Cíle.

Hlavním účelem TPS je vyloučit přetížení/zahlcení výroby (muri) a výpadky (mura), a zároveň eliminovat plýtvání (muda). Nejlepších výsledků je dosaženo definováním procesu, který je schopný dosahovat požadovaných výsledků hladce, tzn. bez přerušení výrobního procesu – vyloučením "mura" (výpadků). Rovněž tak je zásadní zajistit, aby byl proces tak flexibilní, jak je třeba, a to bez stresu či "muri" (přetížení), jelikož to opět přináší "muda" (plýtvání). Ve výsledku jsou taktická zlepšení v oblasti eliminace plýtvání neboli eliminace „muda“ velmi přínosná. Existuje sedm druhů „muda“, které jsou v TPS definovány:  Při pohledu na výsledky TPS, se eliminace plýtvání stala hlavním bodem zlepšování, neboť její implementace je ze všech tří metod nejsnadnější. Díky TPS se mnoho zlepšení spouští pouze na základě snížení výpadků nebo zahlcení ve výrobě, což přináší zároveň omezení plýtvání, a to i bez přímého zaměření na jeho pouhou redukci.

Původ myšlenky.

Tento systém, je více než jiné aspekty závodu, zodpovědný za skutečnost, že se Toyota stala tím, čím je dnes. Toyota byla po dlouhou dobu leader v automobilové výrobě a průmyslu.  Je mýtus, že "Toyota získala inspiraci pro svůj systém, nikoli z amerického automobilového průmyslu (tehdy daleko největšího na světě), ale z návštěvy supermarketu." Myšlenka produkce „Just-in-time“ je nápadem Kiičiró Tojody, zakladatele firmy Toyota. Otázka zněla, jak tuto myšlenku implementovat v praxi. Při pročítání popisu amerických supermarketů, si Óno uvědomil, že supermarket je vlastně model toho, co se snažili zavést v závodě. Zákazník v supermarketu si bere požadované množství zboží z regálu a koupí si je. Ze skladu se pak regál doplní jen takovým množstvím zboží, aby se doplnilo chybějící. Takto podobně by si jednotlivé výrobní pracoviště, které potřebovalo doplnit díly, došlo do skladového'regálu' (v centrálním skladu) pro potřebnou součástku a 'koupilo' (vyndalo) si potřebné množství, zatímco'regál' by byl 'doplněn' pracovištěm, které produkuje tuto součástku, kterých vyrobí právě tolik, aby nahradily použité množství.  Jelikož malý objem zásob je při užití Toyota Production System klíčový, důležitým prvkem filosofie, která za systémem stojí, je pracovat inteligentně a eliminovat plýtvání, aby bylo potřeba jen minimálního množství zásob. Mnoho amerických podniků, které sledovaly Toyotu, si vytklo za cíl útok přímo na velký objem zásob, aniž by porozuměly principům, které umožňují tak velké snížení objemu zásob. Pouhé napodobení bez pochopení základního konceptu či motivace, mohlo vést k neúspěchu těchto projektů.

Úcta k člověku.

Externí pozorovatelé shrnuli principy Toyota jako:

Soustavné řešení původu problémů vede k celopodnikovému učení.

Výrobní postupy Toyoty jsou srovnávány se ždímáním vody ze suchého ručníku. Význam tohoto přirovnání je, že je to systém úplného vyloučení plýtvání. Plýtváním je zde myšleno vše, co nepřispívá k výrobnímu procesu, cokoli, co nezvyšuje přidanou hodnotu. Mnoho lidí za eliminaci plýtvání považuje omezení toho, co většina zná jako plýtvání, stále však zůstává mnoho takového, které dosud nebylo odhaleno, nebo jsou lidé ochotni tolerovat.  Došlo však k tomu, že lidé rezignovali na určité problémy, stali se rukojmími rutiny a systém soustavného řešení problémů opustili. Zpětné procházení až k základům, odhalování skutečného významu problémů a poté nastavování fundamentálních zlepšení, je však možné sledovat v celém výrobním systému Toyota.

Výsledky.

Toyota dokázala díky používání TPS významně snížit dodací lhůty a náklady a přitom neustále zlepšovat kvalitu. To jí umožnilo stát se jednou z deseti největších společností na světě. V současné době je stejně zisková jako všichni ostatní výrobci souhrnně a v roce 2007 byla největším výrobcem. Díky úspěchu filosofie predikce výroby se mnoho výrobců snažilo tyto metody okopírovat, nicméně většinou neúspěšně. Stejně tak se mnoho společností z různých odvětví činnosti (mimo výrobu) pokoušelo přizpůsobit některé části nebo celé principy Toyota Production System do své produkce. Mezi nimi najedeme také obory stavebnictví či zdravotnictví.

Toyota Production System (TPS) je integrovaný sociotechnický systém, vyvinutý firmou Toyota, který zahrnuje filosofii a praktiky jejího managementu. TPS je založen na kooperaci výroby a logistiky automobilového výrobce, včetně jeho interakce s dodavateli a zákazníky. Systém je hlavním předchůdcem typičtějšího způsobu "lean manufacturing", tzv. štíhlé výroby. Taiiči Óno, Šigeo Šingó a Eidži Tojoda vyvinuli systém v letech 1948 až 1975.

The Toyota Production System (TPS) is an integrated socio-technical system, developed by Toyota, that comprises its management philosophy and practices. The TPS is a management system that organizes manufacturing and logistics for the automobile manufacturer, including interaction with suppliers and customers. The system is a major precursor of the more generic "lean manufacturing". Taiichi Ohno and Eiji Toyoda, Japanese industrial engineers, developed the system between 1948 and 1975.


Životopis.

Mládí.

Władysław Anders se narodil v rodině pozemkového poradce německého původu v osadě Błonie u Krośniewic. Studoval reálné gymnázium ve Varšavě.  Od roku 1910 sloužil v jezdectvu ruské armády. V první světové válce byl třikrát zraněn. V roce 1917 ukončil kurs akademie generálního štábu v Petrohradu. Po bolševické revoluci odešel do Polska a účastnil se polsko-sovětské války.

Kariéra před válkou.

V roce 1921 začal studovat École spéciale militaire v Paříži. Do Polska se vrátil roku 1924 a stal se velitelem domobrany Varšavy. Během Květnového převratu byl na straně prezidenta, který byl nucen odstoupit. V té době dosáhl hodnosti generálporučíka.

Druhá světová válka.

V době vypuknutí druhé světové války velel Anders brigádě kavalérie. Polská armáda v té době neměla šanci vyhrát proti Wehrmachtu. Sám Anders byl několikrát zraněn. Nakonec byl zatčen Sověty a vězněn ve Lvově a později i v Lubjance.  Po útoku Německa na SSSR dne 22. června 1941 byl Anders propuštěn s úkolem vytvořit spojeneckou polskou armádu vedle Rudé armády. Odešel na Střední Východ, poté bojoval v Itálii a účastnil se bitvy o Monte Cassino.

Poválečné roky a smrt.

Komunistické orgány roku 1946 vzaly Andersovi hodnost generála i polské státní občanství, kterému bylo navráceno až roku 1989. Odešel do Londýna, kde navázal styky s exilovou vládou.  Zemřel během oslav 26. výročí bitvy o Monte Cassino. Byl pochován na polském vojenském hřbitově ("Polski Cmentarz Wojenny") v blízkosti kláštera Montecassino v Itálii. V roce 1995 mu bylo posmrtně uděleno nejvyšší polské státní vyznamenání řád Bílé orlice.

Władysław Albert Anders (11. srpna 1892, Błonie u Krośniewic, Ruské impérium – 12. května 1970, Londýn, Spojené království) byl polský generál, hlavní velitel polských ozbrojených sil v letech 1944–1945.

Władysław Albert Anders (11 August 1892 – 12 May 1970) was a general in the Polish Army and later in life a politician and prominent member of the Polish government-in-exile in London.


Obyčejná diferenciální rovnice.

Předpokládejme, že diferenciální rovnici lze zapsat ve tvaru  pro formula_2 můžeme psát:  Pokud "h"("y") ≠ 0, můžeme rovnici upravit:  takže na každé straně rovnice je jenom jedna z proměnných "x" a "y". S d"x" (a d"y") můžeme pracovat jako s jinými prvky ve výrazu, aniž by nás zajímala formální definice d"x" jako diferenciálu.

Alternativní zápis.

Místo Leibnizovy notace můžeme použít zápis  ze kterého ale není zcela zjevné, proč se tato metoda nazývá „separace proměnných“. Integrováním obou stran rovnice podle formula_6 dostáváme:  nebo ekvivalentně,  díky substitučnímu pravidlu pro integrály.  Pro vyřešení rovnice stačí spočítat oba integrály. Tento postup nám umožňuje efektivně považovat derivace formula_9 za zlomky, které mohou být rozděleny. To umožňuje postupovat při řešení separabilních diferenciálních rovnic podobně jako při úpravě aritmetických výrazů:  Poznámka: Při integraci rovnice (1) není třeba používat dvě integrační konstanty jako v  stačí zavést jedinou konstantu, která je jejich rozdílem: formula_11.

Příklad (I).

Obyčejnou diferenciální rovnici  můžeme zapsat jako  Pokud položíme formula_14 a formula_15, můžeme tuto rovnici zapsat ve tvaru rovnice (1) výše. Tato diferenciální rovnice je tedy separabilní.  Jak je ukázáno výše, můžeme považovat formula_16 a formula_17 za zvláštní hodnoty, takže obě strany rovnice můžeme znásobit formula_17. Vydělením obou stran výrazem formula_19 dostáváme  Tím jsou proměnné "x" a "y" "separované", protože "x" je na pravé straně rovnice a "y" pouze na levé.  Integrováním obou stran dostaneme  což pomocí rozkladu na parciální zlomky převedeme na  a pak  kde "C" je integrační konstanta. Trocha algebra dává řešení pro "y":  Naše řešení můžeme zkontrolovat zderivováním nalezené funkce podle proměnné x, kde "B" je libovolná konstanta. Výsledek se musí shodovat s původním problémem. (Při řešení rovnice uvedené výše musíme být opatrní při práci s absolutními hodnotami. Ukazuje se, že různá znaménka absolutní hodnoty přispívají postupně ke kladným a záporným hodnotám "B". Případ "B" = 0 pochází z "y" = 1, jak je diskutováno níže.)  Nezapomeňte, že protože jsme dělili formula_25 a formula_26, musíme zkontrolovat, zda řešení formula_27 a formula_28 není také řešením (singulárním) diferenciální rovnice (v tomto případě obě tyto funkce řešením jsou).

Příklad (II).

Populační růst je často znázorněn diferenciální rovnicí  kde formula_30 je populace s ohledem na čas formula_31, formula_32 je rychlost růstu a formula_33 je nosná kapacita prostředí.  Pro řešení této diferenciální rovnice lze použít separaci proměnných.  Pro vyhodnocení integrálu na levé straně zlomek zjednodušíme  a pak jej rozložíme na částečné zlomky  Čímž dostaneme  Proto řešení logistické rovnice je  Pro nalezení formula_52, položíme formula_53 a formula_54. Pak máme  Vzhledem k tomu, že formula_56, dostaneme řešení pro A

Parciální diferenciální rovnice.

Metoda separace proměnných se používá také pro řešení množství lineárních parciálních diferenciálních rovnic s okrajovou a počáteční podmínkou, jako například rovnice vedení tepla, vlnová rovnice, Laplaceova rovnice a Helmholtzova rovnice.

Homogenní případ.

Uvažujme jednorozměrnou rovnici vedení tepla:  Hraniční podmínka je homogenní, to jest Pokusíme se hledat řešení které není identicky rovné nule, a které splňuje okrajovou podmínku ale s následující vlastností: "u" je součin, ve kterém je závislost "u" na "x" a "t" oddělena, to jest:  Substitucí "u" zpátky do rovnice a použitím součinového pravidla dostaneme  Protože pravá strana závisí pouze na "x" a levá strana pouze na "t", obě strany jsou rovné nějaké konstantní hodnotě − λ. Tedy:  a  − λ zde je vlastní hodnota pro oba diferenciální operátory a "T(t)" a "X(x)" jsou odpovídající vlastní funkce.  Nyní ukážeme, že řešení pro "X(x)" pro hodnoty λ ≤ 0 nemůže existovat:  Předpokládejme, že λ < 0. Pak existují reálná čísla "B", "C" taková, že  Z dostaneme  a proto "B" = 0 = "C", což implikuje, že "u" je identicky rovno 0.  Předpokládejme, že λ = 0. Pak existují reálná čísla "B", "C" taková, že  Z odvodíme stejným způsobem jako v 1, že "u" je identicky rovno 0.  Proto musí existovat případ, kdy λ > 0. Pak existují reálná čísla "A", "B", "C" taková, že a  Z dostaneme "C" = 0 a, které pro nějaké kladné celé číslo "n",  Toto je řešení rovnice šíření tepla ve speciálním případě, kdy závislost "u" má speciální tvar.  Obecně suma řešení které vyhovují hraniční podmínce také vyhovuje a. Tudíž úplné řešení může být daný jako  kde "D" jsou koeficienty určené počáteční podmínkou.  Je-li dána počáteční podmínka  můžeme dostat  Toto je sinová řada rozvoje funkce "f(x)". Znásobením obou stran formula_66 a integrováním na "[0,L]" dává  Tato metoda vyžaduje, aby vlastní funkce "x", zde formula_68, byly ortogonální a úplné. To je obecně zaručeno Sturm-Liouvilleovou teorií.

Nehomogenní případ.

Předpokládejme, že rovnice je nehomogenní  s okrajovou podmínkou stejnou jako.  Rozšíříme "h(x,t)", "u(x,t)" a "f(x,t)" na  kde "h"("t") a "b" můžeme vypočítat integrací, zatímco "u"("t") je třeba určit.  Substitujeme a zpátky na a uvažováním ortogonality funkce sinus dostaneme  což jsou posloupnosti lineárních diferenciálních rovnic, které lze ihned řešit, například Laplaceovou transformací nebo Integrační faktor. Navíc můžeme dostat  Jestliže je okrajová podmínka nehomogenní, pak expansion a není povolený. Hledáme funkci "v", která vyhovuje okrajové podmínce pouze a subtract na z "u". Funkce "u-v" pak vyhovuje homogenní okrajové podmínce a lze ji řešt výše uvedenou metodou.  Separaci proměnných lze provádět i v ortogonální křivočaré souřadnicové soustavě, ale v detailech se liší od postupu v Kartézských souřadnicích. Například podmínka regularity nebo periodicity podmínka může určovat vlastní hodnoty místo okrajových podmínek. Viz např. sférické harmonické funkce.

Software.

Xcas: split((x+1)*(y-2),[x,y]) = [x+1,y-2]

Matice.

Maticový tvar separace proměnných je Kroneckerova suma.  Jako příklad uvažujme 2D diskrétní Laplacián na regulární mřížce:  kde formula_72 a formula_73 jsou 1D diskrétní Laplaciány ve směru "x", resp. "y" a formula_74 jsou identity vhodné velikosti. Podrobnější informace jsou v článku Kroneckerova suma diskrétních Laplaciánů.  Podrobnější informace o separaci proměnných:

Separace proměnných (Fourierova metoda) je postup při řešení obyčejných a parciálních diferenciálních rovnic v matematice založený na převedení nezávislé proměnné na jednu stranu a závislé proměnné na druhou stranu rovnice a následné integraci obou stran rovnice.

In mathematics, separation of variables (also known as the Fourier method) is any of several methods for solving ordinary and partial differential equations, in which algebra allows one to rewrite an equation so that each of two variables occurs on a different side of the equation.


Rozšíření.

Je bylinou původem z Evropy, severní Afriky a západní Asie. Druhotně se rozšířila do Severní i Jižní Ameriky, Austrálie, na Nový Zéland i ostrovy Oceánie. Na území Česka je hojná a poměrně rovnoměrně rozšířená, vyskytuje se pravidelně i ve vyšších polohách.

Ekologie.

Roste na vlhkých místech, ve světlých lesích, na pasekách, u cest, v křovích, na polích i zahradách a na nejrůznějších místech ovlivněných lidskou činností. Potřebují k růstu dostatek vláhy a proto v suchých oblastech bývá vzácností. Roste hlavně na výživných, nevysychavých hlinitých a jílovitých půdách bohatých na vápník.

Popis.

Jednoletá rostlina s přímou, 20 až 120 cm vysokou lodyhou rostoucí z bohatě větveného kůlovitého kořene. Přímá, hranatá lodyha je v horní části bohatě rozvětvená, bývá lysá nebo roztroušeně chlupatá a v případě poranění mléčí. Spodní listy lodyhy jsou řapíkatá a mají 10 až 15 cm dlouhé vrásčité čepele, ty jsou celistvé nebo lyrovitě peřenodílné s velkým trojúhelníkovitě vejčitým koncovým úkrojkem. Menší listy ve středu lodyhy mají řapíky kratší, ještě menší hořejší listy jsou vejčitě kopinaté a přisedlé klínovitou bázi. Druh je ve tvaru listů a výšce lodyhy variabilní.  Drobné květní úbory, asi 5 mm velké, mají dlouhé stopky a vytvářejí řídká květenství laty. Úbor s lysým lůžkem má pouze 8 až 15 oboupohlavných květů s citrónově žlutou jazykovitou korunou, která má ligulu s pěti zoubky. Dvouřadý zákrov je válcovitého tvaru, jeho vnější listeny bývají zakrnělé a ne delší 1 mm, vnitřních osm až deset čárkovitě podlouhlých a zašpičatělých listenů bývá dlouhých až 8 mm. Kvetou od května do září, za slunného počasí se květy otevírají ráno a již po poledni se zavírají, v noci a za deštivého počasí zůstávají zavřené po celou dobu. Opylovány jsou obvykle drobným hmyzem nebo před koncem kvetení se květy opylí samosprašně vlastním pylem.  Z opylených květů vznikají plody, lesklé nažky bez chmýru, kterých na jedné rostlině dozrává 400 až 800. Jsou okolo 4 mm dlouhé, protáhle, mírně hranaté, prohnuté a zmáčknuté, podélně žebernaté (až 20 žeber), dole zašpičatělé a nahoře mají maličký límec.

Rozmnožování.

Kapustka obecná je rostlina rozmnožující se výhradně semeny (nažkami), která jsou nestejně dormantní. Rostliny většinou dozrávají současně s obilím a největší množství jejich semen je se zrním také sklizeno, menší část vypadá do blízkosti rostlin a jsou případně roznesená větrem do okolí. Na poli klíčí nepravidelně po celou vegetační dobu, ta která vyklíčí již na podzim přezimují v listové růžici, většina semen klíčí na jaře.  Semena uložená v půdě jsou schopná klíčit jen rok nebo dva, jsou-li v suchém prostředí vyklíčí i po šesti létech. Pokud je omezen jejich hlavní zdroj šíření, nevyčištěné osivo s plevelnými semeny, poměrně brzy ze stanoviště vymizí.

Význam.

Kapustka obecná zapleveluje hlavně obilí, luskoviny, trvalé pícniny a okopaniny, na polích však nejčastěji roste jednotlivě a užitkovým rostlinám příliš neškodí. Je sice řazena mezi plevele, ale je považována za málo nebezpečný druh. V minulosti sloužila i jako léčivá rostlina, šťáva z lodyh se používala na zklidnění citlivé pleti.

Externí odkazy.

Kapustka obecná ("Lapsana communis") je středně vysoká, žlutě kvetoucí plevelná rostlina. Je druh nevelkého rodu kapustka a v české přírodě roste pouze tento jediný druh v nominátním poddruhu.

Lapsana communis, the common nipplewort, is a species of flowering plant in the sunflower family. It is native to Europe and southwestern Asia. and widely naturalized in other regions including North America.


Proces integrace.

Za účelem integrace je jedinec nucen podstoupit učení se emotivnímu i sociálnímu. V integraci hraje nejdůležitější roli správná motivace jedince, neboť celý proces může být velmi náročný. Ze sociálního hlediska lze říci, že jedinci se znevýhodněním tvoří menšinovou skupinu, která se nachází v diskriminované pozici a je na ní proto vyvíjen velký tlak. Tohle může způsobit pokusy jedince zapírat svůj handicap či odlišnost a snahu distancovat se od menšiny, ke které náleží.  Proces integrace člověka lze rozdělit na dva různé přístupy:

Inkluze.

Inkluze je proces, kdy se příslušníci menšin nebo znevýhodněných skupin zúčastňují stejných běžných aktivit jako lidé z většinové společnosti. Jde o „vyšší stupeň integrace postižených nebo znevýhodněných jedinců do společnosti a jejích institucí“. Základní rozdíl mezi integračními a inkluzivními postupy je v tom, že integrační postupy zajišťují a vytvářejí znevýhodněným jedincům speciální podmínky. Jako příklad lze uvést vzdělávání zdravotně postižených osob. Jako integrační postup lze brát speciální školy pro postižené děti, zatímco inkluzivní postup (inkluzivní vzdělávání) je zařazování znevýhodněných žáků do běžných škol (samozřejmostí je vytváření bezbariérových přístupů nebo používání speciálních pomůcek). Inkluzivní postup může být pro daného jedince náročnější, avšak umožňuje i majoritní společnosti snadněji přijmout hlavní myšlenku inkluze, tedy to, že jsou si všichni lidé rovni.

Etnická, náboženská a kulturní integrace.

V dnešní době globalizace se zrychluje migrace a tedy i míšení kultur. Často však dochází k napětí mezi menšinami nebo mezi menšinou a většinou a k následným mezikulturním střetům. V etnické integraci lze mluvit o třech modulech, které společnosti využívají k zamezování těchto konfliktů:  Pokud sociální integrace určité etnické nebo kulturní skupiny do většinové společnosti selhává, dochází ke vzniku paralelní společnosti.

Integrace osob se zdravotním postižením.

Integrace osob se zdravotním postižením závisí na závažnosti jejich handicapu a tím tedy i na míře samostatnosti a závislosti na jiných lidech. Je mnoho oblastí života, do kterých se handicapovaný člověk potřebuje integrovat. Jde hlavně o integraci pracovní, školskou a společenskou. Jedná se o podporované zaměstnávání handicapovaných osob, o zařazování handicapovaných dětí do běžných tříd či o vytváření bezbariérového prostředí.

Integrační škála.

Handicapovaný jedinec má při procesu integrace jistá omezení možností, jejichž míru určuje závažnost jedincova postižení. Tyto omezení integrace mohou dosahovat různých stupňů tzv. integrační škály. Těmito stupni potom jsou:  Pomoc při integraci zdravotně postižených osob poskytují různé občanské iniciativy a neziskové organizace. Osoby s těžkým handicapem často končí v ústavní péči, tedy v domovech pro osoby se zdravotním postižením. Nejpočetnější skupinu však tvoří lidé s lehčí formou postižení, kterým pomoc při jejich integraci nabízejí služby jako je chráněné bydlení či podporované zaměstnávání. Pomoc a informace pro rodiny s dětmi se zdravotním postižením nabízí například český portál Šance Dětem.

Sociální integrace je nejvyšší úrovní socializace, jedná se tedy o proces začleňování člověka do společnosti. Integrace bývá také definována jako „oboustranný psychosociální proces sbližování minority znevýhodněných a majority intaktních.’’ Jde o začlenění osob do většinové společnosti a jejího každodenního života. Je to schopnost naučit se správně žít, cítit se přijatý a identifikovat se s majoritní společností. Komplikace při integraci se týkají převážně lidí a skupin, kteří se od ostatních liší (lidé s postižením, etnické menšiny, přistěhovalci a uprchlíci, lidé propuštění z vězení) a proto k jejich úplné socializaci nedochází přirozeným způsobem. Je proto nutné těmto lidem pomáhat a jejich integraci do společnosti podporovat.

Social integration is the process during which newcomers or minorities are incorporated into the social structure of the host society.


Historie.

Nejstarší klub na Baleárských ostrovech byl založen roku 1916 španělským inženýrem Adolfem Vázquezem. Ten pojmenoval klub podle tehdejšího krále "Junta Directiva del Alfonso XIII FBC". První stadion pak dostal jméno "Buenos Aires". První zápas se odehrál na domácím hřišti klubu proti katalánskému velkoklubu FC Barcelona. Bylo to 25. března 1916 a klub prohrál 0-8. Z politických důvodů byl klub v roce 1931 přejmenován na "Club Deportivo Mallorca" a o osmnáct let později dostal jako důkaz královské přízně přízvisko Real.  Největší úspěchy však zažil klub až v mnohem pozdější době, na přelomu tisíciletí. V té době se klub poměrně pravidelně umísťoval v horních patrech Primera División a nastupoval v Evropských soutěžích. Sezona 1998/99 pro něj byla tou dosud nejúspěšnější. Jako finalista předchozího ročníku Copa del Rey (prohra s FC Barcelona) nastoupil na počátku sezony proti stejnému soupeři, držícímu mistrovský double, i v Supercopa de España. Tam zvítězil v obou zápasech (celkové skóre 3-1) a stal se držitelem domácího Superpoháru. V superpoháru nastoupil ještě v roce 2003. Tentokrát ovšem jako vítěz Copa del Rey (ve finále porazil Recreativo de Huelva 3-0). Podruhé zvítězit se mu však nepodařilo. V cestě stál tentokrát Real Madrid, který otočil dvojzápas a celkovým skóre 4-2 zvítězil on.  Největším úspěchem na Evropské scéně byla účast ve finále posledního ročníku Poháru vítězů pohárů. Po skvělé cestě soutěží, kdy v semifinále porazil i Chelsea FC, se mu stal osudným až finálový soupeř Lazio Řím z Itálie. Výsledek finále byl 2-1 a rozhodl ho v 81. minutě Pavel Nedvěd.  (2002–03) (1998)

Soupiska.

"Více informací naleznete na oficiální webové strénce klubu: www.rcdmallorca.es" "Aktuální k datu 19. února 2011"

Real Club Deportivo Mallorca je španělský fotbalový klub sídlící v přístavním městě Palma na ostrově Mallorca ve Španělsku. Klub hraje španělskou nejvyšší soutěž Primera Division. Byl založen v roce 1916 a své domácí zápasy hraje na Iberostar Stadium. V současnosti tým trénuje bývalý španělský fotbalista Vicente Moreno. Mallorca hraje s červenými dresy a černými trenýrkami. Mezi největší úspěchy Mallorcy se řadí vítězství ve španělském poháru Copa del Rey (2003), vítězství ve Španělském superpoháru (1998) či finálová účast v Poháru vítězů pohárů (1999). Mallorca strávila celkem 26 sezón v nejvyšší soutěži.

Real Club Deportivo Mallorca, S.A.D. (,, "Royal Sporting Club Mallorca") is a Spanish football club based in Palma, in the Balearic Islands. Founded on 5 March 1916 it currently plays in La Liga, holding home games at the Visit Mallorca Stadium with a 23,142-seat capacity.


Životopis.

William Grenville byl synem britského premiéra George Grenville, člena strany Whigů, a jeho manželky Elizabeth Wyndhamové, dcery britského státníka Williama Wyndhama, člena strany Toryů. Studoval v Etonu, Christ Church v Oxfordu a nakonec na Lincoln's Inn. Poslancem Dolní sněmovny se stal roku 1782.  Grenville se brzy stal přítelem a spojencem premiéra a svého bratrance Williama Pitta mladšího a od roku 1784 se stal členem jeho vlády jako pokladník armády. Roku 1789 působil krátce jako mluvčí dolní komory parlamentu a poté se stal ministrem vnitra. Následující rok byl jmenován baronem z Grenville a stal se vůdcem Sněmovny lordů.  Roku 1791 nahradil ve funkci ministra zahraničí Francise Osborna. Doba jeho působení v této funkci byla poznamenána francouzskými revolučními válkami. Grenville byl vůdcem skupiny, která prosazovala válku na kontinentu jako klíčovou podmínku vítězství, na rozdíl od frakce vedené Henrym Dundasem, která doporučovala zaměřit se na boj v koloniích. Grenville opustil úřad roku 1801 spolu s Pittem na protest proti stavu otázky emancipace katolíků.  V letech strávených v opozici se stal spojencem Charlese Jamese Foxe, a když se Pitt vrátil roku 1804 do úřadu premiéra Grenville se k němu nepřipojil. Po Pittově smrti roku 1806 se Grenville stal předsedou koaliční vlády vytvořené jeho spojenci, příznivci Foxe a spojenci bývalého premiéra Henryho Addingtona. Grenville zastával i funkci ministra financí, zatímco Fox přijal úřad ministra zahraničí. Tato vláda nebyl příliš úspěšná, protože se ji nezdařilo uzavřít mír s Francií ani vyřešit otázku emancipace katolíků. Jejím největším úspěchem tak byl zákaz obchodu s otroky platící od roku 1807.  Po pádu vlády v březnu 1807 se Grenville připojil k opozici a stal se spojencem Charlese Greye a whigů, kteří kritizovali španělskou válku za nezávislost. V poválečném období se Grenvile připojil na stranu Toryů, ale do žádné vlády již nevstoupil.  Jeho politickou kariéru ukončila roku 1832 mrtvice. Od roku 1810 až do své smrti roku 1834 zastával také funkci rektora Oxfordské univerzity.

William Wyndham Grenville, 1. baron Grenville (25. říjen 1759 – 12. leden 1834) byl britský státník, člen strany Whigů a premiér. Pocházel ze šlechtické rodiny Grenvillů, jako jediný v britské historii byl během své kariéry předsedou Dolní i Horní sněmovny. Deset let byl ministrem zahraničí (1791–1801), později předsedou vlády (1806–1807).

William Wyndham Grenville, 1st Baron Grenville, (25 October 1759 – 12 January 1834) was a British Pittite Tory and politician who served as Prime Minister of the United Kingdom from 1806 to 1807, though he was a supporter of the British Whig Party for the duration of the Napoleonic Wars.


Život a kariéra.

Sciama se narodil v Manchesteru v Anglii jako syn Nelly Adesové a Abrahama Sciamy. Měl Syrsko-Židovský původ, jeho otec se narodil v Manchesteru a jeho matka se narodila v Egyptě, oba ale měli kořeny v Aleppu v Sýrii.  Sciama získal doktorát v roce 1953 na univerzitě v Cambridgi pod vedením Paula Diraca, jeho disertace se týkala Machova principu a setrvačnosti. Jeho práce později ovlivnila formování skalárně-tenzorové teorie gravitace.  Učil na Cornellově univerzitě, King's College v Londýně, Harvardově univerzitě a Texaské univerzitě v Austinu, většinu své kariéry ale strávil v Cambridgi (50 a 60 léta) a na Oxfordské univerzitě (70 a raná 80 léta). V roce 1983 se přestěhoval z Oxfordu do Terstu, kde se stal profesorem astrofyziky na Mezinárodní škole pro pokročilá studia (SISSA), a konzultantem Mezinárodního centra pro teoretickou fyziku.  Během 90 let dělil čas mezi Terst a Oxford, kde působil jako hostující profesor až do konce života.  Sciama vytvořil spojení mezi některými tématy v astronomii a astrofyzice. Zabýval se rádiovou astronomií, rentgenovou astronomií, kvasary, anizotropií reliktního záření, mezihvězdným a mezigalaktickým prostředím, astročásticovou fyzikou a povahou temné hmoty. Nejvýznamnější byla ale jeho práce v obecné relativitě, s a bez kvantové teorie a černých děr. Pomohl oživit klasickou relativistickou alternativu k obecné relativitě známou jako Einsteinova-Cartanova gravitace.  V začátcích své kariéry podporoval Hoyleovu teoriiustáleného stavu vesmíru, a spolupracoval s jejími hlavními zastánci Hoylem, Hermannem Bondim a Thomasem Goldem. Když ale důkazy začaly v 60. letech hovořit proti ustáleném stavu vesmíru (reliktní záření), Sciama teorii opustil.  Během posledních let života se Sciama začal zajímat o problém temné hmoty v galaxiích. Věnoval se teorii temné hmoty, která se skládá z těžkých neutrin.  Řada předních astrofyziků a kosmologů moderní éry úspěšně absolvovala doktorské studium pod Sciamovým vedením, zejména: Sciama také silně ovlivnil Rogera Penrose, který mu věnoval svou knihu "The Road to Reality". Skupina, kterou vedl v 60. letech v Cambridgi (zahrnovala Ellise, Hawkinga, Reese, a Cartera) se ukázal jako velmi vlivná.  Sciama byl roku 1982 zvolen členem Královské společnosti. Byl také čestným členem Americké akademie umění a věd, Americké filozofické společnosti a Akademické obce Lincei v Římě. Sloužil jako prezident Mezinárodní společnosti pro obecnou relativitu a gravitaci (1980-1984).  V roce 1959 se oženil s Lidií Dinaovou, sociální antropoložkou. Měl s ní dvě dcery.  Jeho práce na SISSA a Oxfordské univerzitě vedla k vytvoření série přednášek na jeho počest, Dennis Sciama Memorial Lectures. V roce 2009 pojmenoval Ústav kosmologie a gravitace na University of Portsmouth novou budovu jeho jménem a o dva roky později získal jeho jméno také nový superpočítač.  Byl ateista.

V populární kultuře.

Sciama byl zobrazen v řadě biografických projektů o svém nejslavnějším studentovi Stephenu Hawkingovi:

Dennis William Siahou Sciama (18. listopadu 1926 – 18./19. prosince 1999) byl britský fyzik, který díky své vlastní práci a práci jeho studentů, hrál hlavní roli v rozvoji britské fyziky po druhé světové válce. Je považován za jednoho z otců moderní kosmologie.

Dennis William Siahou Sciama, (; 18 November 1926 – 18/19 December 1999) was a British physicist who, through his own work and that of his students, played a major role in developing British physics after the Second World War. He was the Ph.D supervisor to many famous cosmologists, including Stephen Hawking, Martin Rees and David Deutsch; he is considered one of the fathers of modern cosmology.


Historie.

Omsk se stal v druhé polovině 20. století milionovým městem, což postupně začalo klást velké nároky na místní MHD. Již v 60. letech byl označen za město, kde je možné podzemní dráhu s přijatelnými náklady vybudovat. Nakonec se však v této době usoudilo, že přednější bude metro vystavět v Čeljabinsku, Omsk měl mít vlastní systém podpovrchové tramvaje.  Tento plán se však při dalším zkoumání ukázal však jako nevhodný a tak byla opět oprášena koncepce podzemní dráhy. Rozhodnutí nakonec padlo v roce 1986, stavět se ale začalo až roku 1992, rok po zániku Sovětského svazu, jež byl na budování honosných podzemních drah velmi štědrý. Plán počítal s třemi linkami (červená, modrá, zelená), které vytvoří přestupní trojúhelník pod centrem města. První projekty stanic byly velkolepé – interiéry působily na svoji dobu supermoderním dojmem, obkladem stanic měly být dekorativní kameny a ocel. Novější návrhy jsou již skornější, počítají s jednolodními, spíše omítnutými než náročně zdobenými, stanicemi.  Budovat se tedy začala první, červená linka, a to její jižní část – úsek mezi stanicemi Tupolevskaja a Rabočaja. Jednalo se o úsek, který by spojil průmyslové závody s centrem města, a po dalším prodloužení západním směrem by se zajistila i doprava té části města na jeho druhé straně, rozkládající se za řekou Irtyš. Na tomto úseku se sice v 90. letech pracovalo, byly však pouze vyraženy tunely a nedošlo již k výstavbě jednotlivých stanic.  V současné době se buduje úsek, vedený na druhé straně řeky, než je ten původní; obě jsou spojeny mostem (po tomto bude metro po svém dokončení jezdit; původní koncepce vést jej tunely pod řekou byla nakonec zrušena). Most byl roku 2005 otevřen automobilové dopravě. V rámci prvního úseku metra mají vzniknout celkem 4 nové stanice (Sobornaja, Kristall, Zarečnaja a Biblioteka imeni Puškina).  Roku 2014 se stavba na systému se zastavila. Poté byl udělen kontrakt ruské firmě "Sibmost" na dokončení 7,5kilometrového (4,7 mil) lehkého metra s pěti stanicemi, od "Biblioteka Pushkina" do "Prospekt Rokossovskogo". V září 2015 bylo oznámeno, že stavba pokračuje, a to s ohledem na vysoké náklady na zachování stabilního stavu již postavených objektů.

Budoucí vývoj.

Po prodloužení první linky východním směrem až přes řeku Irtyš se má začít se i stavbou další, modré linky, vedené dále podél řeky. Biblioteka imeni Puškina se tak stane přestupní stanicí. Výstavba dalších dvou linek není nijak časově rozvržena.

Omské Metro je v současné době v ruském městě Omsk ve stavbě; buduje se úsek o délce celkem čtyř stanic. Celkem je plánován systém čtyř linek. Po otevření se stane po metru v Novosibirsku druhým systémem metra na Sibiři. Naposledy bylo naplánováno otevření první linky v roce 2015, v současné době termín není znám.

Omsk Metro () is a cancelled rapid transit line that underwent various phases of construction from 1992 to 2018 in Omsk, Russia. It was to become Siberia's second metropolitan underground railway system after the Novosibirsk Metro which opened in the mid 1980s. The opening date for the first line was pushed back four times, from 2008 to 2010, then 2015, then 2016. As of 2018, only one station is open and serves as a pedestrian subway. Construction was suspended by the government of the Omsk Oblast in May 2018.


Život.

Svou kariéru začal v armádě. Vystudoval kadetní školu ve Varšavě, načež narukoval k dělostřelectvu. Roku 1794 se jako důstojník zúčastnil obrany Varšavy před pruským vojskem. V bitvě u Maciejowic padl do ruského zajetí. Na přímluvu generála Tormasova byl propuštěn a vstoupil jako major do ruského vojska, kde nakonec dosáhl hodnosti podplukovníka. Roku 1797 ruskou armádu opustil a odešel do Německa, kde začal studovat filosofii a práva. Uchvátilo ho hlavně dílo Kantovo. Roku 1800 natrvalo přesídlil do Francie. Působil v Paříži, poté v Marseille, kde také vydal svá první dvě filozofická díla: "Le bombardier polonais" a "La critique de la raison pure."  Poté pracoval deset let v ústraní. O této etapě Ottův slovník naučný uváděl: „Od té doby Wroński Hoene dával se unášeti blouznivou myslí svou, že v pomyslech svých dostihl zárodků velikých objevův a že jest mu souzeno posvětiti život svůj dobru celé společnosti lidské. Po deset let pracoval v úplném ústraní o rozvinutí filosofických a mathematických svých objevův.“  Roku 1810 v Paříži předložil výsledky svých matematických studií francouzskému institutu a vydal práce "Introduction à la philosophie des mathématiques" (Úvod do filosofie matematiky, 1811) a "Résolution générale des équations de tous les degrés" (Obecné řešení rovnic všech stupňů, 1812).  Ottův slovník o reakci na tato díla soudil: „Avšak výklad jeho podaný v těchto dvou spisech přemrštěného směru a pohrdající všemi autoritami ve vědě, byl příčinou, že institut přiznav Wroński hoenekému pouze jakési známosti formulí mathematických, odsoudil jej jako člověka zbaveného zdravých smyslů. Wroński hoene tím velmi jsa popuzen, vedl od té chvíle urputný boj proti Legendroví, Aragovi, Lagrangeovi, Lacroixovi a jiným učencům franc., což způsobilo trudné jeho položení hmotné.“  Neúspěch ho přivedl do značně složité ekonomické situace, jediným zdrojem jeho příjmů bylo vyučování v malém pařížském penzionátu. Zlomem se stalo setkání s bankéřem Arsonem, přívržencem mysticismu, který se pro Hoene-Wrońského dílo nadchl a podepsal s ním smlouvu, že za zasvěcení do jeho učení mu vyplatí honorář 300 000 franků. Když Arson vystřízlivěl, chtěl smlouvu zrušit, ale Hoene-Wroński dal věc k soudu, který nakonec Arsona přinutil smlouvu částečně dodržet, což značně zlepšilo Wrońského finanční situaci. Peníze mu umožnily znovu se ponořit do studií a také od roku 1818 vydávat časopis "Le Sphinx", kde začal představovat svůj filozofický a nábožensko-politický systém, jenž nazval „mesianismus“.  Tento systém chtěl shrnout do pětidílného spisu, z něhož však vyšly jen dva první díly "Prodrome de la politique moderne" (1831) a "Metapolitique messianique" (1840). V prvním popsal lidstvo jako chorobné, a rovněž to, jak se síly světa formují do dvou protichůdných bloků, které svedou finální zápas. Druhá kniha se více věnuje stavu soudobé Francie. Svou filozofii Wroński nazýval též „achromatickou“, což mělo naznačit, že se dotýká transcendentální pravdy, na niž soudobá filozofie ani teologie nemůže dosáhnout.  Politicky byl konzervativcem, představitelem ultrakatolicismu, přívržencem jezuitů a vášnivým odpůrcem demokracie.  Velké úkoly a zářivou budoucnost v příštích tisíci letech připisoval Slovanům, Rusko je podle něj předurčeno k vůdčímu postavení v Evropě.

Józef Maria Hoene-Wroński (23. srpen 1776, Wolsztyn – 9. srpen 1853, Neuilly-sur-Seine) byl polský filozof a matematik, autor pojmu mesianismus. V matematice se věnoval teorii algebraických a diferenciálních rovnic. Psal francouzsky, ve Francii strávil velkou část života. Roku 1815 své původní jméno Józef Hoene rozšířil na Józef Maria Hoene-Wroński.

Józef Maria Hoene-Wroński (;, ; 23 August 1776 – 9 August 1853) was a Polish Messianist philosopher, mathematician, physicist, inventor, lawyer, occultist and economist. He was born Hoene to a municipal architect in 1776 but changed his name in 1815.


Kariéra.

Vyhrál 200 m volný způsob na Mistrovství Evropy 2008, ve finále dohmátl v čase 1:46,59.  S časy 3:47,69 na 400 m volný způsob a 1:46,37 (německý rekord) na poloviční trati se kvalifikoval na Letní olympijské hry 2008. Na olympiádě skončil pátý na 200 m volný způsob (1:46,00) a sedmnáctý na 400 m volný způsob (3:48,03).

Mistrovství světa 2009 (Řím).

26. července 2009 zvítězil na 400 m volný způsob v čase 3:40,07. Na této trati porazil olympijského vítěze a mistra světa na 1500 m volný způsob Oussamu Mellouliho z Tuniska, kterého přefinišoval v posledních 50 metrech. Paulův rekord byl téměř o tři sekundy lepší, než měl osobní rekord a o 0,01 s pod světovým rekordem Iana Thorpa, který platil od roku 2002.  28. července Biedermann opět zvítězil, když porazil na dvousetmetrové kraulové trati nejlepšího olympionika všech dob, Michaela Phelpse. Paul Biedermann dosáhl času 1:42,00 a ze svého osobního rekordu během pouhého jednoho roku ukrojil čtyři sekundy.

Mistrovství světa v krátkém bazénu 2010 (Dubai).

Na tomto mistrovství Paul Biedermann zvítězil na 400 m volný způsob, když porazil opět Oussamu Mellouliho téměř shodným způsobem jako na Mistrovství světa v Římě.  Na poloviční trati, ačkoli nastupoval jako světový rekordman, skončil až na pátém místě. Vítězem se stal Ryan Lochte, který Biedermanna porazil o více než sekundu.

Mistrovství světa 2011 (Šanghaj).

Paul vyhrál tři bronzové medaile - 200 a 400 m volný způsob a 4×100 m polohová štafeta. Na dvoustovce dohmátl za Michaelem Phelpsem o 0,09 s, ve štafetě na 4×200 m volný způsob ho porazil o 0,33 s, avšak ani to nestačilo a německá štafeta dohmátla na nepopulárním čtvrtém místě.

Paul Biedermann (* 7. srpna 1986) je německý plavec, mistr světa v dlouhém bazénu a držitel čtyř světových rekordů (200 a 400 m volný způsob v dlouhém i krátkém bazénu). Také získal ocenění Nejlepší evropský plavec (European Swimmer of the Year) roku 2009 a Německý sportovec (Sportler des Jahres), taktéž za rok 2009.

Paul Biedermann (born 7 August 1986) is a German retired competitive swimmer, a 400 metre freestyle long course world champion, and former 200 metre freestyle long course world champion. He holds the long course and short course world records in the 200 meters freestyle, and the long course world record in the 400 meters freestyle.


Děj.

Na počátku tohoto příběhu muž, který zde vystupuje coby první osoba, sedí ve vlaku. Cesta trvá už druhý den a jediní s ním stálí tři cestující jsou dva starší manželé, advokát a žena utrápeného výrazu, a jakýsi zvláštní mladý pán s bílými vlasy, který se stále chová neklidně a občas vydává zvláštní, pro něho charakteristický zvuk, něco jako zakašlání nebo náznak smíchu, a který se s nikým nebaví.  Když na další stanici přistoupí stařec, který je jistě obchodník, a mladík, nejspíše obchodní příručí, dají se ti dva do živého hovoru o všem možném. Ten však není tak důležitý jako rozhovor manželů, kteří se začnou bavit o rozvodech a podobných věcech. Postupně se k debatě přidá celé kupé, nejprve stařec, který tvrdí, že počet manželských potíží pramení ze vzdělání a že bylo lepší, když si lidé partnera nevybírali. Proti tomu protestuje dáma, která tvrdí, že každý má právo si vybrat. Debatu sleduje mladý muž, který také přidá svůj příběh, a tak dále. Když poté stařec vystoupí, dáma začne vyprávět o tom, jak pochybné byly jeho názory a tvrdí, že jen láska může posvětit manželství. Jenže v tu chvíli se k hovoru přidá onen bělovlasý pán, který tvrdí, že žádná láska kromě smyslné neexistuje, že je to netrvalý stav a podobně. Nakonec řekne, že on je Pozdnyšev, muž, který zabil svou ženu. Tím debata skončí. Pak se manželé odstěhují do jiného vozu, příručí usne a Pozdnyšev se dá do hovoru s mužem první osoby. Říká, že právě to, čemu říkají láska, ho dovedlo k vraždě a s vypravěčovým svolením mu poví svůj dlouhý příběh.  Nejprve mluví o tom, jakým mužem byl před sňatkem. Tvrdí, že byl takový jako všichni mladí muži z jeho vrstvy, možná o něco lepší, přesto však strašný. Na rozdíl od nich se oddával ženám pouze v zájmu svého zdraví a zcela slušně. Říká, že byl tenkrát dokonce pyšný na to, o kolik lepší je než ostatní lidé, a podrobně popisuje hrůznost svého chování a při popisu svého života rozvíjí mnohé teorie o strašlivé propasti, do které upadá celá společnost, o tom, že věda, tedy lékaři, toto strašné nebezpečí úplně podporují a tím jsou ještě horší. Dokazuje, že sukničkářství je nemoc, závislost, podobně jako alkoholismus nebo morfinismus.  Zatímco vypráví svůj vlastní příběh, o tom, jak nalezl ženu, kterou zvolil za svoji, o jejich strašných líbánkách, při kterých se začali hádat, nevědouce sami proč, o tom, jak se jim narodily děti, které jim měly pomoci udržet vztah, ale které jim naopak způsobily větší potíže... Zatímco to všechno vypráví, jako vsuvku mezi svá slova vkládá bezpočet převratných teorií (mimoto také svoje charakteristické zvuky), které se týkají lidské sexuality, vztahu muže a ženy, věcí týkající se pohlaví a dětí.  Kreutzerova sonáta se objeví v době, ve které Pozdnyšev popisuje, proč zabil svou ženu a co k tomu vedlo. V té době už byly děti o dost starší a on se často hádal kvůli zbytečnostem se svou ženou, stále krásnou, přestože středního věku. A její Krása vedla k ještě horším věcem. Do domu se dostal jakýsi muž, který uměl dobře hrát na housle. Žena v té době výborně ovládala klavír, proto se také seznámili. Pozdnyšev tušil nebezpečí, viděl v něm člověka, jakým byl on sám před sňatkem, ale odmítl zahnat ho, čímž mohl všechno zastavit, protože by tím dal najevo svůj strach. A tak se žena s tím mužem nepřestala stýkat a když se právě dostali ke koncertu, na kterém společně hráli onu osudnou sonátu, nachýlilo se ke konci celého příběhu.

Adaptace.

Divadelní hra.

Novela byla přepsána na hru americkým dramatikem Langdonem Mitchellem a měla premiéru na Broadwayi 10. září 1906. Roku 2007 ve Wellingtonu na Novém Zélandu byla dále poprvé zahrána zbrusu nová divadelní hra zvaná Kreutzer, která užívala prvky tance, hudby (Beethoven a Janáček), činohry a multimediální projekce. Adaptace, režie a choreografie byla prací Sáry Brodie. Přepracovaná verze byla předvedena na Aucklandském festivalu v Aucklandu v březnu 2009.

Kreutzerova sonáta je novela ruského spisovatele Lva Nikolajeviče Tolstého píšícího v žánru kritického realismu. Autor se v ní rozepisuje na téma problémů sexuality a vyjadřuje (ačkoli ne přímo) převratné názory ohledně toho, jak by se lidé měli v pohlavním životě chovat. Kniha vyšla v roce 1889.

The Kreutzer Sonata (, ) is a novella by Leo Tolstoy, named after Beethoven's Kreutzer Sonata. The novella was published in 1889, and was promptly censored by the Russian authorities. The work is an argument for the ideal of sexual abstinence and an in-depth first-person description of jealous rage. The main character, Pozdnyshev, relates the events leading up to his killing of his wife: in his analysis, the root causes for the deed were the "animal excesses" and "swinish connection" governing the relation between the sexes.


Klubová kariéra.

Vyrůstal v Třemošnici na Pardubicku, kde se v mládí naučil hrát fotbal. Profesionální kariéru začal ve Slavii Praha, odkud v roce 1997 přestoupil ještě jako dorostenec do Bayernu Mnichov. Přestože v tomto německém velkoklubu působil tři sezóny, v německé Bundeslize za něj odehrál jen jediné soutěžní utkání. V roce 2000 přestoupil do druholigového 1. FC Norimberk, během první sezóny zde odehrál 9 utkání a postoupil s klubem do nejvyšší soutěže. V sezóně 2002/03 jeho klub sestoupil do 2. bundesligy a Jarolím přestoupil do prvoligového klubu Hamburger SV (Hamburk). Zde zůstal až do června 2012, kdy mu skončila smlouva a jako volný hráč přestoupil do francouzské ligy do týmu Evian Thonon Gaillard FC, kde podepsal roční kontrakt s opcí. Působil zde pouze 3 měsíce a v listopadu 2012 se s klubem z osobních důvodů domluvil na předčasném ukončení angažmá. Za francouzský klub odehrál 5 ligových zápasů.  V lednu 2013 odmítl nabídku z druholigového německého Kaiserslauternu. Zájem o něj měla i Slavia Praha. Variantou bylo i působení Davida Jarolíma v německém Hamburku v realizačním kádru.

FK Mladá Boleslav.

V lednu 2013 nakonec podepsal roční kontrakt v Mladé Boleslavi. V české lize debutoval v prvním ligovém zápase jarní části sezóny 2012/13 24. února 2013 proti hostující Příbrami. V 72. minutě zahrával rohový kop a příbramský obránce Tomáš Hájovský si ve vápně srazil míč do vlastní sítě. Mladá Boleslav zvítězila 1:0. V sezóně 2012/13 se probojoval s Mladou Boleslaví do finále českého fotbalového poháru proti Jablonci. Zápas dospěl po remíze 2:2 do penaltového rozstřelu, který mladoboleslavští prohráli poměrem 4:5. David svůj pokus proměnil. Po sezoně 2013/2014 (kdy jej vedl jako trenér jeho otec Karel Jarolím) ukončil ze zdravotních důvodů hráčskou kariéru. Celkem odehrál za Mladou Boleslav 39 ligových utkání a vstřelil jeden gól (23. února 2014 proti FC Slovan Liberec, remíza 2:2).

Reprezentační kariéra.

David Jarolím prošel všemi mládežnickými výběry České republiky počínaje reprezentací do 15 let. Za výběr České republiky do 21 let odehrál celkem 11 utkání (7 výher, 2 remízy a 2 prohry) a dal 2 góly.  V A-mužstvu České republiky debutoval 8. října 2005 v domácím kvalifikačním utkání proti Nizozemsku, v 76. minutě střídal na hřišti Jiřího Štajnera. Utkání skončilo porážkou ČR 0:2.  David Jarolím se zúčastnil 2 vrcholových fotbalových turnajů:  Bilance Davida Jarolíma za A-mužstvo České republiky: 29 zápasů, 14 výher, 9 remíz, 6 proher, 1 vstřelený gól.  Góly Davida Jarolíma za reprezentační A-mužstvo České republiky

Benefice v Hamburku.

V závěru března 2015 pro něj jeho bývalý klub Hamburger SV uspořádal benefiční zápas, v němž se střetl výběr Hamburku s jeho výběrem. Oslavenec nastoupil za oba týmy. Na utkání bylo přítomno cca 32 000 fanoušků a mnoho spoluhráčů z klubu i reprezentace, rovněž rodina Davida Jarolíma včetně otce Karla.  HSV: David Jarolím (2. poločas), Jaroslav Drobný, Tomáš Ujfaluši, David Rozehnal, Norman Lessmann, Marcell Meyer, Dennis Aogo, Thimothée Atouba, Sergej Barbarez, Stefan Beinlich, Guy Demel, Vahíd Hášemíján, Marcell Jansen, Mehdi Mahdavikia, Mladen Petrič, Bastian Reinhardt, Piotr Trochowski, Rodolfo Esteban Cardoso, Stefan Wächter, Thomas Doll. Trenéři: Bruno Labbadia, Thorsten Fink.  Tým Jarolím: David Jarolím (1. poločas), Jaromír Blažek, Daniel Zítka, Lukáš Jarolím, Milan Fukal, Zdeněk Grygera, Marek Jankulovski, Stefan Kück, Pavel Kuka, Pavel Mareš, Marek Nikl, Adam Petrouš, Karel Poborský, Vladimír Šmicer, Roman Týce, Stanislav Vlček, Jan Koller. Trenéři: Klaus Augenthaler, Karel Jarolím.

Funkcionářská kariéra.

V lednu 2015 se stane sportovním ředitelem FK Mladá Boleslav, kde působil tou dobou na postu hlavního trenéra jeho otec Karel Jarolím.

Rodina.

Jeho otec Karel Jarolím je bývalým hráčem Slavie Praha a československým reprezentantem a současným fotbalovým trenérem, bratranec Marek Jarolím a bratr Lukáš Jarolím jsou také fotbalisté a sestra Anet Jarolímová hraje závodně florbal. Manželka Denisa Jarolímová, dcera Ella Jarolímová 14.09.2010, syn Lucas Jarolím 11.06.2013,dcera Sofie Jarolímová 13.12.2016

David Jarolím (* 17. května 1979, Čáslav) je bývalý český fotbalový záložník a reprezentant, hráčskou kariéru zakončil v roce 2014 v klubu FK Mladá Boleslav. Dlouhou dobu působil v Německu, kde hrál za FC Bayern Mnichov, 1. FC Norimberk a Hamburger SV, a krátce ve Francii v klubu Evian Thonon Gaillard.

David Jarolím (; born 17 May 1979 in Čáslav) is a Czech former footballer and current manager of FC Slavoj Vyšehrad's U19 team.


Historie.

Roky 1994 - 1998.

Festival se poprvé konal v roce 1994 za účasti několika set lidí v Hostomicích u Berouna a vystupovaly na něm převážně soundsystémy z Velké Británie, známí byli především britští Spiral Tribe a Mutoid Waste Company. Cizinci převažovali též mezi účastníky, zatímco v Česku byla tato hudební scéna úplnou novinkou. Následující rok na stejném místě již vystoupily první české soundsystémy, například dodnes fungující Cirkus Alien. Návštěvnost opět nepřekračovala několik stovek lidí. Další ročník již přilákal kolem 1500 účastníků, přičemž zájem médií byl stále téměř nulový.  Další rok (1997) se festival musel přestěhovat jinam, jelikož zastupitelstvo obce Hostomice si ho na svém území dále nepřálo. Jako nová lokalita bylo vybráno místo poblíž Staré Huti u Dobříše. Zájem médií se již zvýšil stejně jako návštěvnost, která v tomto a dalším ročníku dosáhla 2 až 3 tisíc lidí. Pozemky zatím všech ročníků byly řádně pronajaty a policie akci jen monitorovala, popř. korigovala dopravní situaci.

Roky 1999 - 2004.

Festival pořádaný ve dnech 30. července - 4. srpna 1999 v Hradčanech u Ralska proběhl na nelegálně obsazeném pozemku, jenž patřil několika, většinou státním subjektům. Přesto akce proběhla bez větších problémů na základě neformální dohody mezi představiteli freetekno komunity a státních orgánů. Návštěvnost se pohybovala kolem 4 tisíc osob.  CzechTek v roce 2000 se konal na nelegálně obsazené louce patřící soukromému vlastníkovi u jihočeské Lipnice. Účast byla odhadována na přibližně 5-6 tisíc lidí. Akce vzbudila velkou pozornost médií a následně veřejnosti, kde se setkala převážně s kritikou. Kritizováno bylo jak nelegální zabrání cizího pozemku, hygienická situace i hluk. Ve větší míře byla na místě přítomna policie, která ale nakonec nezasáhla. Přesto byla atmosféra festivalu samotnými účastníky hodnocena jako poněkud stísněná, a to i vzhledem k všudypřítomnému bahnu. V médiích bylo zdůrazňováno též užívání nelegálních drog, přičemž zadrženi byli patrně dva lidé. Pro podezření z nadměrného užití drog byly hospitalizovány další dvě osoby. Velká část návštěvníků opustila místo na konci víkendu, ale festival pokračoval až do středy, kdy byl na nátlak úřadů ukončen, v tu dobu se na louce pohybovalo již jen několik stovek lidí. Na místě zůstalo značné množství odpadků, které musely být odklizeny na náklady obce a nájemce pozemku.  Kritika se snesla též na policii a ministra vnitra Stanislava Grosse. Starostové, občané i chataři z přilehlých obcí si stěžovali na nečinnost policie a konání festivalu CzechTek toho roku považovali za vážné porušení zákonného pořádku a již během konání festivalu požadovali policejní zásah za účelem jeho rozehnání. Představitelé policie proti tomu namítali, že větší nasazení policistů na nedobrovolné rozpuštění akce s tak masovou návštěvností by mohlo způsobit vážné problémy. Nájemce pozemku později podal trestní oznámení na údajné pořadatele CzechTeku.  Další ročník se odehrál ve dnech 27. - 30. července 2001 na obecní louce u Doks poblíž Máchova jezera. Původně byl pro festival zajištěn legálně pronajatý pozemek, kde ale byla na poslední chvíli akce znemožněna úřady, proto byla na příslušné infolince oznamována lokalita jižně od Prahy v obci Lešany, což byla pravděpodobně jen mystifikace pro zmatení policie. Nakonec začaly soundystémy v pátek večer najíždět na louku u Doks a první z nich začal hrát až v 1 hodinu po půlnoci. O víkendu se již na místě nacházelo 8 - 12 tisíc lidí. Policie zpočátku bránila vjezdu na místo umístěním značky „zákaz vjezdu“ a vybíráním pokut. Jelikož se tam přesto účastníci dostávali pěšky, byly na přístupovou cestu pokáceny stromy, aby byla zneprůjezdněna. Policie ale nakonec pro obrovskou návštěvnost pokusy o úplné znemožnění festivalu vzdává, a to i proto, že kvůli zákazům vjezdu došlo k ucpání okolních silnic. Zřejmě po zkušenostech z minulého ročníku, resp. s poměrně silnou policejní přítomností, na festival nepřijela řada velkých zahraničních soundsystémů, nepřijeli ani domácí Cirkus Alien, kteří se v té době nacházeli v Itálii. Na ročníku 2001 se již vzhledem k rychle rostoucí oblibě freetekna dával větší důraz na úklid a hygienickou situaci. Přestože byla vybrána lokalita poměrně vzdálená od obydlených oblastí, starosta obce Doksy velmi tlačil na ukončení festivalu. Na festivalu se v neděli objevilo velké množství policistů, kteří soundsystémy obcházeli s prohlášením starosty, že akce údajně porušuje tři platné zákony a měla by být ukončena, které nejprve všechny soundsystémy uposlechly a přestaly hrát a velká část přítomných začala odjíždět, po chvíli se začala hudba ozývat znovu. Festival zcela skončil až v pondělí ráno. Kromě dalšího nenásilného střetu s místními úřady a policií, se už začaly objevovat též první výtky, že freetekno v České republice přitahuje též značné množství lidí, kteří nechtějí respektovat určité zákonitosti akcí typu "DIY" („udělej si sám“), tedy že se přijíždějí jen nevázaně pobavit a nestarají se o to, jak osobně přispět ke konání festivalu a jeho dobrému jménu či vztahu k veřejnosti.  Ročník 2002 se konal na pronajatém pozemku poblíž obce Andělka ve Frýdlantském výběžku v severních Čechách. Organizátoři se též pokusili akci ohlásit starostce obce Višňová Marii Matuškové, pod kterou Andělka patří, pod záminkou, že půjde o oslavu narozenin. Ta ale dle svých slov jejich záměr prohlédla. Nejdříve kontaktovala policii i krajskou radu a připravovala se na minimalizaci předpokládaných škod. Později se však rozhodla brát věci pozitivně a se zástupci „technařů“ začala spolupracovat. Zájem médií o akci byl opět velmi silný, ale až na výjimky (např. TV Nova) nebyly reportáže pojímány jako popis nežádoucího jevu. Ačkoliv se na festival sjelo asi 20 tisíc lidí, obešel se bez podstatných konfliktů, byl zorganizován i úklid, a jak ze strany účastníků, tak i místní samosprávy panovala doslova spokojenost. O pozdějších pokusech uspořádat jiný hudební festival na tomto místě, ale už obecní rada rozhodla negativně.  Roku 2003 byl festival pořádán na pronajatých loukách v okolí obce Ledkov u Kopidlna. Policie nezasahovala a festival byl částečně organizovaný - vybíral se příspěvek na pronájem, na místě byly hlídky hasičů, stálo zde několik stánků s občerstvením, které nepatřily k soundsystémům, na něž si řada účastníků stěžovala. Stěžovali si též obyvatelé obce Ledkov na hluk. Celkově se na akci objevilo asi 40 tisíc lidí a přes 110 soundsystémů.  Festival roku 2004 byl menší než v roce předešlém. Dorazilo na něj zhruba 20 tisíc lidí a 165 soundsystémů. Konal se u obce Boněnov v západních Čechách. Pozemek byl obsazen bez vědomí majitele a v médiích byly mnohokrát probírány stížnosti Libora Lúdika, na to že mu účastníci zničili majetek. Ve skutečnosti byl ale jen nájemcem, zatímco skutečný majitel byla firma Agro Kraun a Lúdik na pozemku měl dle smlouvy za úkol sekat trávu a jako protihodnotu mohl pobírat příslušné státní dotace. Jednatel firmy Agro Kraun později vyjádřil lítost nad tím, že ho organizátoři nekontaktovali, jelikož by jim dle svých slov vyšel vstříc. V době konání párty však nebyly majetkové poměry na pozemku zcela zřejmé, protože byly součástí dobíhajícího majetkoprávního řízení. Tehdejší nový premiér Stanislav Gross jako současně i ministr vnitra vydal pokyn, že policie může proti technoparty zasáhnout silou. Po několikadenní akci se skutečně na místě objevili těžkooděnci v síle asi 800 mužů, kteří za pomoci vodních děl a slzného plynu párty rozehnali. Policisté nejprve chtěli zabavit aparaturu, několik kusů techniky opravdu získali. V tu chvíli byl počet policistů ještě malý a účastníky k odjezdu nepřiměli. Přivolané posily ale již zafungovaly a lidé místo velmi rychle opustili. V pozdějších diskusích i článcích v médiích se často objevoval názor, že policie měla zasáhnout dříve.

Rok 2005.

CzechTek 2005 se stal jednou z nejvýznamnějších českých událostí roku. Probíhal ve dnech 29. - 30. července u obce Mlýnec poblíž Tachova. Již od počátku byl provázen nebývalými konfrontacemi s policií a pro premiéra Jiřího Paroubka a ministra vnitra Františka Bublana se ještě před očekávaným začátkem festivalu na konci července stal prvořadým politickým tématem.  Před očekávaným začátkem festivalu v pátek 29. července se šířily některé dezinformace ohledně místa konání. 28. července bylo vydáno tiskové prohlášení komunity, jež se zde označuje jako „účastníci festivalu“, ve kterém opět není sděleno místo konání, ale uvádí se v něm, že letošní ročník proběhne na již pronajatém pozemku, mluví se zde i o zajištění základního vybavení pro takový festival - a sice o mobilních toaletách či pitné vodě. Signatáři tvrdili, že akce je tedy zcela legální a žádají policii o korektní postup a pomoc při organizaci dopravy a novináře o objektivní informování. Též upozorňovali na to, že po festivalu bude zorganizován úklid areálu. Místo konání bylo poté zveřejněno a první účastníci se začali na louku poblíž sjezdu z dálnice D5 sjíždět hodinu po půlnoci. Policie se ale hned snažila v dalším nájezdu zabránit tvrdíce nejprve, že majitel souhlas s konáním akce odvolal, když se ukázalo, že to není pravda, začala se policie odvolávat na nesouhlas majitelů okolních pozemků, přes které měl být zajištěn přístup. Zajímavostí je, že majitelem pozemku byl opět jako předchozí rok Constantin Plesky, resp. jeho firma Italinvest, jehož pozemky byly roku 2004 obsazeny bez svolení. Tentokrát šlo o pozemky, u kterých žádné soudní řízení neprobíhalo a vlastnictví tak nemohlo být zpochybněno. Dle dochované smlouvy Plesky o festivalu věděl, což vyvrací i pozdější tvrzení státních orgánů, podle kterých Plesky vydal souhlas s konáním „narozeninové oslavy s maximálně 50 účastníky“.  Ještě v noci byl policií uzavřen příslušný sjezd z dálnice D5, aby se tak zabránilo příjezdu dalších účastníků a hlavně automobilů s technikou. Řidiči těchto vozidel ale nechtěli jet po dálnici dál a zůstali zde stát, čímž došlo k zablokování celé dálnice na několik hodin. Došlo zde k porušení oplocení dálnice a lidé se pokoušeli tudy dálnici opustit. V tom jim ale policie též zabránila. Mezitím premiér Jiří Paroubek vydal ministru vnitra Františku Bublanovi pokyn, aby policie zasáhla co nejrazantněji. Na dálnici se zatím policejní vyjednavač snažil o dohodu s technaři, kteří stále nechtěli uvolnit komunikaci jelikož podle nich policie na takový postup neměla právo. Lidem uvězněným již od noci v koloně dlouhé přes 10 kilometrů pomáhala církevní charita. Nakonec zde byli nasazeni těžkooděnci a vodní děla díky nimž byla dálnice uvolněna. Těžkooděnci se pak přesunuli na louku, kde zatím ještě probíhal festival. V tuto chvíli už se v médiích a v prohlášeních některých politiků objevily první pochyby o přiměřenosti zásahu.  Policie místo konání obklíčila a nepouštěla tam další automobily. Někteří lidé, kteří už na louce byli, odešli, nebo se snažili odjet přes zátarasy i se svými auty, jiní zase na akci mířili pěšky. Spousta lidí čekala na tmu, aby se na akci nepozorovaně dostala. Auta účastníků čekala na různých místech podél dálnice, zatímco policisté kontrolovali dálniční sjezdy.  V sobotu ráno bylo na louce již asi 5 tisíc lidí, kteří se sem dostali v noci po různých polních a lesních cestách. Policie kontaktovala vlastníky okolních pozemků a zjišťovala u nich, jak byly poškozeny, ti údajně podali trestní oznámení. Kolem poledne bylo v okolí CzechTeku asi tisíc policistů i s vrtulníkem. Další přijeli odpoledne. Zatímco starosta Přimdy naléhal na policii, aby vytlačila účastníky CzechTeku z louky (ti se totiž podle něj nacházeli částečně i na jeho pozemcích), obyvatelé okolních osad sepsali petici, aby policie naopak technoparty umožnila, protože tím by z těchto vesnic zmizely stovky aut a tisíce lidí, kteří tam vyčkávali. V 16:30 policie vyzvala účastníky, aby místo opustili.  Před pátou hodinou odpoledne vyrazila proti technařům rojnice těžkooděnců a snažila se je vytlačit z louky. Zásah pokračoval až do nočních hodin a vyžádal si desítky zraněných na obou stranách. Část technařů totiž rojnici vyrazila naproti, valila proti policistům balíky slámy a házela po nich různé věci. Ze strany policie byl masově používán slzný plyn či dělbuchy a těžkooděnci zhusta použili obušky. Záběry a fotografie ze zásahu se okamžitě objevily v médiích a vzbudily velký rozruch.  Vládní politici, zejména premiér Jiří Paroubek a ministr vnitra František Bublan zásah obhajovali jako nutnost, zatímco opozice ho naopak silně kritizovala za nepřiměřenost. Často padala srovnání s policejními zásahy za komunistického režimu před rokem 1989. Podobně zásah vnímala i větší část společnosti. V průzkumech veřejného mínění se lidé dělili na podporovatele zásahu a odpůrce přibližně půl na půl. Ale i zastánci ukončení technoparty často označovali policejní zásah za selhání a zbytečnou brutalitu. Samozřejmě se objevila řada hlasů, které zásah naopak schvalovaly.  V dalších dnech tyto události patřily k hlavním tématům v médiích a vyjádřila se k nim celá řada osobností. Zásah odsoudil tehdejší prezident Václav Klaus. Bývalý prezident Václav Havel účastníky CzechTeku též podpořil. Senátní výbor označil zásah za nepřiměřený a senát schválil usnesení, podle kterého ho měla prošetřit komise ministerstva vnitra. Kromě těch argumentů proti zásahu, které se týkaly rizik spojených s tak masivním nasazením těžkooděnců proti obyvatelstvu, se též přetřásaly náklady na celou policejní akci, jež byly vyčísleny na 31 milionů korun, čímž dalece převýšily škody způsobené na zemědělsky využívaných plochách.  Další vyšetřování událostí u Mlýnce se vleklo ještě několik let, ale jasné výsledky nepřineslo. V roce 2007 ministr vnitra Ivan Langer vyšetřování odložil s tím, že se již nedají dohledat potřebné důkazy. V lednu 2009 vyšetřování oprávněnosti zásahu ukončilo nejvyšší státní zastupitelství s výsledkem, že policie postupovala podle platných zákonů. V civilním sporu se několik účastníků domohlo omluvy a odškodnění v několika jednotlivě projednávaných případech. I v dalších letech tato událost občas rezonovala ve veřejném prostoru, zejména v souvislosti s osobou tehdejšího předsedy ČSSD a premiéra Jiřího Paroubka.

Roky 2006 a 2007.

Po zkušenostech z minulého roku byl následující ročník pořádán ve spolupráci s policií a Armádou České republiky v prostoru Vojenského újezdu Hradiště. Účast dosáhla v odhadu rekordních 50 tisíc návštěvníků. Způsob organizace, konkrétně těsná spolupráce se státní správou, vyvolala jistou nevoli u části freetekno komunity. Počet účastníků a jejich skladba, obrovský zájem médií, policie a politiků se patrně staly neúnosnými pro hlavní představitele této komunity, a proto se 4. dubna 2007 na nejsledovanějších webových stránkách této komunity objevilo prohlášení o ukončení tradice CzechTeku.

Organizace.

V prvních letech šlo o událost zorganizovanou především zahraničními soundsystémy, postupně však účast domácích hudebních seskupení rostla s tím, jak se rozrůstala celá tato komunita v české společnosti. Zahraniční účast ale zůstávala nadále silná jak mezi návštěvníky, tak mezi hudebníky. Jednalo se zde zejména o soundsystémy z Velké Británie a Francie, ale i řady dalších evropských zemí.  Zpočátku se jednalo o subkulturu v této zemi málo početnou a málo známou a zástupci státu a místní samosprávy s těmito spontánně vytvářenými kulturními festivaly neměli žádnou zkušenost. Nebyly zde tedy žádné podstatné konflikty s veřejností, ani problémy se zajištěním pozemků. Později již v souvislosti s růstem návštěvnosti i s rostoucími zkušenostmi představitelé obcí nebyli již zdaleka tolik ochotní vycházet organizátorům vstříc, proto vyvstala potřeba jisté konspirace, kvůli minimalizaci možných problémů. V tomto se organizátorům hodilo rozšíření internetu a mobilních telefonů. Zatímco původně byli lidé na festival zváni pomocí plakátů a letáků, které se nijak netajily místem konání, později již bylo uvedeno pouze telefonní číslo, na kterém od určitého okamžiku bylo nahrané sdělení s místem srazu, později pak i webová stránka, kde se toto místo několik hodin před zahájením objevilo.  Organizátoři se obvykle snažili zajistit si pozemek legálně formou pronájmu, ale v některých letech se přesto stalo, že vytipovaný pozemek byl obsazen nelegálně bez vědomí majitelů. S masovou účastí, jíž lze vysledovat od přelomu milénia, narůstaly konflikty s místním obyvatelstvem a majiteli pozemků či majiteli sousedních pozemků. Tento konflikt byl výrazný zejména v letech 2000 a 2004. Příčiny konfliktů s majiteli okolních pozemků z roku 2005 nejsou zcela jasné, jelikož prohlášení policie a politické reprezentace vnášejí do tehdejších událostí zmatek. Kvůli riziku znemožnění festivalu byla užívána taktika náhlého obsazení vytipovaného místa obrovským počtem účastníků a automobilů, včetně větších vozidel patřících jednotlivým soundsystémům. Policie se pak zalekla tlaku na okamžité rozpuštění festivalu s obavou, aby v tak velkém davu nedošlo k panice a následným škodám na zdraví na obou stranách. Ročník 2005 byl policií takto rozpuštěn a opravdu se jednalo o zásah velmi problematický.  Pokud se mluví o „organizátorech“, nelze si představit, že CzechTek měl nějaký organizační tým, který by celou akci do detailu připravoval a který by byl nějak snadno dohledatelný. Skuteční pronajímatelé pozemků obvykle zůstávali v anonymitě a přesný průběh festivalu zjevně určovala invence každého účastníka, který nějakým způsobem na tomto festivalu vystupoval. I pozdější úklid byl zcela dobrovolný, jakož i případný příspěvek na uhrazení nájmu. Určitou původní sjednocující myšlenkou festivalu bylo, že každý účastník by se měl nějakým způsobem snažit přispět k průběhu festivalu - ať už hudební produkcí, předváděním jiného umění, pomocí s úklidem, či občerstvením. Toto je myšlenka, jenž se označuje jako DIY z anglického "Do it yourself" (udělej si sám). Později tuto atmosféru festivalu narušovali někteří podnikaví lidé, kteří se na festivalu snažili prodávat předražené občerstvení, vybírali parkovné, rostly i problémy s účastníky samotnými - přijíždělo stále více lidí, kteří se snažili pobavit za každou cenu a zůstával po nich nepřiměřený nepořádek, či se po cestě na festival nebo z festivalu dopouštěli vandalského jednání.

Hudba.

CzechTek vzhledem ke své „svépomocné“ organizaci pochopitelně nebyl nijak konkrétně hudebně zaměřený. Většina vystupujících soundsystémů hrála zejména hudbu z hudebního směru tzv. freetekna, což je undergroundová obdoba tzv. klubového techna rozvíjejícího se ve stejné době v oblasti městských klubů nebo placených venkovních festivalů. Systémy též hrály další odnože elektronické hudby, např. house, hip hop, techno, reggae nebo velmi populární drum and bass. S pozdějšími ročníky byla paleta nabízených stylů stále pestřejší. Objevovaly se též hudební skupiny hrající živě na hudební nástroje, jakož i umělci nabízející jiné druhy umění. Přes to všechno byl CzechTek především festival freetekna. Soundsystémy hrály často hudbu odpovídající náladě posluchačů, takže v noci u nich převažovala rychlejší, tanečnější hudba, zatímco přes den hrály hudbu poněkud klidnější. Ohledně hudební produkce vznikal určitý právní konflikt kvůli tomu, že hudební produkce nebyla nijak evidována, nikdo tedy neplatil případné poplatky Ochrannému svazu autorskému.

Vztah ke společnosti, policie, média.

Vztah médií i společnosti k CzechTeku se postupně vyvíjel. První ročníky měly ohlas jen v místním tisku a ani policie o akci nejevila zájem. Přesto se již vyskytovaly konflikty s místními obyvateli, což nakonec vedlo k opuštění lokality u Hostomic. Ani na nové lokalitě policie nijak nezasahovala, přičemž ročník 1998 s účastí 3 tisíc lidí se objevil v celostátním zpravodajství. Tento mediální ohlas byl až na výjimku spíše pozitivní. Další ročník konaný ve vojenském prostoru Ralsko byl již více mediálně pokrytý, rostly i protesty místních obyvatel. Rok 2000 konaný na nelegálně obsazeném soukromém pozemku v jižních Čechách přinesl masivní mediální zpravodajství, vzhledem k silným protestům obyvatel, chatařů a vlastníků pozemků. Převážně negativní zpravodajství se soustředilo zejména na problémy s hygienou. Roku 2002 vzhledem ke specifické situaci ve vztazích mezi účastníky, místní samosprávou a obyvateli vyznívalo zpravodajství k technařům převážně smířlivě, zatímco další rok se probírala hlavně otázka legálnosti takového festivalu.  Roku 2004 byl odpor místních obyvatel opět velmi silný, dále zde byl problém s ne úplně jasným zajištěním pozemků, což policii opravňovalo k vyklizení lokality. K zásahu došlo až po čtyřech dnech, kdy již většina účastníků z místa odjela, nebo právě odjížděla. Zásah policie vyvolal velký ohlas veřejnosti. Část lidí si myslela, že zásah měl přijít dřív, dalším zase připadal neadekvátní. Objevily se též petice na internetu a vyjadřovali se k němu někteří aktivisté. Policie ale nechala v podstatě CzechTek bez větších problémů proběhnout.  Roku 2005 se CzechTeku dostalo značné pozornosti ze strany politiků. Kontroverzní policejní zásah a nemalé problémy, který způsobil i lidem, kteří se CzechTeku nijak neúčastnili, z něj udělal jednu z nejvýraznějších mediálních událostí roku. Tehdejší předseda vlády Jiří Paroubek a jeho ministr vnitra František Bublan ve spolupráci s policií se snažili pod různými důvody znemožnit už samotný začátek festivalu. Došlo tak k mnohahodinovému zastavení provozu na dálnici D5 i na některých dalších komunikacích, obce v okolí byly plné lidí a automobilů snažících se dostat k festivalu. Tvrdý zásah proti technařům značně ovlivnil vnímání politické scény i ze strany jinak nezúčastněných občanů. Událost měla negativní vliv na popularitu Jiřího Paroubka i jeho strany ČSSD, která tak pro příští volby ztratila část voličů. V průběhu roku 2005 došlo ještě k několika podpůrným akcím s hojnou účastí, které pořádala freetekno komunita. Ohlas veřejnosti k zásahu samozřejmě nebyl jen negativní. Řada webových stránek naopak vyjadřovala zásahu podporu, a to obvykle nekriticky plnou podporu, podobně jako iniciativy odmítající zásah vyjadřovaly obvykle plnou podporu CzechTeku. Později se objevila iniciativa 27 starostů obcí na Tachovsku, kteří požadovali přijetí speciálního zákona, kterým by bylo možné podobný festival zcela zakázat, podobně jako je to možné ve Velké Británii nebo Francii, takový zákon ale přijat nebyl.  Mezi důvody, kterými státní či obecní správy zdůvodňovaly zastavení CzechTeku, nebo na základě kterých hledaly možnosti, jak vůbec konání podobných festivalů znemožnit, se objevovaly obvykle stížnosti na hluk, poškozování nepronajatých pozemků, zahlcení přístupových cest, ale též důvody hygienické - nezajištěný přísun pitné vody, nedostatek či vůbec nepřítomnost toalet, dále též poškození životního prostředí.  Zejména od ročníku 2000 byla často zmiňována problematika drog. Média zmiňovala jednotlivé případy, kdy byly u určitých osob nelegální drogy objeveny. Mezi účastníky bylo pochopitelně užívání určitých látek běžné, z většiny se jednalo o alkohol a marihuanu, tedy legální nebo tzv. měkké drogy. Rozšířené též bylo užívání LSD nebo extáze. Část účastníků patrně požívala pervitin, byl zaznamenán ojedinělý případ, který nasvědčoval, že jeden účastník měl u sebe heroin. Nakolik se však CzechTek co se týče užívání nelegálních drog odlišoval od jiných, zcela legálních festivalů nebo hudebních koncertů ve stejné době, to těžko posoudit. Žádná jiná akce se totiž nenacházela pod takovým drobnohledem policie a médií, navíc poslední ročníky CzechTeku většinu soudobých kulturních akcí v návštěvnosti dalece překonávaly.

CzechTek byl největším festivalem freetekno scény v České republice i ve střední Evropě. Konal se každoročně od roku 1994 pravidelně poslední víkend v červenci. Zatím poslední byl CzechTek 2006, v roce 2007 se nekonal a na „oficiálních stránkách“ se objevilo prohlášení, že se už pravděpodobně žádný další ročník neuskuteční.

CzechTek was an annual teknival normally held on the weekend at the end of July in the Czech Republic. It attracted thousands of free tekno dancers from several European countries (40,000 people attended in 2003 and 2006). Open invitations were usually made to all sound systems, performers and all people with positive thinking.


Struktura a reakce.

Trimethylglycin je "N"-trimethylovaná aminokyselina. Tato kvartérní amoniová sloučenina se při neutrálním pH vyskytuje v podobě zwitteriontu. Silné kyseliny, jako kyselina chlorovodíková, přeměňují TMG na odpovídající soli, což v případě HCl vede k tvorbě hydrochloridu betainu.  Demethylací TMG vzniká dimethylglycin. Degradace TMG vede ke vzniku trimethylaminu, vůně hniloby ryb.

Výroba a biochemické procesy.

Zpracování sacharózy z cukrové řepy vytváří glycin betain jako vedlejší produkt. Množství TMG soupeří s obsahem cukru v cukrové řepě.

Biosyntéza.

Ve většině organismů je glycinbetain biosyntetizován oxidací cholinu ve dvou krocích. Meziprodukt, betainaldehyd, je generován působením enzymové mitochondriální cholin oxidasy (cholín dehydrogenázy, EC 1.1.99.1). Betainový aldehyd je dále oxidován v mitochondriích u myší na betain pomocí enzymu betaine aldehyddehydrogenázy (EC 1.2.1.8). U lidí se aktivita betainealdehydu provádí nešpecifickým enzymem cytosolové aldehyddehydrogenázy (EC 1.2.1.3)

Biologická funkce.

TMG je organický osmolyt. Cukrová řepa byla vypěstována z mořské řepy, která k přežití ve slaných půdách pobřežních oblastí vyžaduje osmolyty. TMG se také vyskytuje ve vysokých koncentracích (~ 10 mM) v mnoha mořských bezobratlých, jako jsou korýši a měkkýši. Slouží jako silný apetitivní atraktant pro masožravce, jako jsou dravý mořský slimák "Pleurobranchaea californica".  TMG je důležitým kofaktorem při methylaci, což je proces, který probíhá v savčích buňkách donací methylových skupin (-CH) pro další procesy v těle. Tyto procesy zahrnují syntézu neurotransmiterů, jako jsou dopamin a serotonin. Methylace je také zapotřebí pro biosyntézu melatoninu a koenzymu Q pro elektronový transportní řetězec, stejně jako methylace DNA pro epigenetiku.  Hlavním krokem v methylačním cyklu je remethylace homocysteinu, sloučeniny, která se přirozeně utváří při demethylaci esenciální aminokyseliny methioninu. Navzdory své přirozené tvorbě byl homocystein spojován se záněty, depresí, specifickými formami demence a různými typy vaskulárních onemocnění. Remethylační proces, který detoxikuje homocystein a převede ho zpět na methionin, může probíhat dvěma cestami. Cesta probíhající prakticky ve všech buňkách zahrnuje enzym methioninsyntázu (MS), který vyžaduje vitamín B jako kofaktor a také je nepřímo ovlivňován kyselinou listovou a dalšími vitaminy skupiny B. Druhá cesta (omezená na játra a ledviny u většiny savců) zahrnuje betain-homocystein-methyltransferasu (BHMT) a vyžaduje TMG jako kofaktor. Během normálních fyziologických podmínek obě cesty přispívají stejně k odstranění homocysteinu v těle. Další degredace betainu prostřednictvím enzymu dimethylglycindehydrogenázy produkuje folát, čímž přispívá ke zpětné syntéze methioninu. Betain se tedy podílí na syntéze mnoha biologicky důležitých molekul a může být ještě důležitější při ohrožení hlavní cesty regenerace methioninu z homocysteinu genetickými polymorfismy, jako jsou mutace v genu MS.

TMG v zemědělství a akvakultuře.

Tovární farmy obohacují krmivo TMG a lysinem za účelem zvýšení svalové hmoty hospodářských zvířat (množství použitelného masa).  Lososí farmy používají TMG k uvolnění osmotického tlaku na lososích buňkách, při přenášení ryb ze sladké vody do slané vody.  Doplněk TMG snižuje množství tukové tkáně u prasat; výzkumy u lidí však neprokázaly žádný účinek na tělesnou hmotnost, složení těla nebo výdaje na odpočinek.

TMG v lidské stravě.

Doplněk stravy.

Přestože TMG snižuje množství tukové tkáně u prasat, výzkum na lidských subjektech neprokázal žádný účinek na tělesnou hmotnost, složení těla ani na spotřebu energie na odpočinek, pokud se používá ve spojení s nízkokalorickou dietou. Úřad pro kontrolu potravin a léčiv Spojených států schválil bezvodý trimethylglycin (také známý pod značkou Cystadane ) pro léčbu homocystinurie, choroby způsobené abnormálně vysokými hladinami homocysteinu při narození. TMG se také používá jako hydrochloridová sůl (prodává se jako hydrochlorid betainu nebo betain HCl). Betainhydrochlorid byl povolen ve Spojených státech v lécích, které nejsou v prodeji (OTC), jako žaludeční antacidum. Americký kodex federálních předpisů, hlava 21, oddíl 310.540, který vstoupil v platnost dne 10. listopadu 1993, zakázal použití betainhydrochloridu v OTC produktech kvůli nedostatečným důkazům pro jeho klasifikaci jako "všeobecně uznávané jako bezpečné a účinné".  TMG může způsobit průjem, žaludeční nevolnost nebo nevolnost. Doplněk TMG snižuje hladinu homocysteinu, ale také zvyšuje hladinu LDL.

Jiné použití: PCR.

Trimethylglycin může působit jako adjuvans procesu polymerázové řetězové reakce (PCR) a dalších DNA polymerázových testů, jako je sekvenování DNA. Neznámým mechanismem pomáhá při prevenci sekundárních struktur v molekulách DNA a zabraňuje problémům spojeným s amplifikací a sekvenováním oblastí bohatých na GC. Trimethylglycin dává guanosinu a cytidinu (silným pojivům) termodynamiku podobnou termodynamice thymidinu a adenosinu (což jsou slabá pojidla). Experimenty bylo zjištěno, že se nejlépe uplatňuje při konečné koncentraci 1 M.

Spekulativní použití.

Laboratorní studie a dvě klinické studie ukázaly, že TMG by mohl být použit k léčbě nealkoholické steatohepatitidy.  TMG byl navržen pro léčby deprese. SAMe jako výživový doplněk funguje jako nespecifické antidepresivum.  Při výzkumu zaměřený na vývoj ekologicky nezávadných biomimetických povlaků lodí se TMG využívá mimo jiné jako netoxický protipovodňový nátěr.

Chromatografie iontové výměny IEX.

V knize od společnosti Amersham Biosciences / GE Healthcare, Ion Exchange Chromatography & Chromatofocusing - Principy a metody, strana 48. "Zwitterionové přísady, jako je betain, mohou zabránit srážení a mohou být použity ve vysokých koncentracích bez zásahu do gradientové eluce"

Trimethylglycin (TMG je který se vyskytuje u rostlin. Trimethylglycin byl první nalezený betain ; původně byl nazýván betainem, protože v 19. století byl objeven v cukrovce (lat. beta = řepa). Od té doby se objevilo mnoho dalších betainů a specifičtější název "glycinbetain" tento zachycuje.

Trimethylglycine (TMG) is an that occurs in plants. Trimethylglycine was the first betaine discovered; originally it was simply called betaine because, in the 19th century, it was discovered in sugar beets. Since then, many other betaines have been discovered, and the more specific name "glycine betaine" distinguishes this one.


Život.

Petr Jan Olivi pocházel z Languedocu, provincie jižní Francie. Ve dvanácti letech odešel do města Béziers, kde vstoupil do františkánského řádu. Doba pařížských studií byla bohatá na setkání s významnými františkánskými představiteli, kteří mladého učence obohatili o nové zkušenosti, myšlenky a metody, jež po příchodu do Narbonne dále rozpracovával. Než papež Mikuláš III. vydal v srpnu 1279 bulu "Exiit qui seminat", v níž dal na vědomí, že dodržování františkánského slibu ve smyslu doslovného žití podle evangelia je prakticky nemožné, Olivi byl dokonce přizván, aby tuto ústřední myšlenku formuloval. Tvrdil, že je obsah konstituce třeba vztahovat k záměru Menších bratří, který se ovšem může lišit od reálné praxe. Do přelomu 70. a 80. let byl tedy Olivi považován za doktrinálně bezúhonného.  Roku 1279 sepsal "Quaestiones de perfectione evangelica" (Otázky o evangelní dokonalosti), které mimo jiného předkládaly učení "usus pauper". Ukázalo se, že spor ohledně uctívání chudoby nebylo možné řešit uvnitř řádu. Přestože byl Oliviho postoj k sympatizantům obezřetný a sám respektoval příkazy dané církevní autoritou, byl obviněn, že je hlavou „pověrčivé sekty“. Následovala série doktrinálního zkoumání napříč událostmi, které obnášely teologické debaty, obhajobu kontroverzních článků před generální kapitulou řádu i zakázání spisů a konečně rehabilitaci v roce 1287 z rozhodnutí generálního ministra Mattea z Acquasparty.  Pro uklidnění situace vyslal řádový ministr Oliviho učit do Florencie. Tak došlo k prolínání Oliviho vnímání ideálu Františkova života s vizí chudoby podle Fraticelli de paupere vita ("bratříčků"), italskou odnoží spirituálů. Za mluvčí italské větve spirituálních rigoristů jsou považováni Angelo Clareno a zejména Ubertino da Casale, Oliviho společník během působení v Itálii. Italské hnutí se vyznačovalo silným důrazem na chiliastické ideje Jáchyma z Fiore, kalábrijského proroka. Petr Jan Olivi se identifikoval s aspekty Jáchymova učení, co se týče smýšlení o konci světa. Ve vlastním díle "Lectura super Apocalypsim" (komentář ke knize Zjevení sv. Jana) potom symbolickým jazykem vykreslil povahu bitvy mezi přívrženci evangelia a jeho odpůrci. Zbytek života strávil Olivi v rodné Francii. Po jeho smrti se staly jeho zásady středem kultu neoficiálního světce a jeho hrob poutním místem věrných zastánců. Památné místo zničil až papež Jan XXII.

Koncil ve Vienne.

Roku 1312 zasedal církevní sněm ve Vienne. Vedle zrušení templářského řádu se v závěrečném zasedání projednávala otázka dodržování chudoby v Řádu menších bratří. Byly odsouzeny tři Oliviho nauky i názor, že lidská duše je „formou“ těla. Jako heretické však Oliviho učení v jeho úplnosti nikdy oficiálně odsouzeno nebylo.

Kontroverzní témata.

Usus pauper.

"Usus pauper" v doslovném překladu znamená „chudé užívání“. Vzorem pro určení pravé míry chudoby a prostoty života řádu byla Olivimu Františkova "Závěť" ("Testamentum"). Právě Závěť se také stala důležitým zdrojem podnětů k vnitřnímu rozkolu řeholního společenství františkánů. Nedbalost způsobená opomíjením evangelní skromnosti totiž podle Oliviho vedla k pokleskům až duchovní ochablosti bratrů, původně směřovaných k tomu reprezentovat ideál chudoby podle "vita apostolica". Oliviho sympatizanti, z nichž mnozí byli fanatici chudoby, se proto souhrnně označovali jako spirituální františkáni.  Krize kolem učení o „chudém užívání“ se vystupňovala v letech 1279 až 1283. Spolu s Olivim věřili spirituální františkáni v nezbytnost zakotvení učení o „chudém užívání“ ve slibu chudoby, pokud se měli řádoví příslušníci vyhnout smrtelnému hříchu. Kromě všude číhající hrozby smrtelného hříchu čelili Oliviho odpůrci obavě z úbytku nových členů, pokud se měl řád distancovat od papežské kurie a důsledně rozlišovat, jaké užívání společného majetku – oficiálně spravovaného papežem – lze ještě tolerovat. Přijetí učení o „chudém užívání“ totiž podmiňovalo přehodnocení optimální míry chudoby, na níž však nepanoval jednotný názor. Umírnění františkáni na rozdíl od spirituálů-rigoristů považovali za nezbytné při rozrůstání řádu razantně přizpůsobit i ideál chudoby.  Na hodnověrnosti a pravosti "usus pauper" Olivi nicméně dále trval. Své myšlenky vztahoval jednak k Testamentu, ale také k Františkově řeholi sepsané roku 1223 a tvrdil, že je třeba "usus pauper" chápat jako integrovanou součást s řeholí nerozlučně spjatou. Nechápal jej tedy jako pouhý předpis, ale jako kořen františkánského života. Navzdory obranné pozici bylo kontroverzní učení františkánského myslitele pranýřováno a spolu s některými jinými spisy zakázáno řádem roku 1285.Po rehabilitaci, jež následovala po dvou letech, odešel Olivi do Santa Croce, kde vyučoval v tamním konventu.

Vliv Jáchyma z Fiore.

Étos 13. století se vyznačoval silným eschatologickým očekáváním. Apokalyptické představy některých Menších bratří byly živeny obavami z dalšího vývoje řádu a Oliviho práce o apokalypse silně přispěla k šíření myšlenky o Božím soudu i mimo řeholní společenství, takže stoupenci laických hnutí pochybovali o svrchovanosti církve samotné.  Látku pro komentář ke knize Zjevení sv. Jana čerpal ze spisu italského teologa Jáchyma z Fiore. Protože Jáchym neposkytl pro bližší historické určení jasné vodítko, přizpůsobil Olivi jeho učení duchu františkánské doby. Kromě částí s mravoučným charakterem, kde františkán apeluje na zdrženlivost a dodržování ctnostného života, obsahuje komentář i kontroverzní pasáž o dvou církvích: celkově viditelné a církvi tělesné, z níž měl vzejít Antikrist. Odmítal sice, aby byly prorocké apokalyptické symboly spojovány s konkrétními postavami tělesné církve, ale otevřeně jí přiřkl zodpovědnost za okázalý luxus a simonii, kterými pohrdal.  Dokud Olivi žil, úspěšně odkláněl tendence sympatizantů zasazovat konkrétní postavy do soudobého kontextu. Situace se však změnila koncem 13. století a hlavně v prvním desetiletí 14. století, kdy chiliasté sloučili viditelnou církev s tělesnou a označili církevní hodnostáře za mařitele plánu na zduchovnění lidstva, tedy za pomocníky mystického Antikrista. "Lectura" byla jako heretický spis definitivně odsouzena v roce 1326.

Pierre de Jean Olivi (známý také jako Pierre Déjean), latinsky Petrus Iohannis Olivi, v češtině známý jako Petr Jan Olivi (1248 – 14. března 1298) byl františkánský myslitel z kláštera v Narbonne v jižní Francii. Svým intelektuálním přínosem se nesmazatelně zapsal do dějin Řádu menších bratří i scholastického písemnictví. Vynikl však především jako autor kontroverzního konceptu "usus pauper" (v doslovném překladu „omezené používání“), který měl omezit užívání individuálního i společného majetku ke zpohodlnění či zesnadnění života řeholníků.

Peter John Olivi, also Pierre de Jean Olivi or Petrus Joannis Olivi (1248 – March 14, 1298), was a Franciscan theologian and philosopher who, although he died professing the faith of the Roman Catholic Church, became a controversial figure in the arguments surrounding poverty at the beginning of the 14th century. In large part, this was due to his view that the Franciscan vow of poverty also entailed "usus pauper" (i.e., 'poor' or'restricted' use of goods); while contemporary Franciscans generally agreed that "usus pauper" was important to the Franciscan way of life, they disagreed that it was part of their vow of poverty. His support of the extreme view of ecclesiastical poverty played a part in the ideology of the groups coming to be known as the Spiritual Franciscans or Fraticelli.


Historie a výroba.

Zanedlouho po vzniku tanku Typ 74 dalo japonské vrchní velení úkol vývojářům společnosti Mitsubishi vyvinout lepší a modernější tank, který bude mít vlastnosti srovnatelné se sovětskými tanky T-72. Vývoj prototypu, nazvaného TK-X, byl zahájen v roce 1976. V roce 1985 vznikly dva prototypy a roku 1989 byl vývoj finální verze tanku dokončen. Sériová výroba byla zahájena roku 1990.

Popis.

Posádka je klasicky rozmístěna v přední části a střední části tanku. Motor se nachází vzadu. Na rozdíl od většiny západních hlavních bojových tanků má japonský tank nabíjecí automat, což umožnilo snížit počet členů posádky na tři osoby. Sedadlo řidiče je v přední části tanku na levé straně. Ve střední části tanku ve věži sedí na pravé straně velitel a na levé straně střelec. Každý z nich má samostatný průlez pro nástup a výstup. Vzhledově se tank podobá německému tanku Leopard 2. Některé zdroje uvádějí, že na vývoji tanku se podíleli němečtí inženýři, a proto je podobný tanku Leopard 2A4.

Palebná síla.

Systém řízení palby a zaměřovací zařízení.

Tank je vybaven zařízením pro automatické sledování cíle za pohybu. Moderní systém řízení palby zahrnuje:  Velitel tanku má k dispozici tyto systémy:

Zbraně.

Hlavní zbraň je licenční 120mm kanón Rheinmetall, který má délku 44 ráží a je vybaven automatickým nabíjením. Kanón je vybaven ejektorem a hlaveň je stabilizována ve dvou rovinách. Stejná zbraň byla použita u amerického tanku M1 Abrams a také u německého tanku Leopard 2. Japonci původně chtěli použít 120mm kanón vlastní konstrukce, ale nakonec dali přednost kanónu L44 společnosti Rheinmetall kvůli nižší ceně. Zásoba munice činí 45 nábojů, z toho 20 nábojů je umístěno v nabíjecím automatu.  Tank je vybaven nabíjecím automatem, umístěným ve zbraňové věži. Posádka tanku se tedy obejde bez nabíječe, podobně jako je tomu u sovětských, popř. ruských tanků T-64, T-72, T-80, T-90, francouzských tanků Leclerc a švédských Stridsvagn 103.  Sekundární zbraně

Bezpečnost a ochrana.

Tank je vybaven rychle účinkujícími automatickými hasicími systémy a ochranou proti zbraním hromadného ničení.

Balistická ochrana.

Korba a věž tanku jsou vyrobeny svařováním z ocelových plátů. Pancéřová ochrana je diferencovaná. Pancéřování v přední části trupu a věže je vrstvené (kompozitní). Ochrana bočních stran trupu a věže může být zvýšena moduly přídavného pancéřování.

Aktivní obrana.

Tank může vytvořit kouřovou clonu, která do značné míry chrání tank proti řízeným střelám s laserovým naváděním a laserovým dálkoměrům. Tank má zmenšený hluk motoru, sníženou emisi zplodin a také sníženou infračervenou stopu.

Motor a převodovka.

Tank je vybaven desetiválcovým přeplňovaným dieselovým motorem Mitsubishi 10ZG s kapalinovým chlazením, přímým vstřikováním, turbodmychadlem a tepelným výměníkem. Výkon motoru činí 1500 hp, což umožňuje tanku překonat vzdálenost 200 m za 20 sekund při startu z místa. Objem palivové nádrže činí 1100 litrů. Automatická převodovka má čtyři stupně pro jízdu vpřed a dva pro jízdu vzad.

Pohybové ústrojí.

Pohybové ústrojí má šest párů pojezdových kol a podpůrné kladky pro pásy. Odpružení podvozku je kombinované hydropneumatické, resp. torzní. První a šesté pojezdové kolo na každé straně má hydropneumatické odpružení a ostatní pojezdová kola jsou zavěšena na torzních tyčích. Světlou výšku tanku lze měnit (tank může zalehnout). Standardní světlá výška je 450 mm, a může se pohybovat v rozsahu 200 až 600 mm.

Typ 90 je hlavní bojový tank japonských ozbrojených sil, který byl vyvinut v letech 1976 až 1986 jako náhrada za starší tanky Typ 61 a Typ 74. Do výzbroje japonských ozbrojených sil byl zařazen v roce 1992.

The is a main battle tank (MBT) of the Japan Ground Self-Defense Force (JGSDF). It was designed and built by Mitsubishi Heavy Industries as a replacement for all deployed Type 61 and Type 74 tanks, and entered service in 1990. It is to be superseded by the Type 10 tank.


Životopis.

Je nejstarší ze čtyř dětí. Její otec, architekt, pracoval krátce na Armaghské obsevatoři v Severním Irsku. Susan měla příležitost navštěvovat observatoř. Po dosažení základního vzdělání (1956) byla poslána do dívčí internátní školy v anglickém Yorku. Psala anglickému astronomovi Bernardu Lovellovi (1913–2012) na rádiovou observatoř Jodrell Bank v anglickém Cheshire. Žádala ho o radu, jak se stát radioastronomkou. Poradil jí, aby studovala fyziku nebo elektroniku. Po zdárném dokončení studia fyziky na universitě v Glasgow ve Skotsku a přešla na Univerzitu v Cambridgi, kde začala postgraduální studium na získání titulu PhD. Připojila se k týmu pěti dalších lidí a začala dvouletou práci na stavbě radioteleskopu pro pozorování kvasarů, který v červenci 1967 započal se systematickým prohlížením oblohy. 28. listopadu téhož roku zachytila Bellová Burnellová pulsující rádiový signál. Jeho zdroj byl později identifikován jako neutronové hvězdy, pulsar. Ale jen Antony Hewish, její nadřízený a vedoucí zmíněného vědeckého týmu, dostal za tento objev Nobelovu cenu za fyziku, což kritizoval například Fred Hoyle (pravděpodobně za tuto kritiku nedostal Nobelovu cenu, ale William Alfred Fowler ano). V lednu tým zveřejnil výzkumný článek, ve kterém oznámil objev pulsarů.  V roce 1969 se stala výzkumnou pracovnicí na universitě v Southamptonu v Anglii. Zabývala se studiem a sledováním vesmíru v oblasti gama záření. Vdala se a přijala příjmení Bellová Burnellová. V roce 1974 přešla do Mullardovy laboratoře pro vědecký výzkum vesmíru a pracovala v oblasti rentgenové astronomie. Při tom používala dat z britské družice Ariel V. Roku 1982 se stala se vedoucí výzkumnou pracovnicí Královské observatoře ve skotském Edinburghu. Ke sledování galaxií používala družice EXOSAT a byla odpovědná za provoz teleskopu na Havaji, pojmenovaném po Jamesi Clerku Maxwellovi. V roce 1989 dostala od Královské astronomické společnosti v Londýně Hershelovu medaili za objev pulsarů. V roce 1991 opustila místo na Královské observatoři a stala se profesorkou fyziky na Veřejné universitě v Milton Keynes v Anglii.

Jocelyn Bellová Burnellová, plným jménem Susan Jocelyn Bell Burnell, rozená Susan Jocelyn Bell (* 15. července 1943 Belfast) je severoirská astrofyzička, která objevila nový typ hvězdy – pulsar.

Dame Susan Jocelyn Bell Burnell (; born 15 July 1943) is an astrophysicist from Northern Ireland who, as a postgraduate student, co-discovered the first radio pulsars in 1967. She was credited with "one of the most significant scientific achievements of the 20th century". The discovery was recognised by the award of the 1974 Nobel Prize in Physics, but despite the fact that she was the first to observe the pulsars, Bell was not one of the recipients of the prize.


Penzijní fondy v České republice.

Penzijní fondy souvisí v České republice s třetím pilířem doplňkového penzijního spoření, jehož kořeny sahají až do roku 1994, kdy byl schválen zákon č. 42/1994 Sb., o penzijním připojištění se státním příspěvkem a o změnách některých zákonů souvisejících s jeho zavedením. K zásadnímu posunu však došlo až o devatenáct let později, v roce 2013, se zákonem č. 427/2011 Sb. Tehdy se penzijní připojištění transformovalo na třetí pilíř zvaný jako doplňkové penzijní spoření.  Doplňkové penzijní spoření je možné charakterizovat jako doplňkový systém vytvořený na občanském (individualistickém) principu, do kterého může občan dobrovolně vstoupit, stejně jako z něj může dobrovolně vystoupit. Spoří se v něm do fondů a vše je regulované a podporované státem.

Druhy penzijních fondů.

Třetí pilíř je v roce 2018 tvořen těmito fondy:

Specifika spoření v penzijních fondech.

Hlavní motivací pro vstup do třetího pilíře je státní příspěvek, popř. daňové úlevy. Hodnota státního příspěvku se odvíjí od výše měsíčního příspěvku účastníka:  Příspěvkem na doplňkové penzijní spoření si může klient snížit daňový základ pro výpočet daně z příjmu fyzických osob. Pokud naspoří více než 12000 Kč za rok, tj. 1000 Kč měsíčně, může si snížit daňový základ o částku, jež přesahuje tuto hranici, nově až o 24000 Kč ročně (Důchodová reforma 2017). Tato částka se rovná příspěvku 3000 Kč měsíčně.  K dalším výhodám doplňkového penzijní spoření patří také možnost čerpat předdůchod (neplatí pro transformované fondy ) již 5 let před dovršením státem určeného důchodového věku. Z doplňkového penzijního spoření však nemůže účastník peníze vybrat dříve než dva roky od sjednání smlouvy. V opačném případě by o ně přišel. Pokud je pak vybere předčasně před 60. rokem, přijde o veškeré státní příspěvky a budete muset vrátit také čerpané daňové výhody. Po 60. roce není třeba vybírat všechny peníze na jednou, ale je možné si je nechat postupně vyplácet, zatímco zbytek bude dále zhodnocován.  V případě smrti účastníka nashromážděné prostředky získají určené osoby či dědicové (Asociace penzijních 2017b).

České penzijní společnosti.

České penzijní společnosti jsou sdruženy v Asociaci penzijních společností České republiky. Ta má deset členů a tři přidružené členy:  "Přidružení členové:"

Penzijní fond je fond, který bývá využíván ke spoření na penzi. V České republice je možné pravidelně investovat do tzv. účastnických fondů, které jsou spravovány soukromými penzijními společnostmi. Každá z nich má v nabídce zpravidla několik účastnických fondů, které se dělí dle výnosově-rizikového profilu na konzervativní, vyvážený a dynamický.

A pension fund, also known as a superannuation fund in some countries, is any plan, fund, or scheme which provides retirement income.