což mu nemůže zprostředkovat žádná organizace. Abd-ru-shin doporučuje, aby při studiu jeho díla čtenáři postupovali přednášku za přednáškou a postupně, jako po pomyslném žebříku, chápali pojmy ve zcela novém světle a zároveň si vše ověřovali v každodenním životě, pečlivě a kriticky zkoumali, a nepřijímali věci bez předchozího úplného pochopení. Jednou z nejvíce odsuzovaných věcí Abdrushinem je právě slepá víra. Navzdory autorovu nesmlouvavému postoji k církvím, však jako vzor čistého života na Zemi vyzdvihuje právě postavu Ježíše z Nazareta. Ne však z hlediska jeho „nadpozemských“ schopností, ale jeho jasného pohledu na zdánlivě složité životní situace, z nichž v každém případě existuje východisko. Poukazuje, že právě Ježíšova prostá a jasná vyjádření byla tím nejcennějším, co každý člověk může i dnes využít v každodenním životě. Jako například:

Citáty.

Tři základní zákony.

Člověku není možné Boha skutečně poznat, může však vycítit a vytušit svého Stvořitele z jeho dokonalé vůle, vložené do světa. Tato vůle má podobu zákonů, podle nichž se řídí celý svět, viditelný svět fyziky stejně jako neviditelné dění, zasahující do lidských osudů. Zákony jsou nezměnitelné a nelze je obejít, člověk je musí poznat a podle nich žít, chce-li žít podle vůle Nejvyššího. Hlavní zákony jsou tři:

Zákon přitažlivosti stejnorodého.

Stejnorodé se navzájem přitahuje a posiluje. Jestliže člověk pocítí např. závist, přitahuje stejnorodé city a myšlenky závisti jiných lidí, takže nich postupně vzniknou celá centra závisti. Odtud se vlastní závist původce dále posiluje, až nakonec zesílí v konkrétní čin závisti. Člověk tak zůstává spojen stejnorodostí s centrem závisti. Stejným způsobem se posiluje dobré smýšlení, například láska k bližním, a z centra lásky proudí k původci síla, posilující jeho původní láskyplnost. Zákon přitažlivosti stejnorodého tak vlastně zesiluje to, co sám člověk původně chtěl, a pomáhá mu uskutečnit jeho úmysly.

Zákon zpětného působení.

Co kdo zaseje, to sklidí. Souvisí s předchozím zákonem. Po čase se z centra závisti nebo lásky vrátí k původci zesílené účinky jeho vlastního cítění nebo smýšlení a přinesou mu mnohokrát zesílené plody toho, co dříve zasel. Tak si člověk vytváří svůj budoucí život. Dobré i zlé, jež ho v životě potkává, je následkem jeho dřívějšího jednání a smýšlení. Není to osobně Bohem seslaná odměna nebo trest, ale splnění jeho vlastního směřování, i když mohlo být namířeno k jiným lidem. Když například jinému ublíží, ovlivní zákon zpětného působení někoho v jeho okolí, tak že ublíží zase jemu. Stejně je tomu s pozitivním jednáním. Zákon zpětného působení dává člověku poznat následky jeho cítění, myšlení, mluvení a jednání a tříbit si smysl k rozlišení správného a nesprávného.

Zákon tíže.

Lehké stoupá vzhůru, těžké klesá. Ve fyzikální oblasti tento zákon řídí uspořádání celého viditelného světa. Kromě tzv. hrubohmotnosti (běžně pozorovaný svět) existují však i úrovně jemnějších druhů hmotnosti, v nichž se pohybují myšlenky, duše zemřelých lidí aj. Dobrým smýšlením a činy se stává člověk lehčím, zlé ho naopak zatěžuje. Zákon tíže umožňuje vysvětlit život člověka po pozemské smrti: smrt není zánik osobnosti, ale jen odložení nejtěžšího obalu – těla, bez něj pak pokračuje člověk v dalším životě v jemnějším druhu těla (přirovnání s odložením kabátu a pobytem jen v košili). Přitom klesne nebo stoupne do takové úrovně, jaká odpovídá jeho lehkosti nebo tíze. Podle toho vypadá i jeho stejnorodé nebo stejně těžké prostředí: např. násilník se po smrti ocitá mezi násilníky a navzájem si spolu ztěžují život; dobrý člověk pokračuje v dalším životě mezi jinými dobrými lidmi.

Reinkarnace.

Poselství Grálu vysvětluje reinkarnaci jako nutný nástroj k duchovnímu uzrávání člověka. Pokud umírá zatížen vinou a „nečistými“ sklony, musí se znovu narodit na zemi, odčinit svá pochybení a pokračovat ve zušlechťování, zdokonalování. Narodí se do takových poměrů, jaké si „vysloužil“ předchozím životem a jaké potřebuje k dalšímu vývoji. Na rozdíl od východních náboženství Poselství Grálu vysvětluje, že člověk zůstává stále člověkem, a vylučuje, aby se inkarnoval jako cokoliv jiného – třeba jako zvíře nebo rostlina.

Svobodná vůle.

Člověk dostal od svého Stvořitele svobodnou vůli k rozhodování o svých záměrech a jednání. Následkům svého rozhodování je však potom již nevyhnutelně podroben, a to podle zmíněných tří zákonů. Může se např. rozhodnout k nepoctivému jednání, kterým uškodí svému bližnímu, ale po čase se k němu vrátí následky takového jednání tak, že sám utrpí mnohem větší škodu; má tak možnost poznat, k čemu se vlastně rozhodl. Stejně je tomu s pozitivním rozhodováním.  Pokud se člověk již narodí do prostředí s omezenou svobodou (třeba do totalitního státu nebo chudé rodiny), pravděpodobně má toto omezení prožít jako následek svého předchozího života; životní tkanivo je však velmi provázané, rozsáhlé, a příčiny mohou být i jiné.

Smysl života.

"Pozemská životní dráha je krátkou školou a odložením těla nenastává pro vás samé konec." Zkušenostmi a námahou pozemského života se má člověk stát zralejším, dospělejším, ušlechtilejším a sebe vědomým tvorem. Po smrti pozemského těla má jeho život pokračovat v lehčích a světlejších úrovních a postupně se má dostat do ráje, z něhož kdysi vyšel jako nevědomé lidské seménko, prosící o možnost života. Ráj přitom leží mimo vesmír, v ještě lehčích úrovních, než je veškerá hmotnost.

Grál.

Podle Poselství Grálu není "svatý Grál" kalich a symbol, o kterém hovoří středověké legendy. Je to místo, ze kterého se rozlila Boží síla do stvoření při jeho vzniku, když Stvořitel projevil svou vůli slovy "Budiž Světlo!" Leží mimo hmotný vesmír. O. E. Bernhardt vysvětluje, že s pokračujícím rozvojem svých schopností má lidstvo dostat i pokračující vědění; k němu náleží mj. i vědění o Grálu.

Poslední soud.

Podle učení Poselství Grálu se dnes nacházíme v období tzv. "posledního soudu". Není dobou zániku světa, ale dobou zrychleného třídění, v níž se zesíleně projevuje všechno, co dosud jen doutnalo nebo dřímalo. Především vlastnosti a jednání lidí. Přírodní i společenské katastrofy vyústí nakonec ve "velkou očistu", odtřídění "zrna od plev", a to přirozeným způsobem podle zákona tíže. Na očištěné Zemi zůstanou jen lidé s vůlí k dobrému smýšlení a jednání a s úctou k Bohu; duše ostatních poklesnou do hutnějších a temnějších úrovní.

Vztah Poselství Grálu a křesťanství.

Poselství Grálu uznává Ježíše jako Syna Božího a Spasitele. Neuznává však ukřižování jako akt smíření s lidstvem a odpuštění jeho hříchů. Autor Poselství Grálu tvrdí, že ukřižování bylo důsledkem odmítnutí jeho učení, nenávisti a intrik tehdejších židovských kněží, podle zmíněných Božích zákonů tedy nemůže vést k žádnému vykoupení. Spásu může přinést jen následování Ježíšových slov a život podle nich. Rovněž s myšlenkou Pavlovou, že člověk nemůže dospět k odpuštění svých hříchů vlastními silami, ale jen prosbou Boha za odpuštění, Poselství Grálu nesouhlasí. Podle zákonů je naopak třeba, aby se člověk sám energicky přičinil, odčiňoval své chyby a zušlechťoval své sklony; teprve pak mu může být pomoženo. Abd-ru-shinova kniha je také silně proticírkevní: církve se vsunuly do role prostředníka mezi Bohem a člověkem a postupně se vyvinuly v politické strany, usilující o vlastní moc, vliv a bohatství. Člověk má poznávat Boha a svět bez prostředníka, vlastní námahou a dospět k vlastním názorům. Jejich správnost nebo chybnost může poznávat pozorováním života kolem sebe a srovnáváním s věděním v Poselství.

Historie vzniku.

Poselství Grálu vznikalo formou přednášek, vydávaných nejprve časopisecky samým autorem. Knižně vyšlo poprvé v roce 1926 pod názvem "Ve světle Pravdy – Nové Poselství Grálu od Abdruschina". Obsahovalo 43 přednášek. O pět let později, v r. 1931, vyšlo znovu jako tzv. Velké vydání (Grosse Ausgabe), rozšířené na 93 přednášek, doplněných o Desatero Božích přikázání. Postupně vznikaly další přednášky, ty vyšly v r. 1934 vyšly v knize "Poselství Grálu doznívá" (Nachklänge zur Gralsbotschaft von Abdruschin, Band I.). Další díl již nemohl být vytištěn vzhledem k politickému vývoji, který ve 30. letech minulého století zasáhl Německo a Rakousko. Ihned po připojení Rakouska k Německé říši v březnu 1938 byl Abd-ru-shin zatčen a jen díky úsilí jeho stoupenců se podařilo zmírnit jeho uvěznění na nucené domácí vězení pod dozorem gestapa.  Podle poválečného Hnutí Grálu byl Abd-ru-shin v posledních letech svého života zklamán vývojem v německém národě i ve světě, přepracoval tedy své Poselství Grálu do novější třísvazkové formy a určil jako platné pro příští časy. Tak vznikl poválečný tvar, zvaný „Vydání poslední ruky“. Pro toto tvrzení však nepředložili autorovi pozůstalí písemné důkazy.  V současné době tedy lze nalézt Poselství Grálu ve dvou formách – „Velké vydání“ a „Vydání poslední ruky“, obě mají své zastánce:  Stoupenci předválečného „velkého vydání“ se opírají o skutečnost, že neexistují dokumenty autora o záměru přepracovat své dílo, a považují za autentický pouze předválečný tvar. Zastánci „vydání poslední ruky“ poukazují na autoritu vdovy M. Bernhardtové, která po válce předložila upravené autorovo dílo k vytisknutí, a na skutečnost, že podstatou zůstává pozdější forma stejná, reaguje však na tehdejší duchovní propad Evropy a nesplněná Abd-ru-shinova očekávání.  Dnes je předválečná forma Poselství k dispozici v češtině jednak online, jednak v knižní formě (viz Externí odkazy). Třísvazkový tvar „vydání poslední ruky“ je vydáván pod záštitou nadace Stiftung Gralsbotschaft Stuttgart pouze v knižní formě (s výjimkou několika ukázkových kapitol) a je k dostání v knihkupectvích.

Překlad do českého jazyka, dalších jazyků a vydávání knih.

Již ve 30. letech probíhalo překládání do jiných jazyků; v tehdejším Československu se jej ujali Josef a Jan Kovářové ze Zlína se spolupracovníky, ve velmi krátké době dílo přeložili a připravili k tisku, takže v r. 1932 bylo českým čtenářům k dispozici.  Také třísvazkové „vydání poslední ruky“ bylo rychle připraveno k tisku a vydáno česky již v roce 1948; část vydání už tehdejší čs. orgány zabavily a knihu zakázaly. Podkladem textu byl dosavadní překlad J. a J. Kovářových.  Prvé dva překlady se snažily o co možná doslovné znění, s těsnou vazbou na německý originál. V 60. letech se pak za účasti Jana Kováře připravil další překlad třísvazkového „vydání poslední ruky“ ve snaze o upřesnění pojmů a lepší češtinu textu. Překlad vyšel od r. 1967 dvakrát v Německu, po roce 1990 pak opakovaně v ČR v licenci nadace Stiftung Gralsbotschaft. Od roku 1990 se jej vydalo asi 45 000 výtisků. Poslední český překlad „Vydání poslední ruky“ v licenci nadace Stiftung Gralsbotschaft je z roku 2011, s důrazem na přesnost vyjádření a pokud možno čistý český jazyk.  Předválečné Velké vydání a „Doznívání“ má kromě původního předválečného překladu i novější český překlad z roku 2012, knižně je vydáván nakladatelstvím Plamen, které ho současně poskytuje čtenářům online zdarma (viz „Externí odkazy“). Tyto knihy se v nezkrácené formě v současnosti nově překládají do řady světových jazyků a nezávislí překladatelé tyto překlady většinou poskytují veřejnosti zdarma.

Autorská práva.

O autorská práva k Poselství Grálu a dalším Abd-ru-shinovým spisům se v minulosti vedly dva soudní spory.  Autor ustanovil, že „vydávání a šíření Poselství Grálu musí samozřejmě zůstat na celé zemi v jedněch vedoucích rukou“.  Po jeho smrti 1941 přešla autorská práva na jeho ženu Marii Bernhardtovou, a po jejím úmrtí v roce 1957 v souladu s rakouskými zákony na její děti. Již předtím, v roce 1952 však založila Marie Bernhardtová pro podporu šíření Poselství nadaci Stiftung Gralsbotschaft. Její dcera Irmingard Bernhardtová před svou smrtí v r. 1990 na nadaci převedla všechna autorská práva Poselství Grálu.  Z hlediska práva evropských zemí je tento postup bezchybný. V Brazílii však Irmingard Bernhardtová soudní spor s tamější organizací „Řád Grálu na Zemi“ v roce 1989 prohrála.  V druhém soudním sporu o zpochybnění autorských práv Stiftung Gralsbotschaft potvrdil Vrchní zemský soud ve Stuttgartu v březnu 2008 autorská práva na Poselství Grálu nadaci Stiftung Gralsbotschaft.  Dnes jsou podle evropského práva autorská práva na dílo již zaniklá (70 let od smrti autora), v platnosti přitom zůstávají práva na autorství pozdějších překladů. Nadace Stiftung Gralsbotschaft Stuttgart však i nadále zajišťuje kromě vydávání i překlady do dalších jazyků. Dosud vyšlo Poselství („vydání poslední ruky“) v 18 jazycích v nákladu více než 1 milion výtisků. Z toho v češtině asi 45 000.

Náboženské společnosti.

Sám O. E. Bernhardt nezaložil žádnou společnost. V roce 1927 se vyjádřil: "I když radostně zdravím tato sdružení, přesto je nemohu vést, ani se účastnit jejich činnosti." V roce 1938 dal O. E. Bernhardt, v té době již zatčený gestapem a vědomý si rostoucího nebezpečí ze strany nacistů, dokonce pokyn ke zrušení všech stávajících spolků.  Dnes je největší náboženskou společností, vycházející z Poselství Grálu, Hnutí Grálu). Založila je po válce Marie Bernhardtová jako obnovení předválečných sdružení. Existuje v mnoha zemích. Nechce být církví a respektuje samostatné smýšlení svých stoupenců.  Podle vyjádření českého religionisty Dr. Z. Vojtíška "příslušníky Hnutí Grálu bývají lidé s vyvinutým smyslem pro mravnost, pořádní a až trochu zákoničtí a upjatí. Bývá jim vlastní myšlenka práce na sobě a sebezlepšování."  Kromě Hnutí Grálu existuje řada menších vzájemně odlišných seskupení.  Nutno dodat, že autorův požadavek svobody a samostatnosti v rozhodování, obsažený v knize, vede i problematicky smýšlející lidi k prezentování vlastních představ a zakládání vlastních skupin, v nichž kromě myšlenek Poselství Grálu někdy předkládají i vlastní, třebas i pochybné názory. Odtud pramení i tzv. "kuřimská kauza týraných dětí" z roku 2007; viz Hnutí Grálu.

Poselství Grálu je stěžejní dílo německého spisovatele Oskara Ernsta Bernhardta píšícího pod pseudonymem Abd-ru-shin. Je to světonázorové dílo na pomezí filosofie a náboženství, vyjadřující se k základním životním otázkám s jejich využitím v každodenním životě. Napsáno bylo v letech 1924 – 1937.

In the Light of Truth: The Grail Message was written by Oskar Ernst Bernhardt (1875–1941), and first published in 1926 under the pen name Abd-ru-shin. An expanded, complete edition was published by the author under the name of Abdruschin in 1931, entitled "Im Lichte der Wahrheit" (In the Light of the Truth). It was a collection of 91 lectures, written to build upon each other, presenting a complete picture of Creation. Between 1931 and 1934, a further total of 59 additional lectures were released.


Věkové omezení.

Nárok na výběr v draftu měli lední hokejisté narození v období od 1. ledna 1997 do 15. září 1999. Kromě toho, nedraftování hráči, kteří se narodili mimo Severní Ameriku v roce 1996, mohli být rovněž vybráni v draftu. Navíc hráči, kteří byli draftováni v roce 2015, ale nepodepsali do draftu žádnou profesionální smlouvu v NHL, a kteří se narodili po 30. červnu 1997, mohli být rovněž oprávnění být znovu draftováni.

Loterie před draftem.

Všech čtrnáct týmů, které se v sezóně NHL 2012/2013 neprobojovali do play-off o Stanley Cupu měly větší šanci získat první celkový výběr tohoto draftu. Počínaje sezónou 2014/2015 změnila NHL systém, který byl použit v minulých letech. Podle nového systému se šance na výhru v loterii před draftem pro čtyři nejhorší týmy v lize snížily, zatímco šance pro ostatní nepostupující týmy do play-off se zvýšily. Počínaje tímto návrhem budou první tři výběry uděleny losováním. Do draftu byl začleněn nový tým NHL - Vegas Golden Knights, jenž byl nasazen jakoby v předešlé sezóně získal stejně jako třetí nejslabší tým (Arizona Coyotes). Šance na výhru druhého a třetího výběru se zvýší podle toho, který tým vyhrál předchozí losování. Loterie před draftem se konala dne 29. dubna 2017. Nejlépe z ní vyšlo New Jersey Devils, které si tak polepšilo z 5. místa předloterijní pozice, také druhá v pořadí Philadelphia Flyers a třetí Dallas Stars svá umístění v prognózách pro výběr vylepšili, když se posunuli z třináctého, respektive osmého místa. V tomto procesu původně největší favorit Colorado Avalanche kleslo o tři místa z první výběrové příčky na čtvrtou celkově.

Draftovaní podle národnosti.

Externí odkazy.

Vstupní draft NHL 2017 na stránkách draftsite.com

Vstupní draft NHL 2017 byl 55. vstupním draftem v historii NHL. Konal se od 23. června do 24. června 2017 v United Center v Chicagu, ve státě Illinois, ve Spojených státech amerických (v domácí aréně Chicaga Blackhawks). Chicago hostilo vstupní draft poprvé.

The 2017 NHL Entry Draft was the 55th NHL Entry Draft. The draft was held on June 23–24, 2017, at the United Center in Chicago, Illinois. The first three selections were Nico Hischier going to the New Jersey Devils, Nolan Patrick going to the Philadelphia Flyers, and Miro Heiskanen going to the Dallas Stars.


Název a datace spisu "Orthographia Bohemica".

Autorství ani přesná datace spisu, známého pod jménem "Orthographia Bohemica" (O českém pravopise), nejsou jisté. Za autora bývá považován Jan Hus, rok vzniku spisu je pravděpodobně 1406 nebo 1412. Obojí bylo ovšem stanoveno na základě historického a filologického bádání, původní prameny tyto údaje neobsahují.

Obsah spisu.

Účelem tohoto pojednání je zjednodušit a sjednotit český pravopis, aby bylo možno „zřetelně a snadněji“ číst a psát. Namísto pravopisu spřežkového, ve kterém byla jedna hláska mnohdy vyjadřována několika písmeny, nabízí pro češtinu pravopis diakritický, kde jedno písmeno označuje vždy jen jednu hlásku a odlišná kvalita příbuzných hlásek (např. "r" a "ř") je označena rozlišovacími (tj. diakritickými) znaménky. Stručně je možné shrnout pravopisné změny obsažené ve spisu "Orthographia Bohemica" takto:  Jednoduchost a revolučnost pravopisu "Orthographia Bohemica" vyjde najevo, uvedeme-li zde jako příklad varianty zápisu hlásky "ř", jak je uvádí ve své historické mluvnici Jan Gebauer. "Ř" se v rukopisech před Husem psalo všemi těmito spřežkami: "rz" – "rrz" – "rs" – "rzs" – "rzss" – "zr" – "sr" – "rzs" – "rzz". Některé spřežky byly víceznačné, např. dvojité ss se mohlo číst jako "s", "š", "z" nebo "ž". Dlouhé samohlásky se pak buď psaly bez označení délky, nebo se psaly dvojitě (někdy se druhé písmeno nadepsalo), případně se označovaly nejednotně různými čárkami či jinými znaménky. Tak například "é" se psalo takto: "e" – "ee" – " é" – "ě". Nedalo se ani předpokládat, že týž písař bude důsledně užívat „své“ spřežky; často jejich užití kolísá v jediném rukopisu.

Význam a vliv "Orthographia Bohemica".

"Orthographia Bohemica" je prvním známým spisem, ve kterém se podobná pravopisná úprava navrhuje pro slovanský jazyk. Není dodnes plně objasněno, odkud Jan Hus (byl-li autorem) čerpal pro toto dílo inspiraci. Uvažuje se v této souvislosti např. o hebrejštině, o dánských učencích působících na Sorboně či o dopisech svatého Jeronýma, zcela jistě se dá předpokládat dobrá znalost soudobého písařského úzu (z něj byla nejspíše přejata čárka pro označení dlouhé samohlásky). Podle studie F. V. Mareše byla podnětem k sepsání "Orthographia Bohemica" znalost hlaholice, užívané charvátskými mnichy v klášteru Na Slovanech. Významnost spisu spočívá v tom, že diakritická znaménka uspořádal do soustavy, která svým logickým uspořádáním a praktickou využitelností daleko překročila jak úzus své doby, tak i doby pozdější.  Uvedený pravopis v době, ve které byl napsán, totiž nebyl všeobecně přijat. Změna úzu nastávala postupně až se zavedením knihtisku, výrazně se projevila po vydání tzv. Náměšťské mluvnice (1533); u písařů se ovšem změny prosazovaly pomaleji než v tištěných knihách. Ani v 16. století ovšem nedbali tiskaři a písaři předpisů "Orthographia Bohemica" a nadále zachovávali např. některé spřežky (např. ss pro š), v jejich užívání ale byli již o poznání jednotnější.

Nález a vydání.

Spis "Orthographia Bohemica" nalezl František Palacký dne 13. srpna 1826 v Třeboni. Veřejnost byla s existencí tohoto díla seznámena o rok později, v prvním čísle nově založeného Časopisu společnosti vlastenského Museum v Čechách, avšak k jeho vydání došlo až po dalších bezmála třiceti letech. Latinský text s překladem vyšel r. 1857 ve Slavische Bibliothek ve Vídni zásluhou A. V. Šembery, který tehdy působil na tamní univerzitě jako profesor českého jazyka a literatury. Rok nato pak v Praze v pátém svazku „Mistra Jana Husi sebraných spisů“ vychází český překlad s krátkým úvodem Václava Flajšhanse, dodnes poslední vydaný český překlad tohoto spisu. Latinské znění bylo pak vydáno ještě dvakrát: poprvé v nezměněné Šemberově edici v novém vydání Slavische Bibliothek v Amsterdamu r. 1965, podruhé s německým překladem a s novým komentářem r. 1968 ve Wiesbadenu v nové edici J. Schröpfera.  Latinský text Šemberův vycházel zřejmě jen z Palackého opisu třeboňského rukopisu, Schröpfer pak podává nové opravené (byť ne bezchybné) vydání třeboňského rukopisu. Kritickou edici třeboňského rukopisu i excerpt vydala spolu s českým a anglickým překladem traktátu v roce 2019 Kateřina Voleková.

Zachované rukopisy.

Husův autograf spisu "Orthographia Bohemica" se nedochoval. Jediný jeho úplný opis, který máme k dispozici, sepsal mnich Oldřich Kříž z Třeboně (právě tento opis nalezl pak Palacký). Jeho stáří nelze přesně určit; samotný opis "Orthographia Bohemica" datován není, pouze na jeho konci je uvedeno denní datum "In die Leonardi", tj. 6. ledna, které ovšem může znamenat jak datum dokončení původního spisu, tak i dokončení opisu Oldřichem Křížem. V jednom svazku s "Orthographia Bohemica" se ovšem nachází více děl, z nichž některá datována jsou: tři z nich nesou letopočet 1459, jedno pak 1457. Spisy nejsou řazeny chronologicky, a tak vodítko k určení stáří rukopisu "Orthographia Bohemica" je jen velmi přibližné.  Kromě uvedeného Křížova rukopisu máme k dispozici ještě excerpta uložená v Archivu Pražského hradu. Z jejich srovnání s rukopisem Oldřicha Kříže (viz článek Anežky Vidmanové) vyplývá, že třeboňský rukopis je na mnoha místech nespolehlivý.

Orthographia Bohemica (O českém pravopisu) je anonymní latinský spis z počátku 15. století, ve kterém je pro češtinu vůbec poprvé navržen diakritický pravopis. Za možného autora "Orthographia Bohemica" je považován Jan Hus.

De orthographia bohemica () is a Latin work published between 1406 and 1412. It is attributed to Charles University rector and reformer Jan Hus. The book codified the Czech language's modern spelling and orthography and had decisive impact on the orthography of a number of other European languages.


Život.

Pocházel z města Spinazzola poblíž Bari. Po vystudování práv vstoupil v roce 1572 do jezuitského řádu a po několika letech odplul do Lisabonu a poté do Goi, kde byl v roce 1578 vysvěcen na kněze. Zprvu byl vyslán na misii na Malabárské pobřeží, a když byl odhalen jeho jazykový talent (za pouhých šest měsíců zvládl místní jazyk dost na to, aby v něm byl schopen zpovídat), byl vyslán na misii do Číny. S několika společníky (mezi nimi byl Matteo Ricci) se usadil v Macau, kde se začal věnovat čínštině. Pro budoucí misionáře zde založil Dům sv. Martina (Shengma'erding Jingyuan), první školu čínštiny pro cizince. Na četných cestách do Kantonu a Čao-čching si získal vlivné známosti na místních úřadech, které mu v roce 1582 umožnily založit v Číně (v Čao-čching) trvalou misii.  Podařilo se mu založit jádro čínské křesťanské komunity. V roce 1584 vydal Ruggieri v čínštině katechismus (šlo o první čínskou knihu napsanou Evropanem). V letech 1583–1588 vytvořil Ruggieri spolu s Riccim a laikem Sebastianem Fernandezem portugalsko-čínský slovník, vůbec první slovník mezi čínštinou a evropským jazykem, pro nějž také navrhli systém přepisu čínských jmen do latinky. Ricciho a Ruggieriho přepis se zvláště v jezuitském prostředí udržel velmi dlouho, u některých ustálených jmen (Konfucius, Mencius apod.) se dokonce zachoval dodnes, jako první se také pokoušeli zachytit čínské tóny pomocí diakritiky.  V roce 1588 se Ruggieri vrátil do Evropy, aby přiměl papeže k navázání diplomatických styků s čínským císařem. Vatikán na něj však nedbal. Ruggieri se proto uchýlil do Salerna, kde překládal do latiny Konfucia, psal poesii v čínštině a vydával mapy Číny. Zemřel v roce 1607.

Michele Ruggieri (28. října 1543 – 11. května 1607 Salerno, čínským jménem 羅明堅, Luó Míngjiān) byl italský jezuita a misionář v Číně, spoluautor portugalsko-čínského slovníku a jeden ze zakladatelů evropské sinologie.

Michele or Michael Ruggieri (1543– 11 May 1607), born Pompilio Ruggieri and known in China as Luo Mingjian, was an Italian Jesuit priest and missionary. A founding father of the Jesuit China missions, co-author of the first European–Chinese dictionary, and first European translator of the Four Books of Confucianism, he has been described as the first European sinologist.


Vznik kostela.

Vznik kostela se zasvěcením sv. Vavřinci souvisí s bitvou u St. Quentinu roku 1557 na den sv. Vavřince. Španělský král Filip II. zde vyhrál nad francouzskou armádou, vítězství vedlo k podepsání míru v Cateau-Cambrésis. Bitvy se účastnil i Emanuel Filibert Savojský, jehož Savojsko bylo v té době Francouzi okupováno a v rámci mírového vypořádání mu bylo vráceno. Po návratu Emanuela Filiberta do Turína nechal v roce 1562 v paláci renovovat kapli (Santa Maria ad Presepae) a založil v komplexu paláce nový kostel (podobně jako Emanuel Filibert zasvětil turínský kostel sv. Vavřinci, tak Filip II. zasvětil El Escorial sv. Vavřinci).  V průběhu 17. století bylo přikročeno k přestavbě kostela.

Barokní stavba.

Stavba kostela začala v roce 1668. V roce 1680 byla dokončena hrubá stavba, 1687 byl kostel úplně dokončen. Stavba nemá fasádu, protože stojí v bloku domů na hlavním turínském náměstí. Vidět je jen tambur a lucerna, mají konkávně zprohýbané stěny a pagodovitý ráz. Půdorys tvoří osmiúhelník vepsaný do čtverce, v diagonálách má stěny vypnuté ven, v osách dovnitř. Nahoře přiřazen příčný ovál s vepsaným kruhem - presbytář s kupolovou klenbou. Ještě výš ochozová chodba mající tvar fazole.  Hlavní kupole nezapře vliv španělské muslimské architektury: čtyři dvojice překřížených oblouků vytvářejí osmicípou hvězdu a otevírají pohled do kupole ozářené lucernou a postranními okny. Menší kupole je pokrytá hvězdicovou strukturou tvořící šesticípou (Davidovu) hvězdu, dekorem který připomíná síťové hvězdicové klenby gotiky (gotika obecně brána jako něco neklasického, barbarského ze severu, ale evidentně se k ní moc záporně a kriticky nestavěl). V klenbách 4 diagonální kaplí jsou šesticípé hvězdy.  V interiéru hlavní lodi serliany – oblouk s výběžkem dosedá na dva sloupy, římsa, pendentivy, tambur (zevnitř nízký), kupole s hvězdicovitou sítí a v lucerně lomené oblouky – koncept teleskopického prostoru - vertikálně seskládaný z několika oddělených vrstev. Směrem nahoru přibývá světlo v kupoli – "tenebrosa luce". Součet 4+8+6 je dohromady 18 – bitva u S. Quentin se konala na sv. Vavřince (10. srpna 1557 - součet měsíce a dne 18) - v baroku se výklad neobjevuje, ale je dost pravděpodobný. Stejnou bitvu oslavuje i kostel sv. Vavřince v Escorialu od Juana de Herrery (1562), kde je symbolika doložena.

Kostel San Lorenzo (italsky "Chiesa di San Lorenzo") je barokní kostel zasvěcený sv. Vavřinci náležející ke královskému paláci v Turíně, který navrhl a stavěl theatin Guarino Guarini v letech 1668–1687.

The Royal Church of Saint Lawrence () is a Baroque-style church in Turin, adjacent to the Royal Palace of Turin. The present church was designed and built by Guarino Guarini during 1668–1687.


Historie.

Trať byla zprovozněna v roce 1878 u příležitosti světové výstavy v Paříži. Dva kilometry tratě s rozchodem 50 centimetrů byla určena k přepravě návštěvníků. Inženýr a podnikatel Paul Decauville původně navrhl pro výstavu dvoukilometrovou trať mezi Trocaderem a Vojenskou školou přes Champ-de-Mars, ale nezískal povolení. Navrhl proto stejnou trať pro Jardin d'acclimatation, která byla povolena. V zahradě byla položena kruhová trať o délce 1500 metrů. Po skončení výstavy byla dráha demontována.  V roce 1880 byla trať s úpravami obnovena. Spojovala zahradu s Porte Maillot. Fungovala jako tramvajová linka s vozy taženými poníky. Kolem roku 1910 byli poníci nahrazeni traktorem. Kolem roku 1930 byla trať na každém konci zkrácena. V roce 1945 byly kvůli nedostatku benzínu traktory nahrazeny elektrickými vozítky pocházejími ze světové výstavy 1937. Benzínové traktory se však rychle vrátily do provozu. V roce 1960 dodala firma Renault sedm traktorů, které dosahovaly rychlosti 19 km / h. Vozy zůstaly původní, pouze na nich v 50. letech přibyly lehké střechy. Později byly spalovací motory nahrazeny elektrickými.

Trať.

Linka měla původně na konečné Porte Maillot smyčku. Prochází lesem přes silnici od Porte Dauphine k Porte des Sablons a prochází zahradou. Vlaky mají v každém směru trochu odlišnou trasu, takže původní celková délka kolejí činila pět kilometrů. Minimální zakřivení je osm až patnáct metrů.  Na počátku 30. let byla linka zkrácena na obou koncích. Úsek uvnitř zahrady byl zčásti zrušen a rekonstrukce silnice u Porte Maillot, která byla svedena do podzemí, znamenala zkrácení cesty u Porte des Sablons.

Ligne du jardin d'acclimatation (tj. "trať v jardin d'acclimatation") je úzkorozchodná dráha s rozchodem 50 cm. Nachází se v Paříži v Boulogneském lesíku, kde spojuje Porte Maillot a Jardin d'acclimatation. Je dlouhá 800 metrů a byla otevřena v roce 1878 jako první úzkorozchodná trať ve Francii určená k převážení cestujících.

The Jardin d'Acclimatation railway is a minimum gauge park railway, located in the Bois de Boulogne in Paris. It was opened in 1878 and connects Porte Maillot and the Jardin d'Acclimatation (zoological gardens), 800 meters apart. It was the first passenger-carrying narrow gauge railway of France.


Biografie.

Narodil se 28. prosince 1989 v Lisabonu, kde bydlí dosud. Narodil se do bývalé šlechtické rodiny. Ve věku deseti let se podílel na televizním programu Bravo Bravíssimo a v roce 2009 byl jedním z deseti finalistů Ídolosu, portugalské verze soutěže Pop Idol, kde skončil jako sedmý. Vystudoval psychologii na Instituto Superior de Psicologia Aplicada v Lisabonu. Jako student programu Erasmus strávil nějaký čas na Mallorce, kde zpíval v baru. Poté, co opustil obor psychologie, požádal o Taller de Músics, hudební školu v Barceloně, kde ukončil studium v roce 2014. V roce 2015 se zúčastnil festivalů Vodafone Mexefest a EDP Cool Jazz. Dne 2. srpna 2016 vydal Sobral svůj debutový singl " Excuse Me " jako hlavní singl z debutového albu. Ve stejný den vydal své debutové studiové album Excuse Me. Album dosáhlo 10. příčku v Associação Fonográfica Portuguesa. " Nem Eu " byl vydán jako druhý singl z alba dne 27. října 2016. Mluví pěti jazyky, a to portugalštinou, španělštinou, angličtinou, trochu italštinou a katalánštinou.

Eurovision Song Contest 2017.

Sobral potvrdil, že se zúčastní Festivalu da Canção 2017 s písní " Amar pelos dois ", kterou napsala jeho sestra Luísa Sobral. Soutěž, konanou 5. března 2017 vyhrál, a tak mohl zastupovat Portugalsko v soutěži Eurovision Song Contest 2017 v Kyjevě. Sobral nemohl v prvních zkouškách vystoupit kvůli srdečním potížím a operaci, která ho donutila k odpočinku před výkonem v semifinále, kde postoupil do finále. Proto jeho sestra Luisa během prvních zkoušek převzala roli zpěváka. Ve finále získal 758 bodů, které pod současným hlasovacím systémem představují nejvyšší bodové vítězství v historii soutěže. Bylo to první vítězství Portugalska v této soutěži od jejího debutu v roce 1964.

Po Eurovizi 2017.

Dne 5. září 2017 Sobral oznámil prostřednictvím svého účtu na Facebooku, že dočasně přeruší kariéru kvůli obavám o zdraví po posledním koncertě konaném 8. září v zahradách Casino Estoril v Cascaisi. Dne 9. prosince 2017 podstoupil Sobral úspěšnou transplantaci srdce a v lednu 2018 opustil nemocnici.  Dne 23. dubna 2018 obdržel společně se svou sestrou Luísou Sobralovou portugalské vyznamenání za zásluhy a oba obdrželi medaile prezidenta (ComM) od portugalského prezidenta Marcela Rebela de Sousa.  Během finále Eurovision Song Contest 2018 v Lisabonu zde vystoupil s brazilským zpěvákem Caetanem Velosem.

Salvador Vilar Braamcamp Sobral (* 28. prosince 1989 Lisabon, Portugalsko) je portugalský zpěvák. S písní "Amar pelos dois" reprezentoval Portugalsko na Eurovision Song Contest 2017 v ukrajinském Kyjevě a s rekordním ziskem 758 bodů zvítězil.

Salvador Vilar Braamcamp Sobral (, born 28 December 1989) is a Portuguese singer, who won the Eurovision Song Contest 2017 for with the song "Amar pelos dois", written and composed by his sister Luísa Sobral. In doing so, he gave its first ever win in the contest since its debut in, ending the longest winless run by a country in Eurovision history (53 years). Sobral and his entry hold the Eurovision record for the highest-scoring winner, having earned a total of 758 points under the current voting system, after winning both the jury vote and televote.


Osobní život.

Mládí a studium.

Jiří Drahoš a jeho mladší bratr Josef absolvovali základní školu v Jablunkově. Navštěvovali Lidovou školu umění, Jiří studoval hru na klavír a na trubku, Josef na housle. Jiří Drahoš v roce 1967 odmaturoval na střední všeobecně vzdělávací škole v Jablunkově a složil přijímací zkoušky na Vysokou školu chemicko-technologickou v Praze, obor fyzikální chemie. K chemii měl kladný vztah již na střední škole, neboť jde o kombinaci teorie a experimentu; nadto měl dle svých slov velmi dobrého učitele chemie. Po absolvování Vysoké školy chemicko-technologické jej čekala povinná roční základní vojenská služba.

Vědecká dráha.

Ústav teoretických základů chemické techniky.

Na podzim roku 1973 nastoupil na studijní pobyt do Ústavu teoretických základů chemické techniky Československé akademie věd (ČSAV), do tehdejší skupiny fyzikální chemie vedené profesorem Eduardem Hálou. V roce 1977 obhájil disertační práci „Rovnováha kapalina-pára za vyšších tlaků. Generalizovaná metoda výpočtu” a obdržel titul kandidát věd (CSc.). V roce 1977 mu byla udělena cena ČSAV. Od roku 1978 působil v tomto ústavu jako vědecký pracovník v Oddělení chemických reaktorů, skupina pro oblast modelování a řízení chemicko-inženýrských procesů (J. Čermák, J. Drahoš, A. Havlíček).  V období 1985–1986 byl na studijním pobytu na Univerzitě v Hannoveru ("Gottfried Wilhelm Leibniz Universität Hannover") ve Spolkové republice Německo, na který získal od "Humboldtovy nadace" se sídlem v Bad Godesbergu stipendium. Nadace poskytovala mladým vědcům z různých vědních disciplin ve věku 25 až 38 let stipendium. V Hannoveru se seznámil s brazilským doktorandem a v lednu roku 1989 mu byl umožněna půlroční pobyt na Universitě v Sao Paulu, kde přednášel jako hostující profesor.

Jiří Drahoš se v roce 1992 stal zástupcem ředitele Ústavu teoretických základů chemické techniky a byl jím do roku 1994. Dne 1. července 1993 byl název ústavu oficiálně změněn na Ústav chemických procesů Akademie věd České republiky. V letech 1995–2003 pak Drahoš ústav jakožto ředitel vedl. Od roku 2004 do srpna 2005 působil opět jako náměstek ředitele ústavu pro výzkum.  V roce 1994 obdržel Drahoš docenturu pro obor chemické inženýrství na VŠCHT. V roce 1999 obhájil doktorát věd (DrSc.) rovněž pro obor chemické inženýrství. V roce 2003 byl jmenován profesorem (FCHI VŠCHT) taktéž pro obor chemické inženýrství. V roce 2006 obdržel čestný doktorát Slovenské technické univerzity v Bratislavě.  Hlavním předmětem jeho odborného zájmu jsou vícefázové chemické reaktory. Jako spoluautor je zapsán celkem pod 14 patenty, vydal na 60 prací v odborných mezinárodních periodikách. Publikoval přes 60 původních prací v impaktovaných mezinárodních časopisech a podle SCI je na jeho práce přes 700 citačních ohlasů.  V listopadu 2017 obdržel v pražském Tančícím domě čestný doktorát od japonské Univerzity v Kóbe, která tak ocenila jeho dlouhodobou vědeckou práci a přínos k česko-japonské vědecké spolupráci; prezident univerzity při této příležitosti „vyzdvihl zejména přínos Jiřího Drahoše v oblasti chemických věd a mezinárodní vědecké spolupráce.“  Drahoš je nebo byl členem několika vědeckých institucí: Inženýrská akademie ČR, předsedou České společnosti chemického inženýrství, je členem a býval též předsedou správní rady VŠCHT, dále působil jako člen představenstva Svazu chemického průmyslu. V rámci Evropské federace chemického inženýrství působí jako člen její exekutivy a v letech 2006–2009 byl jejím předsedou. Byl předsedou komise pro udílení doktorátů věd (DSc.) v oboru chemického inženýrství, dále je členem vědeckých rad VŠCHT, byl též členem vědecké rady FCHI VŠCHT. Rovněž je uváděn jako člen vědecké rady FS Vysokého učení technického v Brně a dále je uveden též jako člen rady ÚCHP AV ČR. Od roku 2002 předsedá Mezinárodnímu kongresu chemického a procesního inženýrství CHISA. Je redaktorem mezinárodního časopisu "Chemical Engineering Research and Design" a členem rad časopisů "International Journal of Multiphase Flow", "Chemical Engineering & Technology" a "Clean Products and Processes".

Předseda Akademie věd České republiky.

V Akademii věd České republiky (AV ČR) působil Drahoš od roku 2005 na postu místopředsedy. Dne 16. prosince 2008 kandidoval při volbě nového předsednictva na místo předsedy AV ČR a zvítězil nad protikandidátkou Evou Sykovou z Ústavu experimentální medicíny v poměru hlasů 188:27. Dne 13. března 2009 jej prezident Václav Klaus na Pražském hradě jmenoval novým předsedou AV ČR. Vedení Akademie věd oficiálně převzal na sněmu 24. března 2009, kdy nahradil dosavadního předsedu Václava Pačese. Na další pětileté období byl Akademickým sněmem AV ČR v prosinci 2012 potvrzen jako jediný kandidát na funkci předsedy akademie.  Jeho působení jako předseda Akademie věd bylo poznamenáno bojem o financování akademických institucí, v němž dokázal úspěšně čelit politickému tlaku na snížení institucionálních prostředků pro AV ČR o téměř 50 %.  V dubnu 2016 propůjčil na dva dny prostory Akademie věd pro uspořádání mezinárodní konference na téma „Překonávání globálních hrozeb: posilování mezikulturního dialogu, stability a míru.“ Konference probíhala pod patronátem ministra zahraničních věcí ČR a za účasti zástupců zemí OIC. V jejím průběhu vyzval ministr zahraničí Lubomír Zaorálek k boji proti násilí a šíření skupinové nenávisti a k serióznímu, trpělivému a citlivému naslouchání pokojně projevovaným obavám části evropské a české veřejnosti tváří v tvář nejen náboženskému extremismu, ale i rychlým kulturním proměnám v Evropě spojeným s masovou migrací.  Funkci předsedy Akademie věd ČR Drahoš vykonával do 24. března 2017.

Manželství a rodina.

Jiří Drahoš je ženatý s manželkou Evou Drahošovou, kterou potkal v době studií v Praze, mají dvě dcery – Radku (* 1979) a Lenku (* 1981). Eva Drahošová pracovala jako knihovnice, naposledy v knihovně Výzkumného ústavu vodohospodářského T. G. Masaryka. V době vyhlášení prezidentské kandidatury svého manžela bylo Evě Drahošové 66 let, byla již sedm let v důchodu a pečovala o vnoučata.

Záliby a jazykové znalosti.

Jiří Drahoš nejraději tráví volný čas s rodinou na chatě a rád také pečuje s manželkou o zahradu. V létě se s manželkou věnují turistice a v zimě rádi běžkují.  Podle vlastních slov ovládá Drahoš angličtinu, němčinu, ruštinu a polštinu.

Členství v politických stranách, nařčení ze spolupráce s StB.

Jiří Drahoš nebyl nikdy členem žádné politické strany a jako reakci na nařčení, že byl agentem StB, předložil médiím v červenci 2017 negativní lustrační osvědčení, které bylo vydáno již v roce 1992.

Rodinný původ.

Otec Jiří Drahoš starší.

Otec Jiří Drahoš starší, věřící Církve československé husitské, se narodil v roce 1921 do rodiny Josefa Drahoše, soustružníka cigár a špiček ze Záboří u Proseče. Na učitelském ústavu odmaturoval již v době, kdy se schylovalo k Protektorátu Čechy a Morava. Kronika města zachycuje "učitele Jiřího Drahoše" v listopadu 1944 a to v souvislosti s odbojovou skupinou R3 podplukovníka Josefa Svatoně a kapitána Eduarda Sošky a odbojovou činností II. obvodu dobrovolných hasičů župy Vysokomýtské. Dne 18. listopadu 1944 bylo na rozkaz venkovní služebny gestapa v Pardubicích zatčeno protektorátními četníky několik nejužších přátel a spolupracovníků v ilegalitě působícího poštovního úředníka Jana Hartmanna, mezi nimiž se nacházel i otec Jiří Drahoš. Všechny zatčené gestapo na místní četnické stanici vyslýchalo.  V červnu roku 1945, na začátku vysídlování Němců z Československa a osídlování pohraničních oblastí českým obyvatelstvem, odjel Jiří Drahoš starší ve svých 24 letech na Těšínsko do Jablunkova. V Jablunkově nejprve působil jako učitel na tamní základní škole a bydlel v učitelském bytě. V této době se seznámil se svou budoucí manželkou Annou (* 1923). Dne 20. února 1949 se manželům Drahošovým narodil v porodnici v Českém Těšíně syn Jiří. O tři roky později se narodil syn Josef (* 1952). Oba chlapci byli pokřtěni.  V roce 1950 byla v Jablunkově zřízena zvláštní škola, jejímž vedením byl pověřen Jiří Drahoš. V roce 1959 rozhodl Okresní národní výbor v Českém Těšíně o zřízení dvouleté „Učňovské školy zemědělské” s českým a polským vyučovacím jazykem, do jejíhož čela počítal s tehdejším ředitelem zvláštní školy Jiřím Drahošem. Vzhledem k tomu, že Jiří Drahoš absolvoval za první republiky pouze tříletý „Státní koedukační učitelský ústav v Litomyšli” zakončený maturitou, bylo ředitelování na novém učilišti podmíněno doplněním vzdělání na pedagogickém institutu univerzity v Brně. Studium však odmítl a nadále působil na zvláštní škole v pozici ředitele. Ředitelem učiliště se stal v roce 1960 ing. František Sikora z Českého Těšína. Otec Jiří Drahoš zakončil pedagogickou dráhu v pozici ředitele Zvláštní školy Třinec, Jablunkovská čp. 241.

Matka Anna Drahošová.

Matka Anna, vyznání římskokatolického, absolvovala jednoroční rodinnou školu „Odbornou školu pro ženská povolání” v Jablunkově. Po druhé světové válce pracovala jako vedoucí sestra územních jeslí Jablunkov, zdravotnického zařízení OÚNZ Frýdek-Místek. Zemřela v roce 2009 ve věku 86 let.

Ocenění.

Za jeho vědeckou činnost mu prezident Václav Klaus udělil v roce 2012 Medaili prvního stupně za zásluhy o stát v oblasti vědy. Čestné doktoráty obdržel od Slovenské technické univerzity v Bratislavě a japonské Univerzity v Kóbe.

Kandidatura na prezidenta ČR.

V říjnu 2016 uvedl, že zvažuje kandidaturu na funkci prezidenta České republiky. Dne 28. března 2017 kandidaturu na prezidenta potvrdil v kulturním domě v nejvýchodnějším českém městě a svém rodišti, v Jablunkově. O post hlavy státu se rozhodl usilovat jako nezávislý kandidát. V listopadu 2017 se díky podpoře 141 234 podpisů občanů, které Ministerstvo vnitra započetlo na petici, stal jedním z devíti prezidentských kandidátů.  Podle volebních modelů měl před prvním kolem prezidentské volby po Miloši Zemanovi největší šanci se stát příštím prezidentem republiky. Prezentoval se především jako osobnost s ambicí spojovat společnost, konat v duchu Ústavy České republiky a pozvednout českou vědu a vzdělávání. Mezi Drahošovy hlavní vize patřila aktivní role České republiky v rámci Evropské unie, její ukotvení na Západě, odpovědný přístup ke krajině a životnímu prostředí a podpora lidské vynalézavosti a tvořivosti jako jediného „obnovitelného zdroje“ českého bohatství.

Volební kampaň.

Ve volební kampani Drahoše otevřeně podpořila řada předních českých osobností veřejného života, mj. předseda Pirátů Ivan Bartoš, KDU-ČSL Pavel Bělobrádek, předseda TOP 09 Miroslav Kalousek či předseda STAN Petr Gazdík. Osobnost Jiřího Drahoše ocenili i předsedové ANO, ČSSD či ODS. Strany ODS, TOP 09, KDU-ČSL, STAN a Zelení Drahoše podpořily také oficiálně. Je populární u voličů i politiků napříč politickým spektrem, včetně lidovců, sociálních demokratů či členů hnutí ANO. O úřad prezidenta se ovšem uchází jako nadstranický kandidát.  V červenci 2017 se podle bookmakerů stal poprvé favoritem pro prezidentské volby 2018. Mnoho fanoušků má také v občanské internetové hře Prezident 21. Výsledky průzkumu agentury Focus pro Český rozhlas ze září 2017 dávaly Drahošovi pro první kolo volby naději na postupové druhé místo se ztrátou 15 % na Miloše Zemana. Podle průzkumu agentury Median pro Seznam.cz ze září 2017 byl nejpřijatelnější ze všech současných kandidátů a v druhém kole by proti Zemanovi zvítězil v poměru 55,5:44,5. Podle průzkumu agentury Stem/Mark z listopadu 2017 však už měl oproti Zemanovi menší podporu, a to v poměru 40:45.  Během 22 předvolebních debat, které hodnotil tým Demagog.cz, měl Jiří Drahoš největší procento pravdivých výroků (94 %), na opačné straně žebříčku pravdivosti skončili Miloš Zeman (74 %) a Petr Hannig (61 %). Do svého poradního týmu si vybral předsedkyni SÚJB Danu Drábovou, ekonoma Daniela Münicha, odborníka na veřejnou správu Karla Půbala, generální ředitele ŘLP Jana Klase, nakladatele Jiřího Padevěta, astrofyzika Jiřího Grygara, ekonoma Petra Teplého, egyptologa Miroslava Bártu, rektora ČZU Petra Skleničku, historika Jaroslava Šebka, bývalého diplomata Petra Koláře, poradce pro sociální péči Šimona Ornesta a Ladislava Angeloviče a ekonoma Lukáše Kovandu.

Finanční podpora kampaně.

V květnu 2017 Drahošův volební štáb uvedl, že jedná o možnostech podpory s podnikateli. Od firem dostal do prvního kola největší podporu od společností Motejlek.com, s.r.o., Lázně Luhačovice, a.s., Léčebné lázně Jáchymov, a.s., bpd partners a AVEKO Servomotory, a.s. Největší finanční podporu od soukromých osobností získal do prvního kola od Dalibora Dědka (spolumajitele skupiny firem Jablotron), Martina Wichterleho (vnuka vynálezce kontaktních čoček a zakladatele strojírenské skupiny Wikov), Libora Winklera, Ivana M. Havla, Václava Pačese, Heleny Illnerové, Pavla Bratinky a Věcslava Michalíka (starosta Dolních Břežan). Mezi Drahošovy sponzory patří také miliardáři Martin Vohánka a Luděk Sekyra, dále Jakub Havrlant, spolumajitel Mall.cz, a spolumajitel developerské společnosti Finep Pavel Rejchrt. Částku ve výši 200 tisíc Kč poslal také bývalý ředitel exekutorského úřadu Přerov Robert Runták.  Do druhého kola získal Drahoš podporu od manželů Horákových, majitelů společnosti Albatros Media, od Nadace Blížksobě, od firmy Y Soft Corporation nebo od spolumajitele finanční skupiny RSJ Václava Dejčmara. K polovině ledna 2018 získal Drahoš na kampaň 34 milionů korun.

První kolo voleb.

V samotných prezidentských volbách získal v prvním kole 26,6 % hlasů, čímž skončil na druhém místě za Milošem Zemanem s 38,56 % hlasů. Do druhého kola se tak dostal právě se stávajícím prezidentem Zemanem. Po skončení prvního kola vyjádřili neúspěšní kandidáti Marek Hilšer, Michal Horáček, Vratislav Kulhánek a Mirek Topolánek a po jistém váhání též Pavel Fischer podporu Jiřímu Drahošovi do druhého kola a vyzvali své voliče, aby ho volili. Michal Horáček mu navíc zdarma nabídnul své billboardy, zaplacené i na druhé kolo voleb.

Druhé kolo voleb.

Jiří Drahoš postoupil do druhého kola voleb společně s Milošem Zemanem. Druhé kolo voleb proběhlo v pátek 26. a v sobotu 27. 1. 2018. V sobotu 27. 1. ve 14:00 se všechny hlasy začaly počítat a v 16:00 už byly všechny hlasy spočítané. Vyhrál Miloš Zeman s 51,36 % hlasů (celkem 2 853 390 hlasů), čímž Jiřího Drahoše relativně těsně porazil s 48,63 % hlasů (celkem 2 701 206 hlasů). Celková účast u voleb byla 66,60 %. Jiří Drahoš po uznání porážky prohlásil, že neodchází ani z politiky, ani z veřejného života, a že „to co není nyní, tak bude“.

Kandidatura do Senátu PČR.

V únoru 2018 se v médiích objevila informace, že Drahoš zvažuje kandidaturu ve volbách do Senátu PČR na podzim 2018, a to v obvodu č. 20 – Praha 4, kde dlouho žil. O měsíc později tuto informaci potvrdil. Podporu mu vyjádřily čtyři politické strany, a to KDU-ČSL, TOP 09, hnutí STAN a Zelení.  V samotných volbách získal 52,65 % hlasů a byl tak hned v prvním kole zvolen senátorem. V Senátu nahradil Evu Sykovou. Ještě v říjnu 2018 pak oznámil, že se stane členem senátorského Klubu Starostové a nezávislí.

Politické názory.

Mezinárodní politika.

Otázka českého členství v NATO.

Považuje se za proevropského kandidáta, který jednoznačně stojí za členstvím Česka v NATO: "„Česká republika je součástí demokratické Evropy. Chceme-li mít na Evropu vliv, musíme být její součástí. Další zásadní věcí je bezpečnost státu. Žádný stát naší velikosti není schopen zvládnout bezpečností tematiku samostatně. Proto je naše členství v NATO důležité.“" Je také proti referendu o vystoupení z NATO. Spojené státy považuje za dobrého spojence České republiky a podle Drahoše na tom nic nezměnilo ani zvolení Donalda Trumpa americkým prezidentem.

Otázka referenda o vystoupení z EU a přijetí eura.

O možnosti uspořádání referenda o vystoupení z Evropské unie se vyjádřil skepticky. Jako důvod své opatrnosti uvádí názor, že o složitých tématech, jako je členství v mezinárodních organizacích, nelze rozhodovat „jednoduchými otázkami ANO-NE“. Referendum je v době snadného ovlivňování názorů lidí všemi směry, zejména prostřednictvím Internetu, z jeho pohledu velmi nebezpečné. Na svém webu svůj postoj doplňuje: "„Dnes ale není vystoupení z EU tématem, o kterém by se vedla soustavná celospolečenská debata. Jen ta přitom může přinést informace nezbytné pro pochopení problematiky v celé její šíři. Hlavní slovo dnes bohužel nemají fakta, ale politické emoce a často i cílené dezinformace. To je přesně ta situace, kdy o budoucím směřování země podle mě není správné rozhodovat v referendu.“" Pokud by však takový zákon byl Parlamentem přijat, nebránil by mu. Bylo by však podle něj důležité uspořádat korektní kampaň, v níž by byli občané informování o výhodách členství v EU. Názor mnohých by se pak podle něj změnil. Je však pro referendum na komunální úrovni. Drahoš podporuje zahájení procesu přijetí eura již v následujícím volebním období.

Otázka uvalených sankcí na Rusko.

Nerušil by sankce proti Rusku a podporuje ukrajinskou územní celistvost. Česko by podle Drahoše nemělo sloužit jako most mezi Ruskem a Západem, protože je samo součástí EU, a "„můžeme naopak věrohodně varovat před naivitou, kterou některé síly v západních zemích vůči Rusku projevují.“" Drahoš si spojuje současné Rusko se Sovětským svazem a s invazí vojsk Varšavské smlouvy do Československa v roce 1968, a uvedl, že Češi mají "„zkušenosti s mentalitou Ruska, nejen kvůli jeho blízkosti, ale také kvůli jeho vlivu na domácí poměry po okupaci v roce 1968.“" V rozhovoru pro Český rozhlas spekuloval, že si ruské tajné služby přejí znovuzvolení Miloše Zemana, připustil ale, že pro svá tvrzení nemá žádné důkazy. Rusko označil za hrozbu pro Českou republiku. V jiném rozhovoru pro E15.cz Drahoš prohlásil, že mít dobré vztahy se stabilním Ruskem je v zájmu Evropy i České republiky.

Vztahy s Čínou.

V dubnu 2017 prohlásil, že čínské investice v Česku nepovažuje za přínosné a nepodepsal by také prohlášení českých ústavních činitelů o respektu k čínské územní celistvosti. Ve vysílání Českého rozhlasu 14. ledna 2018 ovšem uvedl, že nemá nic proti obchodování s Čínskou lidovou republikou, protože „Čína je světová velmoc“ a „byznys s ní dělá celá řada států.“

Katalánsko, změny klimatu, armáda a Izrael.

Během katalánské krize v roce 2017 a v době konání referenda o nezávislosti Katalánska vyjádřil Drahoš pochopení pro snahu španělského premiéra Mariana Rajoye zabránit konání neústavního referenda, odmítl ale násilí španělské policie proti katalánským civilistům.  Podle Jiřího Drahoše je také vliv člověka na globální změnu klimatu nepopiratelný a lidskou činností bychom měli důsledky globálních změn eliminovat.  Ohledně armády se vyjádřil tak, že je nedostatečně ozbrojena a výdaje na ni bychom měli zvyšovat pro dodržení závazků se státy NATO a jednotky AČR by se měly i nadále podílet na operacích v Afghánistánu.  Drahoš označil stát Izrael za zemi, která je mu sympatická. Uvedl, že zde se zrodila důležitá část židovsko-křesťanské civilizace, která je pro Evropu klíčová a tradiční vztahy s Izraelem jsou velmi dobré a Drahoš by v těchto vztazích určitě rád pokračoval.

Migrační krize.

Podle svého postoje z ledna 2018 se Jiří Drahoš domnívá, že „přerozdělování uprchlíků na základě kvót je neúčinné a dokonce politicky škodlivé“ a že problém uprchlíků „může narušit politickou, ekonomickou i kulturní stabilitu Evropy“. V říjnu 2015 napsal Drahoš komentář do "Hospodářských novin" pod názvem "„Vážnější migrační vlny ještě přijdou“", ve kterém píše: "„Nesmíme však podléhat populistickým návodům na jednoduchá řešení a musíme si zachovat zdravý rozum. Potřebujeme dlouhodobou strategii migrační politiky, která umožní efektivní zvládání proudu uprchlíků tak, aby to odpovídalo absorpční kapacitě České republiky.“"  Evropská migrační krize se podle Drahoše nevyřeší „zadrátováním hranic,“ ale měla by se řešit na místě, kde vzniká. Jelikož do Evropy přichází řada migrantů z čistě ekonomických důvodů, musíme se prostě smířit s tím, že rozumné řešení bude stát hodně peněz. V červnu 2017 Drahoš uvedl k otázce uprchlických kvót pro členské země EU, že „Přijmout tady nějakých 2 600 z bezpečnostního hlediska prověřených uprchlíků nebo migrantů by neměl být žádný problém.“  Při diskuzi s občany během předvolební kampaně v červenci 2017 Drahoš uvedl, že v Evropě neexistuje žádný úspěšný model integrace muslimů, a prohlásil, že „Evropa nemůže uživit sto milionů Afričanů, je třeba pomáhat jim doma.“ Také řekl, že problémem je vytváření uzavřených muslimských komunit v Evropě, ale také dobrovolná segregace některých skupin obyvatel od většinové společnosti ve Spojených státech.  V otázce migrace a teroru byl přístup Jiřího Drahoše hodnocen jako nejvstřícnější v anketě s anonymními odpověďmi IDNES.cz „Otázka pro prezidenta“:  Na Volební kalkulačce uvádí, že by Evropa migrační krizi měla řešit koordinovaně – „to ale neznamená podřídit se kvótám, koordinovaný postup je vždy účinnější.“ Zároveň Jiří Drahoš považuje členství v EU za „příležitost, jak hájit naše zájmy a podílet se na rozhodování.“

Signatář výzvy "Vědci proti strachu a lhostejnosti".

V srpnu 2015 Drahoš podepsal spolu s 3 500 vědci a 9 000 osobami mimo vědeckou obec výzvu "„Vědci proti strachu a lhostejnosti“", která reagovala na protiimigrační a protimuslimské nálady v české společnosti. Drahoš v souvislosti s podepsáním výzvy označil vědce za „elitu“ českého národa a prohlásil, že vědci „přemýšlejí, analyzují, kritizují a jsou od počátku vedeni k tomu, aby pochybovali. Nevím, kdo víc by měl být elitou.“

Vnitrostátní politika.

V tiskové zprávě po oznámení kandidatury sdělil Drahoš, že hlavním důvodem jeho kandidatury „jsou obavy o osud novodobé české demokracie. Není mi lhostejný nárůst extremismu a populismu a jisté občanské apatie vůči základním demokratickým hodnotám.“ Nejmenoval by vládu, jejíž součástí by byli komunisté. Nejmenoval by premiérem někoho, kdo je obviněn z trestného činu (například v případě možného obvinění Andreje Babiše v kauze Čapí hnízdo).  Institut milosti podle jeho názoru do českého právního řádu patří, jakožto „světélko na konci tunelu“ poskytující každému odsouzenému naději. Uděloval by ji pouze ze sociálních, zdravotních a humanitárních důvodů a před jejím udělením by se radil s odborníky.  Mezi českými politiky ocenil Pavla Bělobrádka pro akceptaci racionálních argumentů, Miroslava Kalouska za plnění svých slibů, „byť byl ministrem ve vládách, které Akademii věd příliš nepřály“ a jako korektního ve vyjednávání ocenil také Jana Fischera. Naopak považoval za nepřijatelné, aby český prezident říkal v Číně, že se tam jezdí učit, jak stabilizovat společnost. V minulosti nebyl a ani nebude členem žádné politické strany. Podporu mu vyjádřili předsedové STAN, KDU-ČSL a TOP09.  Navrhl, aby se z Budapešti do Prahy přestěhovala Středoevropská univerzita, kterou založil a financuje americký miliardář a filantrop George Soros.  Podporuje progresivní zdanění, tedy aby lidé s vyššími příjmy platili procentuálně vyšší daně. Byl by pro zvyšování důchodového věku i nad 65 let. Není proti privatizaci národního podniku Budějovický Budvar.

Otázka EET, rodiny, homosexuálních párů a zákazu kouření.

Souhlasil s elektronickou evidencí tržeb v restauracích a ve většině ostatních segmentů služeb, s tím, že ví o řadě restaurací, které s tím také nemají problém. Nezaváděl by ji však pro trhovce a drobné podnikatele.  Jiří Drahoš zdůraznil svou víru v tradiční rodinu, v níž se učíme „ty nejzákladnější věci o sobě a druhých lidech“. Nebyl by ani proti zákonu umožňujícímu adopci homosexuálními páry, již považuje za lepší alternativu, než aby děti vyrůstaly bez rodiny v dětském domově.  Zákaz kouření v restauracích vnímal tak, že se Česko přiřadilo ke zbytku Evropy a mohl by mít prý také sympatický sociální dopad. Je pro to, aby měl kuřák tak vysoký stupeň pojištění, který odpovídá riziku.

Otázka Sudetských Němců a vyznamenání Mašínů.

V dubnu 2017 uvedl k otázce vysídlení Němců z Československa, že poválečný odsun sudetských Němců byl především důsledek něčeho, co se stalo v předchozích šesti letech. V červnu 2017 ovšem uvedl, že by přijal pozvání na výroční setkání Sudetoněmeckého krajanského sdružení, pokud by s tím souhlasila vláda. Vyjádřil, že má pochopení pro kontroverzní skupinu bratří Mašínů a prohlásil, že „Každý má právo na odpor totalitnímu režimu.“ Vyznamenání by jim ale nepředal: „Příběh bratří Mašínů má zastánce i kritiky – rozděluje národ. Proto je lepší ho nechat historikům a budoucím generacím.“

Otázka církevních restitucí a jejich zdanění.

Jiří Drahoš se také zastal církevních restitucí a odmítl jejich zdanění. V rozhovoru pro IDNES.cz prohlásil, že „vracet se dnes k těmto problémům by mohlo být otevřením Pandořiny skříňky. To bychom už pak mohli danit ledasco.“

Spolková činnost.

Na jaře 2018 Drahoš založil spolek Společně pro Česko, pomocí něhož plánuje nabízet řešení důležitých témat.

Kritika.

Kontroverze.

Marie Cibulková na "Neviditelném psu" upozornila na údajné porušení zákona, kdy byl Jiří Drahoš zvolen v březnu 2013 podruhé předsedou Akademie věd. Podle zákona totiž může být člen Akademické rady zvolen nejvýše na dvě po sobě jdoucí období a rada je tvořena i jejím předsedou. Drahoš zde čtyři roky pracoval jako místopředseda a poté osm let jako její předseda. Na kritiku AV ČR reagovala vyjádřením, že se předseda volí zvlášť.  Během volební kampaně vyvolala kritiku jeho změna názoru, kdy nejdříve prohlašoval, že by vládu podpořenou komunisty nejmenoval, a poté otočil s tím, že by takovou vládu přece jenom jmenoval. Kritizováno bylo také jeho prohlášení na oficiálním facebookovém účtu, týkající se udělování amnestií, názory na amnestii totiž zčásti zkopíroval z facebookového účtu svého tehdejšího protivníka Michala Horáčka a vydával je za své vlastní. V dalším příspěvku se Jiří Drahoš za „kreativitu našeho externího kreativce“ omluvil s vysvětlením, že šlo o „trapné nedorozumění“.  Některá média se pozastavila nad Drahošovým poradcem Jakubem Kleindienstem, členem dozorčí rady společnosti ML Compet, která podle policie ve Středočeském kraji narušovala soutěže ve prospěch Davida Ratha. Českému rozhlasu Kleindienst o kauze sdělil: "„Kdybych něco takového zpozoroval, tak bych to nahlásil. Vůbec se mě to netýkalo. V té firmě jsem vůbec nepůsobil, myslel jsem si, že tu firmu koupím, ale na to nedošlo.“" Jiří Drahoš přiznal, že o Kleindienstově problematické minulosti věděl, ale kritiku novinářů považuje za vytrženou z kontextu a nepřikládá ji důležitost.  Manželka Jiřího Drahoše Eva Drahošová prohlásila dle zpravodajského serveru Aktuálně.cz následující: "„V České televizi nám fandí, ale nesmí to dávat najevo.“" Drahošová ale později uvedla, že byl výrok vytržený z kontextu.  Drahoš v závěrečné prezidentské debatě na ČT před druhým kolem prezidentských voleb, kterou moderovala Světlana Witowská, prohlásil, že nejvíce mu na Zemanovi vadí, že „společnost nespojuje, že ji rozděluje, že je prezidentem dolních deseti milionů.“ Podle některých komentátorů Drahoš myslel frázi „prezidentem dolních deseti milionů“ ironicky, ale podle nich to tak nevyznělo.  Časopis "Reportér" se snažil rozebrat některé výsledky Drahošovy desítky let trvající kariéry vědce ("Aktuálně.cz" uvádí, že pracoval v akademii věd více než 40 let) nebo přesněji některé jeho výsledky, ke kterým patří i patenty, se kterými má být podle média "Reportér" spojen, kde v kritickém článku „Tajemství Jiřího Drahoše. Patenty, vyplacené dotace a sporné výsledky“ uvádí Jiří Štický kupř. že: „Na základě jednoho se například měla stavět linka na recyklaci PET lahví: není z ní nic, dotace na ni však udělena byla.“

Názory na Jiřího Drahoše.

Především před druhým kolem prezidentských voleb vyjádřily Jiřímu Drahošovi podporu různé osobnosti, na druhou stranu další osobnosti se jasně vyjádřily pro jeho protikandidáta Miloše Zemana. Následující vyjádření jsou jen výběrem z mnoha vyjádření pro i proti prof. Drahošovi:

Jiří Drahoš (* 20. února 1949 Jablunkov) je český politik, chemik, vysokoškolský učitel, který v období 2009 až 2017 zastával funkci předsedy Akademie věd České republiky. V roce 2018 kandidoval ve volbách na úřad prezidenta České republiky. Spolu s Milošem Zemanem postoupil do druhého kola, v němž s ním prohrál po obdržení 48,63 % platných hlasů, tj. 2 701 206 hlasů. V říjnu 2018 byl zvolen senátorem za obvod č. 20 – Praha 4 se ziskem 52,65 %, tj. 20 595 hlasů, již v prvním kole volby.

Jiří Drahoš (born 20 February 1949; ) is a Czech physical chemist and politician who has been the Senator from Prague 4 since October 2018. Previously, Drahoš served as President of the Czech Academy of Sciences from 2009 to 2017, and was a candidate in the 2018 Czech presidential election.


Klubová kariéra.

Caracas FC.

Martínez debutoval za Caracas FC 21. srpna 2010 proti Estudiantes de Mérida. První gól vstřelil proti Deportivu Petare 21. listopadu 2010, utkání skončilo 2:2.

BSC Young Boys.

Dne 3. ledna 2012 Caracas oznámil prodej Martíneze do švýcarského Young Boys. Debutoval 5. února proti Servette, YB vyhráli 3:1. Po dobrých výkonech byl Martínez povolán do reprezentace.

FC Thun (hostování).

Po roce v Bernu byl Martínez poslán na hostování do Thunu. V 18 zápasech vstřelil 8 gólů, což z něj dělalo nejlepšího střelce ligy a Young Boys ho z hostování stáhli.

Turín FC.

V červnu 2014 byl Martínez prodán do Turína za 3 miliony eur. Za Turín debutoval ve 3. předkole Evropské ligy proti švédské Brommapojkarně. První gól vstřelil v odvetném zápase, který Turín vyhrál 4:0. V Serii A debutoval 14. září proti Sampdorii. První gól v italské první lize vstřelil 7. prosince Palermu. O pět dní později sestřelil dvěma góly v Evropské lize dánský FC København.

Atlanta United FC (hostování).

V únoru 2017 byl Martínez poslán na hostování do nového týmu Major League Soccer, do Atlanty. Debut v MLS odehrál 5. března proti New Yorku Red Bulls. Svůj první kariérní hattrick, který byl i prvním hattrickem historie Atlanty, vstřelil o týden později Minnesotě.

Atlanta United FC.

Dne 21. března Atlanta oznámila, že aktivovala Martínezovu výkupní klauzuli. Martínez byl jmenován hráčem měsíce března, ve 3 utkáních vstřelil 5 gólů. O dva dny později si v kvalifikaci na MS proti Peru si poranil levý kvadriceps. Vrátil se po dvou měsících, ale vzápětí se opět zranil. Po návratu po zranění vstřelil hattricky ve dvou po sobě jdoucích utkáních proti New England Revolution a Orlandu a byl jmenován hráčem měsíce září. Atlanta skončila na děleném třetím místě, ale byla vyřazena v prvním kole playoff Columbusem. I přes to, že Martínez odehrál pouze 20 zápasů, s 20 góly byl čtvrtým nejlepším střelcem ligy a byl jmenován do nejlepší jedenáctky ligy. V červnu 2018 zaznamenal proti Philadelphii pátý hattrick v MLS, čímž vyrovnal ligový rekord, mety dosáhl ale nejrychleji ze všech, stačilo mu pouze 44 zápasů.

Josef Alexander Martínez Mencia (* 19. května 1993) je venezuelský reprezentační fotbalový útočník hrající v Major League Soccer za Atlantu.

Josef Alexander Martínez Mencia (born 19 May 1993) is a Venezuelan professional footballer who plays as a striker for American club Atlanta United FC, and the Venezuela national team.


Vznik a první představení.

"Roland" je klasickou Lullyho operou, složenou z pěti dějství a prologu. Quinault se při psaní libreta inspiroval Ariostovou básní "Orlando Furioso (česky: Zuřivý Roland)". Na rozdíl od většiny Lullyho oper není libreto "Rolanda" inspirováno klasickou mytologií, ale na příběhu středověkého rytířství. Předchozí Lullyho opera Amadis (1684) a následující Armide (1686) jsou rovněž inspirované středověkými příběhy. Je to dáno zejména tím, že Lullyho a Quinaultova díla reflektovala aktuální smýšlení Ludvíka XIV. Ten byl koncem 70. a začátkem 80. let 17. století pod vlivem své tehdejší milenky Madame de Maintenon (která postupně vytlačila poživačnější Madame de Montespan), a proto u dvora klesal počet a nákladnost slavností a představení a zavládla spíše nábožnější atmosféra (která však nikdy zcela nepřevládla), díky čemuž byl pravý čas na operu s křesťanskou tematikou. Opera však měla i vlastenecký charakter. Rytíř Roland se narodil ve Francii a byl hrdinou "Písně o Rolandovi (franc. La Chanson de Roland"), tedy jedné z nejstarších francouzských literárních památek z 11. století.  Premiéru měl "Roland" 8. ledna 1685 ve "Versailles", v podání herců z Národní pařížské opery.  8. března 1685, se konalo první představení "Rolanda" v divadle Palais-Royal.

Inscenační historie.

Nové inscenace "Rolanda" v sídle pařížské opery, Théâtre du Palais-Royal, byly připraveny v letech 1690, 1705, 1709, 1716, 1727, 1743 a naposledy v roce 1755 s hudebními úpravami Louise Auberta. Reprízy v 18. století byly často provázeny parodiemi souběžně hranými v lidových divadlech (Théâtre Italien aj.), včetně loutkových. Zvláštní oblibě se "Roland" nadále těšil i u královského dvora: na žádost Ludvíka XIV. jej soubor pařížské opery provedl ve Versailles v lednu 1690, ve Velkém Trianonu v lednu 1691 a opět ve Versailles roku 1697 při příležitosti svatby králova vnuka vévody burgundského. Přízeň této opeře věnovala později i královna Marie Leszczyńská, která ji dala provést ve Versailles roku 1732, i její snacha a manželka následníka trůnu princezna Marie Josefa Saská, z jejíhož podnětu se "Roland" hrál roku 1749 ve Versailles a o rok později na zámku ve Fontainebleau.  Vedle Paříže byl "Roland" uveden v jiných francouzských městech, totiž v Lyonu (1691, 1740, 1749–1750), Rouenu (1693), Marseille (1694), před rokem 1720 ještě v Lille a také v Metách.  Mimo Francii se "Roland" hrál vedle Amsterdamu (1686) v první polovině 18. století zejména v Bruselu (Théâtre de la Monnaie): doloženy jsou inscenace v letech 1706, 1721, 1726 a 1741. Podle zachované partitury s poznámkami jej ještě před rokem 1686 uvedli rovněž v markrabské rezidenci v Ansbachu.  Když Lullyho opery opustily repertoár, upravil Quinaultovo libreto do tříaktové podoby Jean-François Marmontel. Tuto verzi zhudebnil skladatel Niccolò Piccinni a měla premiéru v pařížské opeře v lednu 1778. Jednalo se o Piccinniho první francouzskou operu a právě jí zahájil estetickou debatu („querelle“) mezi zastánci svého italského stylu opery seria a zastánci reformního stylu Ch. W. Glucka.  V moderní době zazněl Lullyho "Roland" poprvé koncertně a ve zkrácené verzi ve Wolfson Hall londýnské nemocnice Charing Cross Hospital, a to 14.–15. ledna1983. Představení připravila amatérská operní společnost Opera Integra (zopakovala ho v červenci 1983 v kostele Christ Church v londýnské čtvrti Spitalfields). První úplnou a profesionální inscenaci uvedlo pařížské Théâtre des Champs-Elysées (premiéra 26. listopadu 1993) v koprodukci s operním divadlem v Montpellieru (Opéra de Montpellier). Dirigoval René Jacobs a titulní roli zpívali v Paříži José Van Dam a v Montpellieru Laurent Naouri. Novou inscenaci uvedly na přelomu let 2003 a 2004 opera v Lausanne a divadlo v Nîmes; dirigent Christophe Rousset přitom tohoto "Rolanda" představil rovněž koncertně divákův v Bruselu (Palais des Beaux-Arts), Montpellieru a Amsterdamu (Concertgebouw).

Role.

"Dále se v opeře vyskytuje sbor víl, ostrovanů, pastýřů a pastýřek, hrdinů a následovníků Slávy."

Děj opery.

Prolog.

Démogorgon, praotec všech bohů, svolal do svého paláce génie a nymfy a oznamuje jim, že „největší z hrdinů“ zvítězil nad svými nepřáteli a uložil jim mír; nyní je možné opět oddat se rozkoším a hrám (recitativ Démogorgona "Le Ciel m'a fait votre roi" a duet se sborem "On n'entend plus le bruit des armes"). Víty tančí a zpívají o hrůzách války a slastech míru (sbor " Que la guerre est effroyable!" a menuet). Démogorgon oznamuje, že dnes svou hrou oživí příběh francouzského rodáka Rolanda ukazující, do jakých omylů může zavést Láska srdce, které opomíjí Slávu (duet a sbor "Allons faire entendre nos voix"). Géniové a víly zkoušejí tance a zpěvy, které hodlají v představení použít (gigue, gavota a zpěv jedné z víl se sborem "C'est l'Amour qui nous menace"). Na závěr všichni ještě jednou provolávají slávu vítězi, který přinesl opět mír (duet a sbor "Le vainqueur a contraint la guerre").

1. dějství.

(Samota v lese) Čínská královna Angelika je rozrušena; v jejím srdci se bouřlivě sváří láska a hrdost (árie "Ah! que mon cœur est agité!"). Její důvěrnice Témire si to vysvětluje tím, že královna očekává vzácný dar od slavného vojevůdce Rolanda, který pro ni vybojoval mnohá vítězství. Vděčnost, kterou Angelika Rolandovi dluží, ji spíše tíží. Myslí na Rolandovu chrabrost a lásku k ní a obává se, že podlehne (árie "Je songe, autant que je puis"). Témire v podlehnutí Rolandovi neshledává nic zavrženíhodného (árie "Aimez Roland à votre tour"), jenže Angelika prozrazuje, že její podlehnutí se týká Médora, prostého afrického vojáka, kterého našla zraněného v lese a vyléčila, přičemž se do něj zamilovala (recitativ "Mon cœur était tranquile"). Témire jí radí, aby Médora co nejdříve poslala pryč, protože tato láska nemá smysl, a Angelika tak hodlá s těžkým srdcem učinit.  Médor přichází, domnívaje se být sám, a bolestně přemítá o své nenaplnitelné lásce ke královně (árie "Ah! quel tourment"). Když se objeví Angelika, zdraví ji a ohlašuje příchod Rolandových poslů. Jeho povzdech svědčí o závisti vůči Rolandovi, Angelika mu tedy dává najevo, že Rolanda za manžela nechce a že se hodlá vrátit do vlasti sama. Zároveň se ptá Médora, zda je ochoten jí splnit každé přání, a když ten přisvědčí (v árii "Vous servir est ma seule envie"), žádá ho, aby odešel. Médor tvrdí, že bez ní chce zemřít, to mu však Angelika zakazuje: nezachraňovala jeho život nadarmo (árie "Vivez, conservez mon ouvrage"). Život bez Angeliky je však pro Médora nepředstavitelný (árie "Vous voulez que je vive"), ale je nucen královnu poslechnout.  Angelika si uvědomuje, že již Médora neuvidí (árie "Je ne verrai plus ce que j'aime"), a zmítá se mezi přáním dostát svému rozhodnutí (v čemž ji podporuje Témire) a touhou povolat Médora zpět (duet Angeliky a Témire "Le secours de l'absence").  Přichází Rolandovo poselstvo z Východních ostrovů a Ziliante, kníže tohoto lidu, předává Angelice dar od Rolanda – skvostný orientální náramek (pochod, Ziliantův recitativ "Au généreux Roland" a jeho árie se sborem "Triomphez, charmante reine"). Lidé z Východních ostrovů tančí a dva z nich zpívají o tom, jak v jejich zemi je láska bez starostí a jak nikdo z lásky nepronásleduje někoho, kdo ji neopětuje (kuplet "Dans nos climats").

2. dějství.

(Pramen Lásky v hloubi lesa) Angelika, následovaná unavenou a reptající Témire, bloudí lesem. Vydala se do něj, aby našla pramen Nenávisti a zbavila se pomocí jeho vody lásky k Médorovi, cesta ji však přivádí vždy znova k pramenu Lásky. Témire se domnívá, že by její paní lék na lásku našla, kdyby ovšem skutečně chtěla (árie "Vous devez vous guérir du mal qui vous possède"). Ale Angelika se už nesnaží najít pramen Nenávisti, než přestat Médora milovat, raději chce zemřít. Témire (a jeden muž a jedna žena z Angeličina doprovodu) litují srdce, které vzplanulo láskou, protože tento oheň je těžké uhasit (tercet "Non, on ne peut pas trop plaindre"). Pak vidí Angeika přicházet Rolanda a učiní se neviditelnou pomocí kouzelného prstenu, který si vloží do úst.  Roland ke královně spěchá, ale když mu před očima zmizí, trpce si stěžuje na její počínání Témire (recitativ a árie "Belle Angélique, enfin, je vous trouve en ces lieux... Quelle cruauté! Quel mépris!"). Témire se ho snaží uklidnit. Roland si je vědom toho, že spěchaje za svou milovanou nechal na holičkách krále Francie, zatímco Paříž ohrožují Afričané. Naposledy volá Angeliku (árie "Angélique; en vain j'appelle"), pak se rázně rozhoduje s láskou k nevěrné královně skoncovat (árie "Le dépit était ma flamme"), ale jeho rozhodnutí je marné, nedokáže své city překonat (árie "Angélique. ingrate, inhumaine").  Když odejde, Angelika vyplivne prsten a vysvětluje své důvěrnici, že zmizela, aby její přítomnost nedávala Rolandovi klamné naděje, zatímco její srdce směřuje jinam (árie "Mon cœur est engagé, Roland ne peut me plaire"). Výčitky Témire utne a rozdychtěně očekává Médora (árie "C'est l'Amour qui prend soin de lui-même"). Přichází Médor; je stále rozhodnut vzít si život, pokud ho nemůže věnovat Angelice (doprovázený recitativ a árie "Agréables retraites... Fontaine, que d'une eau si pure"). Angelika vystoupí z úkrytu a zadrží jej; přiznává se mu ke své lásce a k úmyslu pojmout jej za manžela a učinit králem Číny. Médorovy nesmělé námitky o rozdílu v urozenosti odmítá (árie "Ma gloire murmure en ce jour"). Médor je zcela ohromen (árie "Témoins du désespoir dont mon cœur fut pressé").  Vyrojí se zástup lesních bytostí: amorů, sirén, vodních božstev, nymf a sylvánů, jakož i sbor šťastných milenců a milenek; tančí a zpívají kolem pramene Lásky, Angeliky a Médora (sbor "Aimez, aimez-vous", gavota, duet dvou šťastných milenek "Qui goûte de ces eaux", balet a sbor "Que pour jamais un nœud charmant nois lie... Tendres amours").

3. dějství.

(Mořský přístav) Témire přesvědčuje Médora, aby odplul Angeličinými loděmi a zachránil se před hněvem svého soka Rolanda. Médor jí nedůvěřuje, protože byla vždy proti němu, a zároveň se obává, zda mu královna – nyní ve společnosti Rolanda – zachová věrnost, protože stále nemůže uvěřit její přízni (árie "S'il fait que ma felicité" a "Je n'osais pas espérer"). Oba ustoupí do ústraní, když se blíží Angelika a Roland.  Roland stále předkládá Angelice svou lásku a vytýká jí krutost. Angelika se ho snaží přesvědčit, ať ji k lásce nenutí. Ale Roland, který kvůli ní opustil svou vojenskou výpravu, se nedá zviklat (árie "J'abandonne ma gloire, et la laisse ternir"). Roland začíná mít podezření, že má u Angeliky rivala, a varuje, že se případnému soku pomstí. Angelika tedy obrátí a předstírá, že jeho prosbám podléhá (árie "Votre constance est triomphante"). Nadšený Roland s ní chce odejít někam, kde budou sami (árie "En des lieux écartés, dans une paix profonde"). Angelika jej posílá napřed.  Médor se objeví a vyčítá Angelice zradu, ale ta mu vysvětluje, že má o něj strach (árie "Médor, je tremble pour vous"). Médor se ničeho nebojí a je ochoten i zemřít, pokud by měl ztratit svou milovanou ve prospěch Rolanda (árie "Roland va m'ôter"), ale Angelika jej chce naživu a ujišťuje o své lásce. Chce jen Rolanda odlákat a pak mu unikne pomocí čarovného prstenu; Médor ať na ni čeká v přístavu, a jakmile se Angelika vrátí, odplují spolu do Číny (milostná scéna, v ní též: árie Angeliky "Médor, je tremble pour vous", árie Médora "Roland va m'ôter", duet "Je ne veux que votre cœur", árie Médora "Vous me quittez et je demeure", árie Angeliky "Vivez pour moi" a duet "Vivons, l'amour nous y convie").  Pak Angelika představuje svému lidu Médora jako budoucího krále a nařizuje, aby mu poddaní vzdali čest. V rozsáhlém zpěvu a tanci lid slavnostně přijímá Médora za krále a manžela své královny a přeje mu lásku i šťastnou vládu (balet, chaconne a sbor "C'est Médor qu'une reine si belle... Heureux Médor! quelle gloire... Que l'amour en tous lieux vous enchante").

4. dějství.

(Jeskyně uprostřed háje) Na tohoto odlehlé místo přichází Roland. Má se zde potkat s Angelikou, která pod důvěryhodnou záminkou zmizela pomocí svého prstenu a dala si s ním ze schůzku. Roland stále věří, že konečně získal její lásku (árie "L'objet qu m!enchante"). Jeho společník Astolfe mu vyčítá, že opustil své vojsko ve chvíli, kdy Francii hrozí nebezpečný útok nepřátel (árie "Cet empire en vous seul a mis son espérance"). Ale Roland myslí jen na Angeliku a Astolfovy výzvy, aby jakožto hrdina zvítězil i nad láskou, odmítá a posílá ho pryč (árie Rolanda "Je vois l'Amour qui s'aprête", árie Astolfa "Le grand cœur de Roland").  O samotě hledá Roland Angeliku a netrpělivě čeká na západ slunce, po němž se s ní má sejít. U vchodu do jeskyně nalezne slova napsaná rukama dvou milenců. Poznává rukopis Angeliky a pomalu vyluští, že se jedná o vzájemné vyznání lásky Angeliky a jemu neznámého muže jménem Médor. (scéna Rolanda střídající árie a doprovázený recitativ: "Ah! J'attendrai longtemps!... Ce que je lis m'apprend que l'Amour a conduit... Que Médor est heureux!"). Pak slyší přicházet skupinu pastýřů a pastýřek.  Zatímco Roland hledá po okolí Angeliku, doprovázejí pastýři snoubence Coridona a Bélisu, kteří se zítra žení. Zpívají o tom, jak je tento hájek příznivý milencům, a přejí milencům věčnou ládku (sbor "Quand on vient dans ce boccage", duet "Vivez en paix" a sbor "Aimez toujours de même"). Coridon a Bélise si slibují věrnou lásku (duet "J'aimerai toujours ma bergère") a zpívají, že by své místo nevyměnili ani s Angelikou a Médorem. To zaslechne Roland a vyptává se pastýřů, odkud znají ta jména. Coridon a Bélise Rolandovi vyprávějí o tom, jak ve zdejším lese nalezla Angelika zraněného Médora, vyléčila ho a nakonec učinila tohoto vojáka bez urozenosti i majetku králem, přičemž odmítla stovky nejurozenějších nápadníků. Před očima pastýřů prý složili svatební slib a Bélisin otec Tersandre je odvedl do nejbližšího přístavu.  Tersandre přichází požehnat snoubencům a zahání starosti (árie se sborem "Allez, laissez-nous, soins fâcheux"). Roland se od něho dozvídá, že Angelika a Médor jsou již na cestě do dalekých krajin. Je nadmíru rozrušen, pastýři se domnívají, že láskou. Tersandre se ho snaží uchlácholit (árie "Qui suit les amoureuses loix"). Pak ale zanotuje s pastýři píseň na počest lásky Angeliky a Médora (árie a sbor "Bénissons l'amour d'Angélique"). To Rolanda rozzuří a pastýři se v děsu rozprchnou.  Rolanda, který se cítí zrazen, se zmocňuje šílenství. Ničí nápis v jeskyni, láme větve a odvaluje kameny, trhá své šaty a nakonec má iluzi, že hovoří s Furií, kterou vysílá podsvětí, aby jej věčně trápila (scéna šílenství, doprovázený recitativ a árie "Je suis trahi!... Témoins d'une odieuse flamme").

5. dějství.

(Palác moudré víly Logistille) Rolandovo šílenství působí značné potíže pro francouzské vojsko a Astolfe se přichází poradit o pomoc k moudré víle Logistille (árie Astolfa "Sage et divine fée, à qui tout est possible"). Víla se již postarala o to, aby byl Roland přenesen do jejího paláce a kouzlem udržován v klidném spánku, avšak dosud se jí nepodařilo ho úplně vyléčit: její hlas sice dokáže otřást podsvětím a utišit hrom, ale ukonejšit srdce zraněné láskou je mnohem obtížnější (árie "Vos justes voeux sont prévenus" a "Je puis des éléments intrrompre la guerre").  Víla dává přinést spícího Rolanda a povolává své víly, aby sladkým zvukem a tančenými obřady překonnaly kouzlo lásky („symfonie‟, árie víly "Par le secours d'une douce harmonie" a sbor víl "Heureux qui se défend toujours"). Poté Logistille přivolá z podsvětí stíny slavných hrdinů minulosti, aby jí pomohly vyvést Rolanda z jeho zbloudění a vzbudily v něm touhu vrátit se k válečné slávě (doprovázený recitativ "Ô vous dont le nom est plein de gloire" a árie víly se sborem hrdinů "Roland, courez aux armes").  Roland se budí a seznává své poblouznění; stydí se za své počínání, když byl zaslepen láskou a chce se hanbou uchýlit do ústraní (recitativ "Quel secours vient me dégager?"). Ale víla astíny hrdinů jej utěšují slovy, že nikdo není bez slabosti, a Roland se přidává k jejich volání do zbraně ("Allons, courons aux armes"). Víly a stíny hrdinů projevují svou radost nad Rolandovým rozhodnutím tancem (balet). Do boje jej provází Sláva, před ním letí Hrůza a za ním následuje Věhlas. Zpěvem a tancem víl, hrdinů a družiny Slávy vyprovázejícími Rolanda opera končí (balet a sbor "La Gloire vous appelle").

Roland "(LWV 65)" je francouzská opera "(tragédie lyrique)" od Jeana-Baptiste Lullyho. Libreto sepsal jeho dlouholetý spolupracovník Philippe Quinault, podle Ariostovy básně "Orlando Furioso". Opera měla premiéru 8. ledna 1685 ve Versailles.

Roland is an opera with music by Jean-Baptiste Lully and a libretto by Philippe Quinault. It was first performed on January 8, 1685, at the Palace of Versailles by the Académie Royale de Musique (Paris Opera) and later, beginning on March 8, 1685, at the company's public theatre in Paris, the Théâtre du Palais-Royal. The story is derived from Ariosto's epic poem "Orlando Furioso". The opera takes the form of a tragédie en musique with an allegorical prologue and five acts.


Historie.

První zmínka o obraze se objevuje v roce 1696, kdy byl prodán spolu s dalšími Vermeerovými díly jako součást sbírky holandského typografa Jacoba Dissiuse. Později, v roce 1718, ho získal benátský malíř Giovanni Antonio Pellegrini, jehož celou sbírku posléze koupil britský konzul Joseph Smith. Obraz je v současné době součástí britských královských sbírek ("The Royal Collection") a nachází se v Buckinghamském paláci v Londýně. Pro královské sbírky ho zakoupil britský král Jiří III., ovšem jako přívažek k souboru knih, jehož byl součástí a jež krále více zajímaly. Kvůli špatné interpretaci signatury byl obraz původně označen jako dílo Franse van Mierise staršího (1635-1681), teprve roku 1866 v něm francouzský historik umění a sběratel Étienne Thoré-Bürger rozpoznal dílo Jana Vermeera.

Popis.

Na obraze (olej na plátně, výška 73,3 cm, šířka 64,5 cm) je znázorněn výjev odehrávající se v bohatém, jasně osvětleném interiéru poblíž oken. Výjev je vzdálen od diváka; v popředí stojí stůl, pokrytý pestrobarevným kobercem (turecké koberce byly v té době příliš vzácné, než aby jimi byla pokryta podlaha), za ním pak židle s modrým čalouněním. Na stole stojí na plochém stříbrném talíři džbánek z bílého porcelánu se stříbrným víčkem, vedle stolu leží na podlaze z velkých černých a bílých mramorových dlaždic viola da gamba. U stěny proti divákovi stojí druhý hudební nástroj – virginál, spinet či klavesin, na němž hraje stojící žena, která je k divákovi obrácená zády, jejíž obličej je však vidět v zrcadle, zavěšeném nad klavesinem. Na otevřeném víku nástroje je zřetelně vidět latinský nápis: "MUSICA LETITIAE CO[ME]S / MEDICINA DOLOR[IS]" ("Hudba je společnicí v radosti a lékem na bolest"). Další osobou, již malíř na obraze zachytil, je elegantně oblečený muž, naslouchající hudbě, jehož šerpa a vycházková hůl naznačují jeho vysoké společenské postavení.  Na stěně vpravo je vidět část obrazu, nejpravděpodobněji "Caritas Romana" ("Římské milosrdenství") ve stylu Caravaggia. Výjev představuje uvězněného, k smrti hladem odsouzeného Cimona, jehož krmí vlastním mlékem jeho dcera Pero.

Hodina hudby (nizozemsky "De muziekles") – obraz Jana Vermeera datovaný do let 1659-1664. Plátno je signováno ("IVMeer"); signatura se nachází vpravo, na rámu zachyceného obrazu.

The Music Lesson, Woman Seated at a Virginal or A Lady at the Virginals with a Gentleman by Johannes Vermeer is a painting of a young female pupil receiving a music lesson from a man. The man's mouth is slightly agape giving the impression that he is singing along with the music that the young girl is playing. This suggests that there is a relationship between the two figures and the idea of love and music being bridged together. This was a common theme among Netherlandish art in this time period. Vermeer uses linear perspective and his invention of the camera pictura to create the illusion of space and depth within the setting of the painted room. Vermeer consistently used the same objects within his paintings such as the draped rug, the white water jug, various instruments, tiled floor and windows that convey light and shadows. This is one of few paintings produced by Vermeer which were kept in his home until his death in 1675 when his family was forced to sell them. It became a part of the Royal Collection, and it is currently on display in the Picture Gallery at Buckingham Palace in London.


Patterns of Force (Star Trek: The Original Series)

Příběh.

Hvězdného data 2534.0 hvězdná loď USS Enterprise NCC-1701 pod vedením kapitána Jamese Tiberius Kirka přilétá do systému M34 Alfa, kde se v blízkosti nachází planety Ekos a Zeon. Na Ekosu by se měl nacházet specialista Federace John Gill, který byl také Kirkovým profesorem na hvězdné akademii. O Ekosu je známo, že tamní civilizace není moc vyspělá, avšak jde o bojovný druh, zatímco Zeon je technologicky mnohem pokročilejší a jde o mírumilovné obyvatelstvo. Ihned po příletu však na "Enterprise" míří řízená střela s termonukleární hlavicí. Tu se podaří sestřelit, ale něco nasvědčuje, že došlo ke kontaminaci proti základní směrnici, protože ani jedna z civilizací by neměla mít k dispozici takovou technologii.  Kirk a Spock se vydávají na povrch na průzkum. Zjišťují, že celému Ekosu vládne nacismus stejně jako na Zemi v 20. století, dokonce i s vlastním vůdcem – Führerem. Z propagandistického videa zjišťují, že celou náplní Ekosů je pouze nenávist k čemukoliv ze Zeonu, ale hlavně, že onen Führer je právě pohřešovaný John Gill. Kromě toho se na videu objevuje dívka Daras vyznamenána za chrabrost. Záhy jsou oba chyceni a mučeni. Ve vězení se potkávají se Zeonem, který byl také zatčen gestapem. Aby unikli, musí si vyndat původně vpíchnuté transpordéry – zařízení umožňující jejich nouzový transport zpět na "Enterprise". Společně s Isakem utíkají do úkrytu odboje, kde se setkávají právě s Daras, která ve skutečnosti pracuje pro odboj, ačkoliv je původem z Ekosu. Protože nacisté připravují „konečné řešení“, což je napadení přímo planety Zeon. Vydávají se tak na setkání, kde má Gill alias führer mít projev. Po úspěšné infiltraci budovy se Kirk spojuje s Uhurou, aby transportovali na povrch McCoye. Spock zahlédl Gilla přes okénko kabiny, odkud se má vysílat jeho projev a konstatoval, že vypadá jako pod vlivem drog. Když se všichni, převlečeni za televizní štáb, dostanou po odvysílání projevu do kabiny, McCoy se snaží probrat omámeného Gilla. Nečekaně jsou dopadeni, ale daří se jim předsedu strany přesvědčit, že chytli Spocka jako špeha a musí jej odvést. V kabině zůstává Kirk a snaží se probrat Gilla z bezvědomí. V původním projevu führer oznámil, že započala invaze na Zeon a tak není mnoho času. Najednou se daří Kirkovi probrat Gilla a ten přes kamery vysvětluje, že takto se civilizace vyvinout neměla a útok na Zeon je pouze útokem jednoho podvodníka, nikoliv Ekosu. Melakon, který do této doby ovládal nadrogovaného vůdce vezme samopal a rozstřílí okno kabiny a tím zabije i Gilla. Válka ale tak končí a společnost ukončuje zabíjení.  Na Enterprise Spock dodává, že stále nechápe jak moudrý historik, jako Gill mohl udělat tak fatální chybu a pro rychlejší vývoj zaostalé společnosti vybrat zrovna za vzor nacistické Německo. McCoy dodává pořekadlo „Absolutní moc absolutně korumpuje.“ a aby se nehádali, musí je přerušit kapitán Kirk a následně velí opustit orbitu.

„Principy moci“ (v originále „Patterns of Force“) je třiadvacátý díl druhé řady seriálu Star Trek, později známého jako "Star Trek: Původní série". Premiéra epizody v USA proběhla 16. února 1968, v České republice 7. března 2003.

"Patterns of Force" is the twenty-first episode of the of the American science-fiction television series "". Written by John Meredyth Lucas and directed by Vincent McEveety, it was first broadcast on February 16, 1968.


Útok.

3. dubna 2017 v petrohradském metru mezi stanicí Technologičeskij institut a Sennaja ploščaď vybouchlo výbušné zařízení obsahující asi jeden kilogram výbušniny. Podle stanoviska ruského ministra pro nouzové situace bomba vybuchla v třetím voze metra. Očití svědci prohlásili, že výbuch se odehrál nedaleko dveří a okamžitě po explozi nástupiště zaplnil kouř. Video ze sociálních sítí ukázalo, že kovové dveře byly silou výbuchu zkrouceny. Po výbuchu byly uzavřeny všechny stanice petrohradského metra. Pozdě večer byly stanice metra opět obnoveny na lince číslo 3, 4 a 5.  Druhá bomba byla nalezena na stanici Ploščad Vosstanija, ale byla následně zneškodněna. Výbušné zařízení údajně používalo kuličkové ložisko, šroubky a šrapnel. Toto zařízení údajně bylo skryto v hasicím přístroji a obsahovalo ekvivalent jednoho kilogramu TNT.

Následky.

Bezpečnost petrohradského metra byla v reakci na útok zvýšena, například byly znovuzavedeny do chodu detektory kovů. Moskevské metro, které bylo terčem útoků sedm let zpět, taktéž zvýšilo bezpečnost a nabídlo petrohradeckému metru pomoc v případě, že nějaká bude třeba. Lokální média uvedla, že úřady nalezly podezřelé balíčky ve třech moskevských stanicí metra, Nagatinskaja, Savelovskaya a Ugrezhskaya, oblast byla následně uzavřena. Bezpečnost mezinárodního letiště Pulkovo byla také v reakci na výbuchy navýšena.  Možný podezřelý byl podle neověřených zpráv viděn v bezpečnostních kamerách metra. Vyšetřovací komise Ruska uvedla, že rozhodnutí řidiče nezastavit metro po explozi pomohlo vyhnout se mnohem vyššímu počtu obětí. Podle reportérů ruské televize REN-TV byla před explozí na metro vhozena aktovka.  K bombovému útoku v Petrohradě se do 4. dubna 2017 nikdo nepřihlásil. V 16:30 moskevského času (14:30 českého času) 3. dubna 2017 byl útok vyšetřovací komisí označen za teroristický sebevražedný bombový útok.

Útočník.

Podezřelý strůjce útoků byl identifikován kyrgyzskými zpravodajskými službami jako Akbaržan Džalilov, dvaadvacetiletý v Kyrgyzstánu narozený ruský občan. Džalilov se narodil v roce 1995 v Oshu. Podle ruských MK pracoval jako kuchař v sushibaru v roce 2015. Později zmizel.

Původní zprávy.

Vyšetřovatelé 3. dubna 2017 uvedli, že věří, že útok byl sebevražedným a prohlásili Střední Asii za hlavního podezřelého. Některé zprávy místo toho uvádí jako podezřelého jako dvaadvacetiletého imigranta z Kazachstánu, ale později byl místo toho prohlášen za oběť útoku. Za podezřelého byl ještě později označen dvaatřicetiletý muž s ruským občanstvím narozený v Kyrgyzstánu a s kontakty v mezinárodních vojenských organizacích. Policie původně zveřejnila portréty dvou rozdílných osob podezřelých ze zapojení do útoku. Jedna z těchto osob okamžitě prohlásila svou nevinu a nezávislá ruská soukromá novinářská agentura Interfax uvedla, že do útoku byla zapojena pouze jedna osoba.

Reakce.

Ruské.

V Petrohradu ve stejnou chvíli probíhala schůzka ruského prezidenta Vladimira Putina s běloruským prezidentem Alexandrem Lukašenkem. Ruský prezident přislíbil důkladné vyšetřování a uvedl, že „posuzují všechny možné příčiny včetně terorismu“. Později navštívil oblast útoku, což bylo zakázáno Federální ochrannou službou kvůli bezpečnosti. Informace byla následně dementována RIA Novosti. Jeho tvrzení bylo následováno Lukašenkovým, který vyjádřil svůj zármutek nad útokem.  Starosta Moskvy Sergey Sobyanin podle vlády města vyjádřil své kondolence obětím útoků a nařídil posílení bezpečnostních opatření týkajících se dopravní infrastruktury hlavního města.  Ministryně zdraví Veronika Skvortsova nařídila federálním lékařům pomoci lékařům v Petrohradě asistovat obětím.  Prezident Čečenska Ramzan Kadyrov volal po identifikaci a potrestání strůjců útoku  Islámský stát pohrozil útoky proti Rusku. Ačkoliv na sebe nevzali zodpovědnost za útok, stoupenci IS tuto událost oslavovali sdílením fotografií mrtvol lidí zabitých výbuchem.

České.

Z českých politiků tento zločin odsoudili a pozůstalým obětí vyjádřili soustrast prezident Miloš Zeman, premiér Bohuslav Sobotka, ministr zahraničí Lubomír Zaorálek, předseda sněmovny Jan Hamáček, eurokomisařka Věra Jourová, poslanec Evropského parlamentu Jiří Pospíšil a předseda KSČM Vojtěch Filip.

Mezinárodní.

Soustrast a sympatie s oběťmi byla nabídnuta několika významnými mezinárodními osobami, včetně zástupců Dánska, Číny, Francie, Gruzie, Indie, Indonésie, Íránu, Izraele, Malajsie, Pákistánu, Polska, Portugalska, Švýcarska, Ukrajiny, Spojeného království, Spojených států amerických, NATO a Evropské unie.  Ukrajina také zpřísnila bezpečnostní opatření ve svých vlastních stanicích metra kvůli strachu z podobného útoku na svém území.

Bombový útok v Petrohradu se odehrál 3. dubna 2017 mezi stanicemi Technologičeskij institut a Sennaja ploščaď na modré lince petrohradského metra. Bezpečnostní kamery pravděpodobně zachytily strůjce útoku, který nálož umístil do aktovky v třetím voze jedoucího metra. Amatérská nálož obsahovala kovové úlomky, šrouby a střepy. Po explozi strojvedoucí pokračoval se soupravou v jízdě až do nejbližší stanice. Při explozi zahynulo nejméně 14 osob a nejméně dalších 50 bylo zraněno. Další tři lidé zemřeli v nemocnici a celková bilance se zvýšila na 14 mrtvých. V reakci na útok byly uzavřeny všechny stanice metra v Petrohradu. Další nálož byla objevena a zneškodněna ve stanici Ploščaď Vosstanija ("Náměstí povstání"). Mimořádná bezpečnostní opatření byla přijata i na petrohradském letišti Pulkovo. Z důvodu kolapsu podzemní dopravy byly ostatní druhy dopravy poskytovány zdarma. Jedná se o první útok v systému metra v historii Petrohradu.

On 3 April 2017, a terrorist attack using an explosive device took place on the Saint Petersburg Metro between Sennaya Ploshchad and Tekhnologichesky Institut stations. Seven people (including the perpetrator) were initially reported to have died, and eight more died later from their injuries, bringing the total to 15.


Princip hry.

Hra používá balíček 55 kulatých karet, na každé je vytištěno osm různých symbolů. Libovolné dvě karty vždy sdílejí právě jeden odpovídající symbol. Cílem hry je být prvním, kdo najde obrázek, který je na dvou daných kartách společný.

Vývoj hry.

V roce 1976 vymyslel francouzský matematický nadšenec Jacques Cottereau hru, vycházející z Kirkmanovy úlohy o školačkách. Hra obsahovala 31 karet, kde se na každé nacházelo šest obrázků hmyzu s právě jednou shodou mezi každým párem karet. V roce 2008 se několik karet „hmyzí hry“ dostalo k novináři a hernímu designenovi Denisi Blanchotovi, který následně přišel s myšlenkou hry "Dobble".  Hra "Dobble" byla poprvé vydána ve Francii v roce 2009, následně v roce 2011 pod hlavičkou společnosti Blue Orange Games ve Velké Británii a Severní Americe. V roce 2015 pak získala práva na "Dobble" a "Spot It!" francouzská společnost Asmodee.

Matematika.

Zvláštní způsob uspořádání symbolů na kartách "Dobble" lze pochopit pomocí geometrie. Pokud reprezentujeme každou kartu přímkou a každý symbol bodem, ve kterém se dvě přímky protínají, pak jsou vlastnosti "Dobble" následující:  Tato geometrická struktura je příkladem konečné projektivní roviny.  Pokud na každé přímce leží 3 body, struktura se nazývá Fanova rovina. Ta představuje jednodušší verzi hry "Dobble" se 7 různými symboly, 7 kartami a 3 symboly na každé kartě.  Obecně má konečná projektivní rovina s n+1 body na každé přímce n +n+1 bodů i přímek.  Aby se "jednalo" o skutečnou hru "Dobble", musí na každé přímce ležet 8 bodů. Výsledkem je struktura s 57 přímkami a 57 body (7+7+1=57).  Balíček karet "Dobble" obsahuje 57 symbolů, ale pouze 55 karet. Chybí tedy ještě 2 možné karty.

Dobble je hra, ve které hráči musí najít společné symboly mezi dvěma kartami. Jednalo se o nejprodávanější hru Spojeného království v letech 2018 a 2019.

Dobble is a game in which players have to find symbols in common between two cards. It was the UK’s best-selling game in 2018 and 2019.