Klubová kariéra.

Luiz Gustavo zahájil profesionální fotbalovou kariéru v brazilském klubu SC Corinthians Alagoano. V srpnu 2007 odešel na hostování do německého celku TSG 1899 Hoffenheim, kam 1. dubna 2008 přestoupil. V německé Bundeslize debutoval 16. srpna 2008 proti FC Energie Cottbus (výhra 3:0). První ligový gól dal 18. září 2010 v zápase s 1. FC Kaiserslautern (remíza 2:2).

Bayern Mnichov.

V lednu 2011 podepsal smlouvu do 30. června 2015 s bavorským klubem Bayern Mnichov. V ročníku 2011/12 se probojoval s Bayernem do finále DFB-Pokalu proti Borussii Dortmund. Na vítězství to nestačilo bavorský klub podlehl soupeři 2:5. V sezóně 2012/13 získal s Bayernem bundesligový titul již 6 kol před koncem soutěže, ve 28. kole německé Bundesligy. 11. května 2013 ve 33. kole přispěl jedním gólem k vítězství 3:0 nad Augsburgem.  V prvním zápase semifinále Ligy mistrů 2012/13 23. dubna 2013 byl u výhry 4:0 nad Barcelonou. Nastoupil na hřiště ve druhém poločasu a podal dobrý výkon. Bayern si zajistil výbornou pozici do odvety. Ve finále 25. května ve Wembley proti Borussii Dortmund nastoupil na hřiště až v 90. minutě, Bayern zvítězil 2:1 a získal nejprestižnější pohár v evropském fotbale. Gustavo s Bayernem vyhrál i DFB-Pokal, 1. června 2013 porazil bavorský klub ve finále VfB Stuttgart 3:2 a získal tak treble (tzn. vyhrál dvě hlavní domácí soutěže plus titul v Lize mistrů resp. PMEZ) jako sedmý evropský klub v historii. Hráč ve finále nenastoupil.

VfL Wolfsburg.

V srpnu 2013 přestoupil do jiného bundesligového klubu VfL Wolfsburg, ačkoli byl spojován s přestupem do anglického Arsenalu. Ve Wolfsburgu podepsal smlouvu do roku 2018. 8. února 2014 vstřelil třetí gól utkání proti 1. FSV Mainz 05, čímž stanovil konečné skóre 3:0 pro Wolfsburg.

Olympique Marseille.

V červenci 2017 přestoupil z Wolfsburgu do francouzského klubu Olympique Marseille.

Reprezentační kariéra.

10. srpna 2011 debutoval v A-týmu Brazílie proti domácí reprezentaci Německa. Přišel na hrací plochu v 86. minutě, Brazílie prohrála 2:3.  Zúčastnil se Konfederačního poháru FIFA 2013 v Brazílii, kde brazilský tým získal zlaté medaile po vítězství 3:0 ve finále nad Španělskem.  Trenér Luiz Felipe Scolari jej vzal na domácí Mistrovství světa 2014 v Brazílii. V semifinále proti Německu byl u historického brazilského debaklu 1:7, v prvním poločase Brazilci dovolili Němcům do 29. minuty pětkrát skórovat. Brazilci obsadili konečné čtvrté místo a zůstali bez medaile.

Luiz Gustavo Dias (* 23. července 1987, Pindamonhangaba, Brazílie) je brazilský fotbalový záložník a reprezentant, od července 2017 hráč klubu Olympique Marseille.

Luiz Gustavo Dias (born 23 July 1987) is a Brazilian professional footballer who plays as a defensive midfielder for Süper Lig club Fenerbahçe. He began his career as a left back, but has played mostly as a defensive midfielder, and also as a centre back.


Rozdělení mezoterapie.

Existují dva způsoby mezoterapie, invazivní postup a neinvazivní postup.

Invazivní mezoterapie.

Invazivní mezoterapie se praktikuje prostřednictvím mikrojehliček, za pomocí kterých se do pokožky vstřikují účinné látky. Jde především o látky které mají velký význam v regeneraci tkáně. Nejčastěji je to kyselina hyaluronová obohacená o vitamíny, aminokyseliny a koenzymy. Jehlička zpravidla proniká asi tak 0,4 mm do hloubky kůže.

Neinvazivní mezoterapie.

Co se týče neinvazivní mezoterapie, týká se především léčby celulitidy. Neprovádí se prostřednictvím jehliček jako invazivní mezoterapie, ale za pomocí speciální laserové technologie, díky které se elektrickými impulzy vpravují hluboko do pokožky pomocné látky, čímž plně zastupuje invazivní mezoterapii v podobě injekcí. Výhodou této metody oproti metodě invazivní, je její bezbolestnost a není zde nutná ani žádná rekonvalescence.

Postup mezoterapie.

Trvání mezotrapie se liší dle metody, kterou podstupujete. Invazivní mezoterapie může být velice krátká, nebo může trvati i několik hodin, záleží na tom, jak velká plocha se ošetřuje. Zatímco u neinvazivní mezoterapie je délka procedury mnohem kratší, v zásadě trvá cca 50 minut. V podstatě se dá srovnávat s příjemnou masáží, nebo jinou kosmetickou procedurou. U invazivní mezoterapie je to jiné. Před samotnou procedurou, lékař vydezinfikuje ošetřovanou část těla a poté injekčně aplikuje účinný roztok látek přímo na místo určení. Vzhledem k tomu, že dochází k otupování jehliček, využívá se jich většinou při terapii více, to proto aby se předešlo bolestivosti terapie. V případě, že je pacient na bolest velice citlivý, je tu možnost použití speciální znecitlivující mast.

Mezoterapie vlasů.

Metoda mezoterapie, se nyní využívá i v péči o vlasy. V tomto případě probíhá terapie podobně. Injekčně se aplikují účinné látky ( komplex minerálů, stopových prvků, peptidů) do pokožky hlavy, zde se nacházejí vlasové folikuly. Touto aplikací, se zamezuje vzniku enzimu, který způsobuje slábnutí a vypadávání vlasů. Mezoterapie vlasů omezuje jejich padání, vlasy znatelně zesílí a zhoustnou.

Mezoterapie kmenovými buňkami.

Je další nejnovější metodou mezoterapie. Jedná se o neinvazivní terapii, kdy se účinné látky, v tomto případě výtažky z kmenových buněk, aplikují pomocí dermarolleru. V první instanci se pokožka ošetří ultrazvukovou špachtlí, poté se aplikuje výtažek z kmenových buněk pomocí již zmiňovaného dermarolleru (což je váleček pokrytý mikrojehličkami, které pouze naruší povrch pokožky) a nakonec se pokožka ošetří biostimulačním laserem.

Mezoterapie, je relativně mladá metoda, která nabízí postup, jak dosáhnout omlazení pokožky obličeje, krku, dekoltu či hřbetů rukou a podobně. Jde o metodu která vyvolává tvorbu nových buněk a kolagenu, čímž se vyhlazují vrásky a vypíná pokožka. Velmi často, se také můžeme setkat s mezoterapií při léčbě celulitidy.

Mesotherapy (from Greek "mesos", "middle", and therapy from Greek "therapeia") is a non-surgical technique that uses micro-injections of pharmaceutical and homeopathic preparations, plant extracts, vitamins, and other ingredients into subcutaneous fat. Mesotherapy injections allegedly target adipose fat cells, apparently by inducing lipolysis, rupture and cell death among adipocytes.


Život.

Pocházel ze šlechtické rodiny, která jej určila k církevní službě, ale on dal přednost studiu práv. Studoval na několika univerzitách, kde se seznámil s básníkem Cadalsem a právníkem a ekonomem Campomanesem.  Po skončení studlí roku 1767 byl jmenován členem provinčního soudu v Seville. Roku 1778 byl přeložen do Madridu, kde byl členem tzv. řádového soudu, určeného k souzení členů rytířských řádů. Stal se členem několika královských akademií (Real Academia de la Historia, Real Academia de Bellas Artes de San Fernando a Real Academia Española) a králem Karlem III. byl jmenován státním radou. Jako úředník byl zastáncem liberalismu a snažil se o duchovní i hmotné obrození své vlasti podporou rozvoje zemědělství a řemesel.  Po nástupu Karla IV. na trůn a po vypuknutí Francouzské revoluce, kdy začali být nejpokrokovější myslitelé odstraňování z veřejného života, byl vypovězen do Asturie. Žil zde sedm let v rodném městě, ale i zde se snažil o povznesení obecného blaha. Roku 1797 byl po změně mocenských poměrů jmenován ministrem spravedlnosti. Svými postoji si však znepřátelil královský dvůr a inkvizici, roku 1798 byl odvolán a od roku 1801 sedm let vězněn na Mallorce.  Roku 1808 se za francouzské okupace odmítl stát ministrem ve vládě Josefa Bonaparteho, vstoupil do tzv. Centrální rady (Junta Central) (vládní sbor, který se ustanovil na počátku války proti Napoleonovi ze zástupců provinčních rad a do svého rozpuštění roku 1810 podporoval ne příliš úspěšně boj za národní nezávislost a přispěl k vytvoření generálních kortesů v Cádizu (španělská exilová vláda, která roku 1812 přijala ústavu).  Zemřel na útěku z Gijónu před Francouzi na zápal plic a byl původně pochován v Puerto de Vega. Po několik změnách jsou nyní ostatky od roku 1940 uloženy v Gijónu v kapli patřící k jeho rodnému domu, ve kterém je dnes jeho museum.  Z jeho děl měly největší ohlas jeho politické a didaktické spisy i četné projevy a zahajovací řeči napsané plynulým, vytříbeným a důsledně rétorickým stylem a pečlivým jazykem. Kromě toho byl také básníkem a dramatikem. Jeho poezie se vyznačuje mírným sentimentalismem a tíhne k meditaci a k melancholii. Měl velký vliv na literární růst někerých lyriků druhé poloviny 18. století, především na představitele tzv salamanské básnické školy (například Juan Meléndez Valdés), která stojí na počátku španělského preromantismu. Umělěcky nejceněší je však jeho "Deník", vydaný až roku 1911.

Česká vydání.

Ukázky z autorovy tvorby jsou obsaženy v antologii španělských básníků 18. století "Heroldové jasu", Praha: Ivo Železný 2006, přeložil Miloslav Uličný.

Gaspar Melchor de Jovellanos (5. ledna 1744, Gijón – 27. listopadu 1811, Puerto de Vega) byl španělský politik, právník, básník a dramatik, představitel osvícenství, který je svými básnickými díly považován za předchůdce preromantismu.

Gaspar Melchor de Jovellanos (born Gaspar Melchor de Jove y Llanos, 5 January 1744 – 27 November 1811) was a Spanish neoclassical statesman, author, philosopher and a major figure of the Age of Enlightenment in Spain.


Popis.

Oblovka žravá patří mezi největší suchozemské plže. Její ulita dorůstá délky až 20 cm, průměrně však kolem 12 cm. Váha se pohybuje kolem 150 g, maximálně do 300 g. Dožívá se 5 – 20 let, v zajetí i 23 let. Pohybuje se pomocí svalnaté nohy, která při natažení může být až o 10 cm delší než ulita. Barva může být různá, od krémové po tmavě hnědou. Zbarvení ulity je variabilní v závislosti na podmínkách a potravě, nejčastěji je však ulita hnědá se světlými pruhy. Důležitým identifikačním znakem tohoto druhu je bílý nebo modrobílý střední sloupek ulity (kolumela).  Achatina žravá díky své schopnosti adaptace na odlišné podmínky i mimo oblast přirozeného výskytu patří mezi invazní druhy. Například zimě se brání zahrabáním až do hloubky 20 cm. Při absenci přirozených nepřátel působí v nových lokalitách obrovské škody v zemědělství.  Kupříkladu na Floridě se tento druh přemnožil v letech 1966 a 2011. V české přírodě se africké achatiny již také běžně rozšířily, ale nepůsobí zde žádné škody, ani není zatím znám případ rozmnožování v divoké přírodě. V České a Slovenské republice je rozšířena oblovka lesklá ("Cochlicopa lubrica)," která nemá s rodem Achatina pocházejícího z Afriky zcela nic společného, proto by měl tento druh chovateli nazýván Achatina, aby nedocházelo k slovním záměnám s českými oblovkami.  V přirozené domovině je lidmi vyhledávana jako zdroj potravy. Ulity se využívají jako pomocný nástroj na sadbu zeleniny a ovoce.

Rozmnožování.

Stejně jako ostatní hlemýždi, jsou hermafrodité, což znamená, že každý jedinec má jak samčí, tak samičí pohlavní orgány.Většinou vyhledávají druhého jedince, ale v nevyhovujícím chovu může vajíčka naklást i samotný jedinec. Asi po 8 – 20 dnech po oplození následuje nakladení asi 200 vajíček (dokonce může až 500). Ty oblovka zahrabe do půdy. Cca 14 dní po nakladení se z vajíček vylíhnou malé oblovky o velikosti cca 4-7mm. První snůšky bývají často neoplodněné, tzv. zkušební.

Chov v zajetí.

Achatiny se poslední dobou chovají čím dál víc, a to jako domácí mazlíčci. Pro chov achatin je vhodné terárium a už méně plastový box, neboť nedochází ke správné cirkulaci vzduchu. Jako nejsnazší podestýlku do dané ubikace lze použít: lisovaný kokosový substrát (Lignocel),který zadržuje potřebnou vlhkost nebo listovou hrabanku z lesa. V nejzazším případě lze použít i rašelinu, kterou je nutno smíchat s mletým dolomitem, nebo vápencem (kvůli její kyselosti). Jako další by neměl chybět přísun vápníku, v našich podmínkách ho doplňujeme sépiovou kostí, mletým vápencem a nebo mletým dolomitem.

Oblovka žravá ("Lissachatina fulica", achatina žravá) je suchozemský plž obývající tropické lesy střední Afriky. Hlavní složku jeho potravy činí shnilé listy a spadané ovoce.

Achatina fulica is a species of large land snail that belongs in the family Achatinidae. It is also known as the Giant African land snail. It shares the common name "giant African snail" with other species of snails such as "Achatina achatina" and "Archachatina marginata".


Osobní život.

K atletice ji přivedli v rodném Jablonci nad Nisou rodiče. Maminka Ludmila je bývalá vrcholová atletka a v Jablonci učila tělesnou výchovu na sportovní škole. Otec František se věnoval běhům a desetiboji. Oba rodiče i bratr jsou stále aktivními atlety. Svoji matku vedla v roce 2012 na veteránském mistrovství Evropy jako trenérka. Rodiče se do Jablonce přistěhovali za prací z Havířova, kde se narodil její starší bratr. Otec je původem Slovák a Maďar. Po babičce umí Špotáková maďarsky. Maminka má kořeny v Itálii.  V roce 1995 složila přijímací zkoušky na Gymnáziu Přípotoční v Praze, které se nachází ve Vršovicích nedaleko stadionu SK Slavia Praha. Jak prohlásila v pořadu ČT Na slovíčko, hlavním iniciátorem přesunu do Prahy byla její matka. Ve svých začátcích ve velkoměstě si kvůli nedostatku financí musela přivydělávat brigádami uklízením kanceláří. Během studií na střední škole měla problémy se životosprávou. Pravidelně navštěvovala koncerty undergroundových skupin, především punkového ražení spojené s pitím alkoholu. K společenskému životu v hospůdce, za poslechu oblíbené skupiny (Tři sestry apod.), má pozitivní vztah i v dnešní době. S věkem však stále častěji uniká do přírody v rámci regenerace a hledání klidu.  V květnu 2009 absolvovala Českou zemědělskou univerzitu v Praze, obor Udržitelný rozvoj biosféry na Fakultě agrobiologie, potravinových a přírodních zdrojů (Ing.).  Jejím životním partnerem je profesionální hasič Lukáš Novotný. Poznali se díky její kamarádce na volejbalovém turnaji smíšených dvojic v Sýkořici v roce 2006.  V listopadu 2012 oznámila, že čeká dítě a na čas přeruší sportovní kariéru. Dne 24. května 2013 se jí narodil syn Janek.  Ke sportu se vrátila koncem roku 2013, aby se stihla připravit na ME 2014 v Curychu.  V sobotu 14. července 2018 se jí narodil druhý syn, kterému dali s přítelem jméno Darek.

Sportovní kariéra.

Na počátku své kariéry se věnovala sedmiboji, na juniorském mistrovství světa v atletice v roce 2000 v této disciplíně vybojovala čtvrté místo. Oštěpu se začala více věnovat během svého ročního studijního pobytu ve Spojených státech.  Po návratu ze Spojených států se zúčastnila ME do 22 let v roce 2002 v Mnichově, kde zaujala i Jana Železného, který jí začal pomáhat s přípravou. Pak však její kariéru na čas zbrzdily zdravotní problémy. Dlouhodobé potíže s kolenem vyvrcholily na podzim roku 2003 operací, při které jí byl vyjmut nezhoubný nádor z holeně. V roce 2004 již naplno trénovala, na olympiádě v Aténách však koleno stále ještě nebylo zcela v pořádku, což její výkon značně limitovalo.  V roce 2005 získala zlatou medaili na Světové univerziádě. Její nejlepší výkon sezóny 65,74 m ji posunul na druhé místo českých historických tabulek.  V červenci 2006 na mítinku v Helsinkách překonala český rekord Nikoly Brejchové výkonem 66,00 m.  Na ME 2006 ve švédském Göteborgu v kvalifikaci znovu překonala český rekord výkonem 66,12 m, ve finále obsadila druhé místo výkonem 65,64 m. O osmnáct centimetrů ji přehodila Němka Neriusová.

MS 2007.

Na MS 2007 v Ósace získala zlatou medaili, když ve finále hodila oštěp na značku 66,40 a poté až na 67,07 metru, čímž dvakrát překonala (svůj vlastní) český rekord. Favorizovanou Němku Obergföllovou, do té doby v sezóně neporaženou, přehodila o 61 cm.  Na konci sezóny 2007 vyhrála Světové atletické finále ve Stuttgartu. Kromě obhajoby prvního místa z roku 2006 opět o dalších pět centimetrů vylepšila rekord ČR na 67,12 metru. Úspěšný rok završila vítězstvím v anketě Atlet roku 2007.  V roce 2008 na mítinku v Zaragoze 31. května vylepšila český rekord na 69,15 metru. Tím se zapsala na 4. místo historických tabulek ženského oštěpu (po změně těžiště).  V listopadu 2014 ukončila spolupráci s dosavadním trenérem Železným.

LOH Peking 2008.

21. srpna 2008 se stala olympijskou vítězkou na LOH 2008 v Pekingu, když v posledním šestém pokusu hodila nový evropský rekord 71,42 m a překonala jím do té doby vedoucí ruskou oštěpařku Marii Abakumovovou. Za tento úspěch byla počátkem září 2008 povýšena do hodnosti nadporučice.  Kapela Tři sestry složila pro Barboru Špotákovou po jejím úspěchu na LOH 2008 píseň "Čtvrtá sestra".

Světový rekord.

Dne 13. září 2008 se stala výkonem 72,28 m i světovou rekordmankou v hodu oštěpem (nejdelší hod od změny těžiště ženského oštěpu, k níž došlo 1. dubna 1999). Po Daně Zátopkové se stala druhou Češkou v historii, které se to povedlo. Jako první žena dokázala s novým typem oštěpu hodit přes hranici 72 metrů.  10. ledna 2009 byla vyhlášena vítězkou ankety Sportovec roku 2008 v České republice.

MS Berlín 2009.

Na MS 2009 v Berlíně vybojovala stříbrnou medaili výkonem 66,42 m. Překvapivou vítězkou se stala německá veteránka Neriusová, která hodila 67,30 m.  V roce 2010 triumfovala v nově vzniklé Diamantové lize. Na závěrečném mítinku v Curychu ji sice porazila Němka Obergföllová, druhé místo však Barboře bezpečně zajistilo vítězství v premiérovém ročníku štědře dotované soutěže.  Tentýž rok po jedenácti letech spolupráce opustila svého trenéra Rudolfa Černého a přešla do skupiny Jana Železného.

MS Tegu 2011.

Na MS 2011 v korejském Tegu vybojovala dne 2. září 2011 původně stříbrnou medaili skvělým výkonem 71,58 m (třetí nejdelší hod v historii po změně těžiště ženského oštěpu). Delší hod v hodnotě světového rekordu drží jen sama Špotáková (72,28 m z roku 2008) a její přemožitelka z Tegu, Ruska Maria Abakumovová. Ta předvedla v páté sérii národní rekord 71,99 metru a brala zlatou medaili, o kterou však později přišla důvodu potvrzeného dopingového nálezu, a zlato tak připadlo Barboře Špotákové. Závod v Tegu byl zřejmě nejkvalitnějším oštěpařským finále v historii ženské atletiky, leč později poznamenaný dopingovým nálezem ruské závodnice.

LOH Londýn 2012.

Na letních olympijských hrách v Londýně patřila opět mezi favoritky, ale očekával se dramatický závod. Na startu byla úřadující mistryně světa Ruska Abakumovová, držitelka do té doby nejlepšího výkonu roku Jihoafričanka Viljoenová či výborné Němky Obergföllová a Stahlová. Barbora vyhrála kvalifikaci a suverénně ovládla i hlavní závod. Vyhrála hodem dlouhým 69,55 m, nejbližší soupeřka, Němka Obergföllová, za ní zaostala o více než čtyři metry! Na vítězství by jí stačil kterýkoli z jejích čtyř platných pokusů.  Po vítězství v Londýně si došla i pro triumf v Diamantové lize, který potvrdila vítězstvím na závěrečném mítinku v Bruselu.  Dne 19. prosince 2012 byla podruhé vyhlášena Sportovcem roku České republiky (poprvé se jí dostalo této cti v roce 2008, po jejím prvním olympijském triumfu). Nechala za sebou ostatní tři české zlaté medailisty z londýnské olympiády.

ME Curych 2014.

Po skončení letní sezóny 2012 si Barbora Špotáková dala od závodění na čas pauzu, vyplněnou těhotenstvím a porodem syna. Vynechala tak celou sezónu 2013 a k závodění se vrátila až na jaře 2014. Krátce po návratu dokázala na ME 2014 v Curychu vybojovat poslední chybějící oštěpařské zlato do své sbírky, když triumfovala hodem o délce 64,41 m.

LOH Rio de Janeiro 2016.

Na jaře 2016 si zlomila v přípravě zánártní kost na pravé noze. Zranění výrazně ovlivnilo její přípravu na letní sezónu včetně olympijských her v Riu. Přesto dokázala na olympiádě vybojovat bronzovou medaili hodem o délce 64,80 m. Za stříbrnou Sunette Viljoenovou z JAR (64,92 m) zaostala o 12 cm, čtvrtou Polku Marii Andrejczykovou (64,78 m) přehodila o pouhé 2 cm. Překvapivou vítězkou se stala mladá Chorvatka Sandra Kolaková, jejíž oštěp doletěl do vzdálenosti 66,16 m. Z medaile měla i tak velkou radost, v posoutěžních rozhovorech přiznala, že bronzová medaile byla pravděpodobně maximem, na které v Riu mohla dosáhnout.

MS Londýn 2017.

Na MS 2017 v Londýně patřila ke spolufavoritkám, když přijela s druhým nejlepším výkonem sezóny 68,26 m z mítinku Diamantové ligy právě zde v Londýně. Na svém oblíbeném stadionu získala po dlouhých deseti letech opět titul mistryně světa hodem ze druhé série 66,76 m. Největšími soupeřkami byly nečekaně Číňanky, ale ani jedné ze třech, které byly ve finále, se již na Barbořin výkon nepodařilo odpovědět. Ling-wej Li brala stříbro za 66,25 m a Lu Chuej-chuej bronz za 65,26 m. Olympijská vítězka z Ria a držitelka nejlepšího výkonu sezóny Sandra Kolaková zůstala bez medaile.

Barbora Špotáková (* 30. června 1981 Jablonec nad Nisou) je česká atletka, závodící v hodu oštěpem, dvojnásobná olympijská vítězka z LOH 2008 v Pekingu a LOH 2012 v Londýně a členka armádního sportovního centra Dukly Praha. Od 13. září 2008 je také držitelkou světového rekordu v hodu oštěpem v ženské kategorii s výkonem 72,28 metru (nejdelší hod od změny těžiště ženského oštěpu v roce 1999). Dříve se věnovala také víceboji.

Barbora Špotáková (; born 30 June 1981) is a Czech track and field athlete who competes in the javelin throw. She is a two-time Olympic Champion and three-time World Champion, as well as the current world record holder with a throw of 72.28 m.


Části.

V první řadě najdeme vesměs tance české, jediným cizím je ukrajinská dumka (č.2). Ve druhé řadě najdeme výběr více mezinárodní – kromě českých tanců je tu slovenský odzemek, srbské kolo, polonéza a opět skladatelem oblíbená dumka, tentokrát ve dvojím provedení.

Historie.

První řadu "Slovanských tanců" napsal Dvořák v roce 1878 na žádost nakladatele Fritze Simrocka, kterému Dvořáka doporučil Johannes Brahms. Simrock, povzbuzen úspěchem vydaných "Moravských dvojzpěvů" požadoval po Dvořákovi řadu stylizovaných slovanských tanců v úpravě pro čtyřruční klavír. S podobně koncipovaným dílem, čtyřručními "Uherskými tanci" slavil právě Brahms roku 1869 velký úspěch. Dvořák na nabídku reagoval bezprostředně, ustal pracovat na cyklu "Slovanských rapsodií" a po dopsání první rapsodie D dur 17. března 1878 začal s tvorbou prvních osmi "Slovanských tanců". Práce šla Dvořákovi velice rychle, celá kompozice trvala pouhé tři týdny. Polka As dur (č. 3/I) byla dokončena 4. dubna, sousedská F dur 9. dubna (4/I) a furiant g moll, poslední z první řady tanců byl dokončen 7. května 1878. Data dokončení dalších tanců nejsou známa. Ačkoli ještě nebyla 16. května 1878 úprava pro čtyřruční klavír vydána, na koncertě Spolku českých žurnalistů v Novoměstském divadle v Praze provedl orchestr Prozatímního divadla pod taktovkou Adolfa Čecha v orchestrálním provedení tři tance (první C dur, šestý D dur a třetí As dur). K orchestraci zbylých tanců je známo jen to, že instrumentace druhého tance e moll byla skladatelem dokončena 14. července 1878 v Praze, instrumentace tance sedmého započala "„v Šumavě na Špicberku“" 1. srpna téhož roku a že instrumentace tance osmého byla dokončena 22. srpna 1878. V srpnu 1878 taktéž došlo v berlínském nakladatelství N. Simrock k vydání klavírní verze Tanců. Ještě téhož roku došlo i k vydání orchestrální verze tanců, jež slavila velice rychle velký úspěch po celé Evropě. Došlo také k premiérám zbylých orchestrovaných tanců: 4. prosince 1878 byla v Drážďanech premiérována dumka e moll a tance č. 5-8 byly premiérovány 18. prosince 1878 tamtéž. Drážďanskou Königliche Kapelle při obou tamějších premiérách řídil Adolph Bernhard Gottlöber.  Druhou řadu začal psát Dvořák osm let po vydání řady první na nátlak nakladatele pro velký úspěch orchestrální i klavírní verze první řady Slovanských tanců. V květnu 1886 po dokončení práce na oratoriu "Svatá Ludmila" začal pracovat na dalších osmi tancích. Práci dokončil 9. července 1886.

Charakteristika.

Na rozdíl od již jmenovaných Brahmsových "Uherských tanců" Dvořák nevycházel z již existujících lidových tanečních písní a témata zvolil vlastní. Formálně se jedná většinou o ronda, případně o skladby v třídílné písňové formě ABA. Témata jsou pravidelná a periodická, čtyř- nebo osmitaktová. Příznačné je časté prolínání durového a mollového tónorodu, polymelodika a velká výraznost basové linie. První řada byla instrumentována pro pikolu, 2 příčné flétny, 2 hoboje, 2 klarinety, 2 fagoty, 4 lesní rohy, 2 trubky, 3 pozouny, tympány, velký buben, činely, triangl, I. a II. housle, violy, violoncella a kontrabasy.  Druhá řada se od řady první odlišuje poetičtějším a melancholičtějším charakterem. Dvořák proto uplatňuje formy, jež umožňují častější střídání nálad, např. srbský tanec kolo. Dále se druhá řada odlišuje rytmickou složkou, ta je v druhé řadě trochu chudší. To samé se týká i instrumentace, ta je také chudší, na rozdíl od první řady.

Slovanské tance, (I. a II. řada), op. 46 a 72 Antonína Dvořáka jsou cyklus hudebních skladeb, vycházející z jedné ze základních forem lidové hudby, tedy lidového tance. Jedná se o zpracování melodicko-harmonických a rytmických vzorů hudební kultury slovanských národů. Existují ve dvou typech provedení, orchestrálním a klavírním. Orchestrální forma „Slovanských tanců“ je opusem, který svou originalitou a pojetím otevřel Dvořákovi dveře do ciziny a tím i zahájil jeho světovou kariéru.

The Slavonic Dances () are a series of 16 orchestral pieces composed by Antonín Dvořák in 1878 and 1886 and published in two sets as Op. 46 and Op. 72 respectively. Originally written for piano four hands, the "Slavonic Dances" were inspired by Johannes Brahms's own "Hungarian Dances" and were orchestrated at the request of Dvořák's publisher soon after composition. The pieces, lively and full of national character, were well received at the time and today are considered among the composer's most memorable works, occasionally making appearances in popular culture. “Contrary to what the title might suggest, the dances are not so much inspired by Slavic folk music generally, but specifically by styles and forms from Bohemia. In these pieces, Dvořák never actually quotes folk melodies, but evokes their style and spirit by using traditional rhythmic patterns and structures in keeping with traditional folk dances.”


Historie.

Vznik vévodství.

Po smrti císaře Ludvíka I. Pobožného v roce 840 byla roku 843 Franská říše rozdělena Verdunskou smlouvou mezi jeho tři syny. „Středofranská říše“ společně s titulem císaře připadla Lotharu I.; sahala od Nizozemí (dnešní Nizozemsko a Belgie) přes Burgundsko až po císařské město Řím v Itálii. Tato střední říše pak byla v roce 855 znovu rozdělena při Prümském dělení mezi jeho syny, z nichž Lothar II. obdržel území mezi Mázou, Rýnem, pobřežím Severního moře a Besançonem, které po něm neslo jméno Lotharingie. Po smrti Lothara II. si Lotharingii roku 870 Mersenskou smlouvou rozdělily mezi sebe Západofranská a Východofranská říše. V roce 880 pak nakonec celé území Lotharingie získal pro sebe Ribemontskou smlouvou východofranský král Ludvík III. Mladý. Dělení franské říše tak bylo ukončeno a z Lotharingie se v rámci Východofranské říše stalo samostatné vévodství. Jeho prvním vévodou ("dux regni quod a multis Hlotharii dicitur" = „vévoda říše, která je mnohými Lotharovou nazývána“) se v roce 903 stal rheingauský hrabě Gebhard. Po vymření Karlovců ve Východofranské říši (911) připadlo vévodství na krátkou dobu opět k říší západofranské, než jej král Jindřich I. Ptáčník roku 925 podmíněním si vévody Giselberta znovu a definitivně připojil k Východofranské říši, jako její 5. vévodství.

Rozdělení na Horní a Dolní Lotrinsko.

V roce 959 bylo vévodství lotrinské rozděleno na dvě: Horní Lotrinsko (území dnešního francouzského regionu Lotrinsko, Sárska, Lucemburska a města Trevír, Prüm a Koblenc) a Dolní Lotrinsko (severní část původního území). Po smrti Oty I. Velikého se obě Lotrinska pokusil v roce 978 znovu sjednotit západofranský král Lothar I. Francouzský.  Asi ve 12. století byla hranice mezi oběma Lotrinsky upravena, takže Lucembursko, Trevír, Prüm a Koblenc připadly Dolnímu Lotrinsku. To se ale v rámci dalšího teritoriálního vývoje Svaté říše římské národa německého probíhajícího přibližně mezi lety 1210-1360 rozpadlo na vévodství lucemburské, vévodství limburské, vévodství Jülich, vévodství brabantské a nespočet dalších malých panství.  Od Horního Lotrinska se sice oddělilo vévodství barské, jeho velká část ale zůstala politicky jednotná a dále tvořila „vévodství lotrinské“, jehož hlavním městem bylo Nancy. Města Mety, Toul a Verdun byla svobodnými říšskými městy; také biskupové z Met, Toulu a Verdunu získali pro sebe malá území podřízená přímo císaři.

Rostoucí vliv Francie.

Když se lotrinský vévoda František I. Štěpán Lotrinský rozhodl oženit s rakouskou arcivévodkyní Marií Terezií, považovala Francie další očekávané posílení rakouské přítomnosti na Rýnu za nebezpečí. Vídeňským mírem se proto roku 1735 František vzdal Lotrinska výměnou za velkovévodství toskánské. Na základě této dohody získal také Lotrinsko pro sebe vyhnaný polský král Stanisław Leszczyński, jemuž jako poslednímu vévodovi lotrinskému náleželo až do jeho smrti 23. února 1766, kdy zaniklo a stalo se integrální součástí Francie.

Lotrinské vévodství (, ) bylo státní útvar, který existoval mezi lety 843 (první vévoda jmenován roku 903) až 1766 a vzniklo z Lotharingie, součásti Středofranské říše. V roce 959 bylo Lotrinské vévodství rozděleno a jižní hornatější vévodství obdrželo přízvisko hornolotrinské, svým územím přibližně odpovídá dnešnímu francouzskému regionu Lotrinsko. Ve 12. století však význam Dolnolotrinského vévodství upadl a rozpadlo se na menší celky, které se dostaly pod nadvládu vévodů z Brabantu. V tradici vévodství lotrinského tak nadále pokračovalo Horní Lotrinsko.

The Duchy of Lorraine ( ; ), originally Upper Lorraine, was a duchy now included in the larger present-day region of Lorraine in northeastern France. Its capital was Nancy.


Biografie.

Původ, mládí.

Narodila se jako dcera Magnuse I. (1480–1543), vévody sasko-lauenburského, a jeho manželky "Kateřiny" (zm. 1563), dcery "Jindřicha IV., vévody brunšvicko-lüneburského". Její starší sestrou byla Dorotea Sasko-Lauenburská, dánská a norská královna.

Manželství.

24. září roku 1531 se ve stockholmské katedrále – kostele sv. Mikuláše provdala za švédského krále Gustava I. Vasu. Než se Gustav I. Vasa s princeznou Kateřinou oženil, ucházel se neúspěšně o ruku "Kristiny Gylerster", vdovy po Stenu Sturovi mladším, regentu Švédska v letech 1512-1520. Stejně tak námluvy, o které se pokoušel v Dánsku, Polsku, Meklenbursku či Pomořansku, se nesetkaly s úspěchem. Nakonec se pětatřicetiletý Gustav oženil s Kateřinou, dcerou vévody Magnuse I., vládce relativně malého vévodství Sasko-Lauenbursko, ležícího mezi Hamburkem a Lübeckem. Svatba se konala v den nevěstiných 18. narozenin.  Literatura popisuje Kateřinu jako manželku vrtošivou, náladovou a neustále kritizující vše švédské; její manželství s Gustavem pak jako nezdařilé a nešťastné, plné konfliktů. Král však považoval sňatek za velmi výhodný po stránce politické: Kateřina byla spřízněna s dynastií Folkungů, panující ve Švédsku v 13. a 14. století; navíc díky tomuto spojení mohl navázat důležité kontakty s vládci severního Německa, stejně jako upevnit dobré vztahy s Dánskem přes Kateřininu sestru Doroteu, manželku dánského následníka trůnu prince Kristiána, pozdějšího dánského krále Kristiána III.  Z manželství Kateřiny a Gustava se narodilo jediné dítě, syn: Erik (1533–1577), pozdější švédský král v letech 1560–1568.

Smrt.

V září roku 1535 se Kateřina, těhotná s druhým dítětem, účastnila plesu, pořádaného na stockholmském hradě na počest přijetí dánského prince Kristiána. Slavnost měla být demonstrací podpory v jeho úsilí o dánskou korunu. Při tanci královna upadla a utrpěla blíže nespecifikovaný úraz. V důsledku vzniklých komplikací (kromě jiného i předčasně porodila) 23. září, v předvečer svých 22. narozenin zemřela.  Gustavovi političtí odpůrci rozšiřovali pomluvy o tom, že král způsobil Kateřininu smrt poraněním hlavy nějakým ostrým předmětem. Současné výzkumy jejích ostatků tyto domněnky vyvrátily.  Kateřina byla pohřbena 1. října roku 1535 ve stockholmské katedrále. Po smrti jejího manžela bylo její tělo 21. prosince roku 1560 uloženo v Gustavově kapli v uppsalské katedrále po jeho pravém boku; z druhé strany byla uložena jeho druhá manželka, Kateřinina nástupkyně Markéta Eriksdotter Leijonhufvud.

Kateřina Sasko-Lauenburská (švédsky "Katarina av Sachsen-Lauenburg" (24. září 1513, Ratzeburg – 23. září 1535, Stockholm) byla jako první manželka švédského krále Gustava I. Vasy švédská královna v letech 1531–1535.

Catherine of Saxe-Lauenburg ("Katarina" in Swedish) (24 September 1513 – 23 September 1535) was the first wife of Gustav I of Sweden and thus Queen of Sweden from 1531 until her death in 1535.


Cesta ke Znojmu.

Válku zahájilo Rakouské císařství 10. dubna 1809 vpádem do Bavorska. Francouzi byli zpočátku zaskočeni a ustupovali, Napoleon ale dokázal reagovat rychle a mezi 19. a 22. dubnem zasadil Rakušanům po landshutském manévru řadu porážek. Poté ustoupila rakouská armáda vedená arcivévodou Karlem do Čech a Francouzi mohli bez problému obsadit 13. května Vídeň.  Znepřátelená vojska se nacházela na protilehlých březích Dunaje a aby mohl konflikt pokračovat, bylo nutné řeku překročit. Napoleon se o to pokusil 20. května, byl ale v bitvě u Aspern vůbec poprvé ve své kariéře poražen. Úspěšný byl teprve druhý pokus 4. července, kdy si Francouzi vynutili přechod a po bitvě u Wagramu donutili armádu arcivévody Karla k ústupu na Moravu. V těchto dvou krvavých bitvách ztratili Francouzi 56 000 mužů a Rakušané 46 000.

Průběh.

Rakouská armáda byla sice poražena, ne však zničena. Ustupovala do Čech s Francouzi v patách. Arcivévoda Karel se je pokusil u Znojma zdržet, aby získal čas. Bitvu měl svést Záložní sbor, tvořený elitními granátnickými prapory. Jeho jednotky byly rozmístěny takto – brigáda generála Steyera obsadila výšiny u Dobšic, brigády generálů Murraye a Hammera se rozestavily mezi Dobšicemi a Suchohrdly, Mervillova brigáda měla hájit most u Oblekovic.  Francouzské jednotky XI. sboru generála Marmonta se objevily na východ od Znojma 11. července 1809. Tento sbor tvořili nejenom Francouzi, ale i Bavoři pod vedením generálmajora Franze von Minucci (zastupujícího generála von Wrede, který byl zraněn u Wagramu). Generál Marmont, blízký Napoleonův spolupracovník, toužil po hodnosti maršála a protože se domníval, že mu v cestě stojí jen slabý zadní voj, zaútočil.  Nejtěžší boje se rozhořely u Dobšic, které byly během jednoho dne pětkrát dobyty a znovu ztraceny, aby je nakonec ovládli Francouzi. Bojovalo se i u Suchohrdel, kde se utkala jezdecká divize generála Montbruna s kyrysníky a hulány knížete Schwarzenberga. Z urputných bojů bylo zřejmé, že Marmont nenarazil na slabý vojenský odřad, ale na silné uskupení jednotek. Proto se snažil povolat posily. Napoleon byl sice s chováním svého generála hrubě nespokojen, ale pomoci mu musel. Do bitvy se moc nechtělo ani arcivévodovi Karlovi, který se již od 9. července snažil kontaktovat Napoleona s nabídkou příměří. Jeho vyslanec kníže Liechtenstein k němu ale dorazil až 11. července, tedy v době, kdy boje už probíhaly.  Ráno 12. července se objevily francouzské posily, ke Znojmu spěchal sbor maršála Massény. Tím Francouzi získali výraznou převahu a zahájili masivní útok. Obsadili důležitý most v Oblekovicích a postupovali přes Loucký klášter ke Znojmu. V té chvíli se spustila obrovská průtrž mračen, která další akce zastavila. Během vynucené přestávky se většina francouzských vojáků opila a byla následně překvapena protiútokem rakouských granátníků. Od porážky je zachránil jen protiútok francouzských kyrysníků, kteří se dostali až ke Znojmu.  Kolem čtvrté hodiny odpolední se k bojišti blížily i sbory generála Oudinota a císařská garda. Francouzi měli obrovskou přesilu, přesto Napoleon útok zastavil. Důvody, proč to udělal, nikdy dostatečně nevysvětlil, obecně se soudí, že v této chvíli už v něm převažoval státník nad vojevůdcem. Snad to dokumentuje i věta, kterou si zapsal krátce po bitvě: "„Bitva se má svést, až když už nelze čekat žádnou šťastnou změnu, neboť svoji podstatou je osud bitvy vždy nejistý.“"

Bitva u Znojma je jedna ze čtyř bitev (bitva u Slavkova, bitva u Štoků, bitva u Znojma, bitva u Chlumce), svedených na území současné České republiky během napoleonských válek. Ukončila válku Francie a páté koalice. Tuto válku rozpoutalo Rakouské císařství, které chtělo využít nasazení francouzské armády ve válce ve Španělsku a také počínajícího pangermánského hnutí v německých státech.

The Armistice of Znaim was a ceasefire agreed between Archduke Charles and Napoleon I on 12 July 1809 following the Battle of Znaim, effectively ending hostilities between Austria and France in the War of the Fifth Coalition.


Francisco de Paula Martínez de la Rosa y Berdejo

Život.

Pocházel z Granady, vystudoval na tamější univerzitě, kde se také stal profesorem morální filosofie (Etika|etiky]]. Za protinapoleonského odboje byl poslancem cádizsých generálních kortesů (španělský exilový parlament a vláda, která roku 1812 přijala ústavu) a působil v diplomatické misi v Londýně. Po návratu krále Ferdinanda VII. na španělský trůn byl pro své liberální názory pronásledován a dokonce vězněn v pevnosti v Melille. Svobodu získal až roku 1820, kdy byl Ferdinand VII. donucen uznat španělskou ústavu, roku 1821 se stal předsedou Kongresu poslanců a roku 1822 dokonce krátce vedl jako první státní tajemník vládu.  Po armádní vzpouře, která obnovila ve Španělsku absolutismus, abdikoval a roky 1823-1834 pak strávil v exilu v Paříži. Zde se stal na základě myšlenek doktrinálního liberalismu Françoise Guizota eklektikem a snažil se smířit konzervativní a revoluční ideje a v literatuře klasicismus s romantismem. Tyto jeho centrické postoje vedly k tomu, že v období 1834-1835 vykonával funkci ministra zahraničí a premiéra (předsedy rady ministrů).  V dalších letech byl několikrát opět ministrem zahraničí, předsedou Kongresu poslanců a velvyslancem v Paříži a Římě. Od roku 1839 do roku 1862 byl předsedou Španělské královské akademie (Real Academia Española) a členem dalších (Real Academia de la Historia, Real Academia de Bellas Artes de San Fernando a Real Academia de Jurisprudencia y Legislación).  Jako spisovatel je představitelem první generace španělských romantiků. Jeho lyrické verše připomínají Meléndeze Valdése a Quintanu. Významnější jsou jeho díla dramatická a jeho dramatické teorie. Je také autorem esejů, politických děl, která analyzují španělskou minulost i přítomnost z hlediska jeho filosofie dějin, a velmi průměrného historického románu.

Francisco Martínez de la Rosa (10. března 1787, Granada – 7. února 1862, Madrid) byl španělský básník, dramatik, politik a diplomat, představitel první generace španělských romantiků, v jehož literárním díle se projevil přechod od klasicismu ke skutečnému romantismu.

Francisco de Paula Martínez de la Rosa y Cornejo (March 10, 1787 – February 7, 1862) was a Spanish statesman and dramatist and the first prime minister of Spain to receive the title of "President of the Council of Ministers".


Životopis.

Mládí.

Pjotr Aršinov se narodil v rodině ukrajinského dělníka. Vyučil se jako zámečník. Před revolucí roku 1905 se přidal k bolševikům a přispíval do novin "Molot" (kladivo). Krátce působil ve Střední Asii, kde propagoval bolševismus, konkrétně v Kyzyl-Arvatu (dnes Serdar) v Turkmenistánu.

Anarchista.

Roku 1906 odešel Aršinov před zatčením do Jekatěrinoslavu, kde se začal bolševikům odcizovat a přikláněl se k anarchismu. Roku 1907 zastřelil (nejspíš nešťastnou náhodou) vedoucího železniční stanice. Brzy byl zatčen a postaven před soud, který ho odsoudil k trestu smrti oběšením. Před popravou se mu podařilo uniknout a nalézt útočiště v Paříži.  V roce 1909 se vrátil do Ruska, avšak byl zatčen a poslán do vězení Butyrka. Tam se setkal s ukrajinským anarchistou Nestorem Machnem, kterému pomohl hlouběji se seznámit s anarchistickým světonázorem a stal se jeho dlouholetým spolubojovníkem a přítelem.

Machnovščyna.

Roku 1917 byl Aršinov osvobozen. Zůstal v Moskvě, kde byl členem různých anarchistických skupin. Roku 1918 odešel po vítězství bolševiků na Ukrajinu. Tam se dozvěděl, že jeho přítel Machno založil Svobodnou anarchistickou republiku neboli Machnovščynu. Začal vydávat anarchistické časopisy a letáky propagující anarchismus.  Jeden z velitelů Rudé armády Pavel Dybenko se musel po sérii neúspěchů na čas spojit s Machnem. Aršinov se obával, že by ho Dybenko odhalil (ten si na něho však nevzpomněl) a začal používat pseudonym Marin (Марин). Po rozchodu Dybenka a Machna se vrátil opět k příjmení Aršinov.  Roku 1921 dobyli republiku bolševici. Aršinov se dostal do Berlína, kde udržoval kontakty s Machnem a kde dokončil roku 1923 knihu ""Historie machnovského hnutí"".

Exil.

Od roku 1925 s ním žil v Paříži, kde prosazoval založení exilové anarchické strany. Roku 1926 se stal jedním ze zakladatelů ""Organizační všeobecné anarchistické unie"", což prohloubilo jeho stesk po domově. Roku 1927 vydal knihu ""Dva říjny"".  Roku 1931 získal kontakty na bolševika Ordžonikidzeho. V té době vydal anarchistické publikace ""Anarchismus a diktatura proletariátu"" (1931) a ""anarchismus našeho času"" (1933).

Smrt.

V roce 1934 se Aršinov vrátil do Sovětského svazu. Pokoušel se navázat opětovný kontakt s bolševiky, roku 1938 však byl v rámci stalinských čistek zatčen. Byl obviněn z propagace anarchismu a jiných zločinů, byl odsouzen k trestu smrti a zastřelen.

Pjotr Andrejevič Aršinov (rusky "Пëтр Андреевич Аршинов", 26. července 1887 Andrejevka, Ruské impérium – 9. září 1938 Moskva, SSSR) byl ruský revolucionář, zpočátku bolševik a později anarchista.

Peter Andreyevich Arshinov (), also P. Marin () (1886–1937), was a Ukrainian anarchist revolutionary and intellectual who chronicled Nestor Makhno's 1919–1921 uprising.


Ethnic cleansing of Zamojszczyzna by Nazi Germany

Poloha města Zamość a okolního regionu "Zamojszczyzna".

Období před rozpoutáním konfliktu.

Před konfliktem v roce 1939 žilo v oblasti 517 000 obyvatel. Dvě třetiny z nich byli Poláci, čtvrtina Ukrajinci a 10% byli Židé. Město tak leželo v zóně kontaktu mezi polskou a ukrajinskou populací, což mělo za následek rivalitu mezi oběma slovanskými národy,

Polský generální Gouvernement, kompetentní správa distriktu Lublin.

Region Zamość náleží Reststaatu, polskému « sousednímu státu », který byl založen 8. října 1939. Stejně jako v celém generálním Gouvernementu rozdělení pravomocí mezi státními, málo početnými a málo zkušenými úředníky Gouvernementu a zmocněnci německé policie vytvářelo silný administrativní chaos.  Na území Gouvernementu nacistický průzkum ohledně koloniálních kořenů dosáhl vrcholu díky projektům vypracovaným v roce 1940: v březnu 1941 Hellmut Körner, zástupce rezortu zemědělství ve správě Gouvernementu, navrhl projekt týkající se změny pozemkové struktury, která by vedla ke zvýšení zemědělské produkce a vylidnění venkova, což by umožnilo vznik pracovní síly

Distrikt Lublin pod německou okupací.

Od roku 1941 je distrikt umístěn na periferii zóny vlivu Říše, na hraničním území, v dosahu vlivu Sovětského svazu. Tato blízkost ulehčila organizaci takzvaných makistů a umožnila politiku zabezpečení a efektivního monitorování problémové oblasti. Úkol byl svěřen speciální jednotce SS, rekrutované mezi lovci odsouzenými za pytláctví, takzvané brigádě Dirlewanger: muži z této jednotky operovali v lesích podél hranice, účastnili se operací na zajištění bezpečnosti hranice, kontroly obyvatel a bojů proti černému trhu, který byl v tomto regionu velmi aktivní.  Jako součást lublinského distriktu se město Zamość nachází na křižovatce dvou hlavních os, které, přesně řečeno, vedou z Německa do Ingrie a na Krymský poloostrov. Díky

Kolonizační plány.

Zatímco během prvních měsíců okupace Polska Hitler dával najevo svůj úmysl přeměnit část polského území, která nebyla připojena k Říši, na jedno velké židovské ghetto, později rychle mění názor, když přenechává otázku Polska Alfredu Rosenbergovi od 29. září 1939. Tato politická změna je upřesněna po poradě s Hansem Frankem, generálním guvernérem Polska: Polsko je zahrnuto do Generalplanu Ost, takže, dle slov Konrada Meyera-Heitlinga, musí být germanizováno a vedeno dle nacionálně socialistické ideologie. Himmler, iniciátor celého plánu, pak ještě celý plán budoucnosti Polska rozvíjí během léta 1941.

Zemědělská kolonizace východu.

Podobně jako v teoriích Walthera Darré navrhuje ministr zemědělství a zastánce kolonizace „mečem a pluhem“ Himmler společně s SS porobení oblasti v duchu římských vojenských kolonizací a německých středověkých kolonizací, ať už se jednalo o Řád německých rytířů nebo Jindřicha Lva. Proto Himmler navrhuje uskutečnit osídlení východu, který je SS prohlašovaný za oblast již kdysi germanizovanou, a tak je zde třeba čistou rasu znovu nechat vzkvétat. Tato oblast by měla spočívat na bedrech venkovských vojáků SS dle vzoru římských legionářů; tito vojáci nikdy nepřestanou oddaně sloužit Říši. Reinhard Heydrich si proto přeje vytvořit „zeď z venkovských bojovníků“, nábor SS tak slibuje budoucnost vojenským veteránům právě tak jako vesnickým vojákům.

Zamość, místo experimentování SS.

Od července 1941 Himmler nařizuje Globocnikovi, který je při této příležitosti jmenován „zmocněným pro vytvoření hlídek SS a policie v nových územích na východu“, aby zahrnul město a okolí do kolonizačních plánů. V příkazu z 12. listopadu 1941 upřesňuje cíle okupace: vytvořit vlastenecký model pro Volksdeutsche z Bosny a generálního Gouvernementu, vše založeno na

Zamość a zahájení realizace nacistických kolonizačních plánů.

Tento kolonizační plán a první etapa Generalplanu Ost se podřizuje požadavkům obrany germánství. Od zahájení tohoto plánu Globocnik požaduje posunout hranice až na konec plánovaného záboru Polska a vyhnat za hranice všechny původní polské obyvatele dříve, než tato území obydlí Němci. Poprvé rozvíjí myšlenku

Vliv Himmlera a SS ve všech etapách plánu.

V očích Himmlera je plán kolonizace a obydlení východu novým startem jako pro germánský lid, tak pro půdu, na které by se měli Němci usadit. Jmenován 7. října 1939 jako Říšský komisař pro upevnění německého území, Himmler zodpovídá za kolonizační politiku v Generálním gouvernementu; opírá se o nejvyšší šéfy policie a SS v GG, Wilhelma Krügera a jeho podřízené v každé oblasti, aby prosadil rasovou a koloniální politiku SS a expertů Hlavního rasového a osidlovacího úřadu SS. Tato organizace je složena především z kolonizačních expertů, kteří se připojili k NSDAP ve dvacátých letech, využívá svých zvýšených pravomocí v Polsku a rychle uvádí v praxi platná nařízení (platná od 20. a 30. let).  Čtvrté dělení Polska poskytuje nacistickým výzkumníkům příležitost k potvrzení rozpracovaných teorií z 20. let a uvést v praxi kolonizační a rasové plány. V červenci 1941 je rozhodnuto o germanizaci GG. Himmler, říšský komisař pro upevnění německého území rozhoduje o vytvoření velkého územního celku určeného k osídlení v okolí Lublinu. Jeho vytvoření svěřuje Globocnikovi, pro kterého tento úkol představuje poslední šanci jak se blýsknout v

Plán Zamość, bod rozporu mezi okupanty.

Projekty SS v oblasti Zamośće ovšem vzbuzují v některých německých hodnostářích zdrženlivost. Tyto projekty jsou vytvářeny zejména Frankem, generálním guvernérem Polska a ministrem Rosenbergem a ministrem zemědělství. Himmler, který tyto plány následuje, rozhoduje, aby o původcích plánu nebyla zmínka.  Příprava a realizace plánu Zamość je příčinou bojů mezi Frankem a jeho podřízenými na jedné straně a Himmlerem společně s SS, Bromannem a Lammersem, situace mezi nacisty se tak vyostřuje. Poté Odilo Globocnik a Heinrich Himmler využívají i nejkratších absencí Generálního guvernéra, aby svůj plán posunuli kupředu: 20. července 1942 využívají přesunu Franka do Říše a Himmler na návštěvě v Lublinu definuje výsady SS v oblasti; na konci listopadu 1942 jsou zahájeny první masové přesuny Poláků, opět když

Rychle uskutečněné plány.

Osud původního obyvatelstva.

Již před oficiálním zavedením kolonizačního plánu v roce 1941 byli obyvatelé přepočítáni a rozděleni podle jejich národnostního a náboženského původu. Místní hodnostáři, převážně polského původu, byli zadržováni a popravováni od jara 1940. Na konci roku 1942 došlo k vyhnání Poláků.

Shoa v oblasti Zámość, důležitá etapa v zavedení kolonie.

Pro iniciátory tohoto plánu představovalo vyhlazení židovské populace v oblasti nezbytný předpoklad ke kolonizaci stejně jako důležitou část provedených etnických čistek. Tyto čistky byly usnadněny blízkostí vyhlazovacího táboru v Belzeci, vzdáleného 40 km od Zamośći. V důsledku blízkosti tábora měli obyvatelé jasnou představu o osudu Židů v nacistické Evropě  V listopadu 1941 bylo obyvatelstvo v oblasti náležité přepočítáno a roztřízeno, následně bylo zahájeno masakrování Židů. Masakr se odehrával okázalým způsobem, který měl srazit polského ducha a přesvědčit

Vyhnání Poláků.

Vyhánění Poláků začíná v listopadu 1941 a několik tisíc těch, kteří unikli masakrům v roce 1940, je brutálním způsobem vyhnáno či umístěno do farem odebraným Židům v regionu. Tyto odsuny narušují místní ekonomiku, což způsobuje neshody mezi německými funkcionáři. Funkcionáři v zemědělství otevřeně odsuny kritizují.  Jakmile jsou Židé listopadu 1942 vyhlazeni, v oblasti jsou uplatněna nařízení o odsunu Poláků od následujícího dne, 27. listopadu, Od tří hodin ráno. Ve vesnicích obklopených německou policií a jednotkami SS obyvatelstvo dostává rozkaz opustit jejich farmy a jejich majetek, s výjimkou jediného zavazadla na osobu, přičemž všichni vzdorující a prchající byli na místě odpraveni. Během první vlny této „evakuace“, od 27. listopadu do 17. prosince 1942, byla obec Skierbieszów

Rozdělení obyvatelstva a jeho osud.

Jakmile jsou vyhnáni, jsou Poláci umístěni ve „shromažďovacích táborech“ v samotném Zámostí.  Podle nacistických kritérií a rasové zkoušky, která následuje po vyhnání, jsou nežidovské populace z regionu rozděleny do čtyř skupin s rozdílným osudem. Členové skupiny I a II, ti „rasoví“, jak je nazývají odsouzenci ze shromažďovacího táboru, jsou označeni jako Němci třetího řádu a jsou posláni především do Lodže. Musí zde podstoupit testy, zahrnující vyčerpávající antropometrickou zkoušku, vedoucí k další selekci – poté už jsou členové těchto skupin odesláni do Říše k poněmčení. Jsou zde umístěni k pozorování, které předchází udělení německého občanství.  Členové skupiny III jsou rozděleni do dvou skupin: rolníci, kteří zůstávají na místě, aby sloužili jako pracovní síla obyvatelstvu Volksdeutsche a musí se tedy usídlit v oblasti; a ostatní, kteří jsou rozptýleni v Říši, anebo v generální vládě, aby zde pracovali a nahradili Židy přidělené ke strategickým výrobám.A posledně, členové skupiny IV, seskupující osoby neschopné pracovat, jsou posláni do Osvětimi, anebo do vesnic pro rentiéry, tedy do starobinců. do těch jsou nahnáni všichni lidé starší sedmdesáti let a mladší čtrnácti let a jsou zde seskupeni náhodně..  Díky záznamu centrálního úřadu pro migranty v generální německé vládě jsou známa čísla z prvního masivního odsunu z prosince 1942: 9 771 osob původem z 60 vesnic z oblasti bylo odsunuto a podstoupeno sítku rasové selekce jednotek SS. Ze 7 055 osob studovaných rasovými odborníky z SS, jich 314 bylo zařazeno do skupiny II k poněmčení, 5 147 bylo zařazeno do skupiny III, tedy k

Osidlování.

Noví osadníci.

Jednotky SS považují průzkum Volksdeutsche mezi Poláky v regionech propadlých Říši za důležitou etapu při osidlování, která by měla být vedena vědecky.  Rodiny, které se musí usídlit v Pflugstadtu jsou přísně vybrány mezi všemi Volksdeutsche z celé Evropy. Rodiny kandidující ke kolonizaci oblasti musí být vhodnými potomky Árijců, mytického (a plodného) lidu) tolik uznávaného německými rasovými odborníky a musí mít minimálně osm dětí podle obrázku rodin Volksdeutsche původem z Moldávie, navštívených Heidensteinem a ustanovených jako model demografického chování vládou Fischera v květnu 1943. Tyto plodné rodiny jsou zproštěny kolonizačního dluhu, včetně jejich početného potomstva, čímž je kolonizační závazek uzavřen během jejich usídlení..  K těmto Volksdeutsche polského původu se připojují Volksdeutsche z baltských zemí, z Besarábie, z Volyňska a od Volhy, z nichž první jsou v Říši přijati Himmlerem osobně, v důsledku výměn populací umožněných paktem Ribbentrop-Molotov. Během dvouleté lhůty strávené

Usídlení a každodenní život v koloniích SS.

I když vyhnání Poláků nebylo ještě zcela dokončeno, na jejich farmách už byli s pomocí SS nastěhováni němečtí osadníci. Cesty obou národů se však neprotnuly. Jedni totiž mířili do selekčních táborů, druzí do svých nových domovů. Přistěhovalecká vlna ze začátku ledna 1943 je už známější. 4. ledna se vybrané rodiny společně se svými věcmi shromáždily ve vesnici, která je měla přijmout. Zde už čekal Dorfführer (velitel vesnice), Wehrbauer (rolnický voják) a člen SS a Němec pocházející z Říše obklopen svými blízkými kolaboranty a také ženské členky nacistických organizací. Ty poslední, především studentky,

Přestavba území.

Vyvlastnění majetku polské populace, ať už židovské či nežidovské, umožnilo rozdělení půdy. Polské území v oblasti Zamość bylo rozděleno na velmi rozsáhlé pozemky. Aby bylo umožněno rozdělení půdy rovným dílem, muselo být německé území rozděleno na menší pozemky, přičemž jednotlivé dlouhé parcely byly odděleny ploty. V souvislosti s jejich rozdělením mohly pozemky taky vynášet větší výnosy. Tyto pozemky, podle bývalého polského způsobu, v realitě využívaly plochu 30 hektarů a byly uspořádány okolo farmy. Předávány byly na základě vůle vlastníka, který sám volil svého nástupce s tím, že přednost dával jednomu ze svých synů. Co se týče německých pozemků, ty byly dány každé rodině, bez nutnosti platit nájem, pro období jedné generace. Po uplynutí zkušební doby 33 let rodina získala veškerá práva vycházející z německých zemědělských zákonů z let 1930.  V rámci germanizace území proběhla rovněž germanizace zeměpisných názvů, tak se například Bortatyzce stalo Baltenhofem, Skierbieszów nese germánský název Heidenstein a Zawada musí být označována jako Wirsing.

Polská a ukrajinská populace čelí kolonizaci.

Plány Himmlera a Globocnika mají za následek také reakce ze strany místního lidu. Aby se obyvatelé vyhnuli nuceným přesunům, unikají a tvoří partyzánské skupiny. Existence a četná aktivita těchto partyzánů donutila Němce zahájit v roce 1943 vojenské operace..

Ukrajinci a Poláci pod německým útlakem.

Po vyhlazení Židů se místní populace rozděluje na polskou a ukrajinskou, do vesnic s polskou většinou a s ukrajinskou většinou. Vzhledem k předcházejícímu dvacetiletému období, kdy Polsko utlačovalo ukrajinskou menšinu, se generál Hans Frank pokouší vyprovokovat Ukrajince proti Polákům.  Nejprve, ušetřeni evakuací, jsou Ukrajinci využiti jako nárazník mezi Poláky, tj. nepřáteli, a Němci. Navíc je z Ukrajinců vybrána spousta nacistických kolaborantů, jako např. Hiwi (Hilfswillige, Hilfswissenschaftler), dobrovolníci pro Schutztruppen (vojska do Afriky), ukrajinští představitelé SS, nespolehliví a využívající beztrestnosti, využívaní především v operacích proti partyzánům a při etnických čistkách. Avšak i přes kolaboraci Ukrajinců si němečtí funkcionáři, Globocnik a Frank, nepřejí zachovat

Odboj, jeho činnost a německá represe.

Odsunuté obyvatelstvo přichází posílit odbojové skupiny, které se rychle rozšiřují, zejména po začátku bojů na východní frontě..  Aby polský odboj, který je rychle obeznámen s původem a velikostí plánů kolonizace v Zamośći, mohl bojovat proti německým čistkám, připravuje podmínky pro příchod vesničanů, kteří jsou cílem potenciálních etnických čistek, a tak utíkají, zejména pod rouškou noci a mlhy, přinášejí s sebou část jejich osobního majetku, zemědělského nářadí a svůj dobytek. Tito utečenci se přidávají na stranu odboje nebo vytváří tajné ilegální spolky, které využívají pomoc svých vlastenců. Pod hlavičkou odboje působí také různí jiní obyvatelé, kteří bojují proti Říši: polští vojáci,

Konec operace Zamość.

Paralýza okupovaného území.

V měsících, které předcházely osamostatnění oblasti, odboj dosahuje takového rozsahu, že paralyzuje její ekonomickou aktivitu, jak potvrzuje guvernér Lublinu Himmlerovi v dopise 3.

Konec plánu.

Sovětské plány tlačí okupanty (ať už se jedná o vojáky Říše nebo členy Volksdeutsche) od března k opuštění regionu. Na jaře 1944 se z oblasti stává bitevní pole, ovšem Wehrmacht i SS postupně vyklízejí své pozice i přes mnoho

Akce Zamość (německy « ») byl experimentální kolonizační projekt vedený Třetí Říší v okupovaném Polsku. Byl aplikován od listopadu 1942 do srpna 1943 v Zamośći, administrativním obvodu polského Generálního Gouvernementu, Odilem Globocnikem, velitelem policie a oddílů SS v Lublinu. Tento projekt byl vytvářen již od roku 1941 na popud Heinricha Himmlera, velitele říšského oddílu SS, na základě detailní studie vypracované experty SS na kolonialismus. Region Zamość byl vybrán z toho důvodu, že se na jeho území vyskytují německé osady ustanovené již za vlády Josefa II., kvůli úrodné půdě a také díky Zamośći jako takovému, jelikož se jedná o renesanční město.

The ethnic cleansing of Zamojszczyzna by Nazi Germany (, also: "Operation Himmlerstadt") during World War II was carried out as part of a greater plan of forcible removal of the entire Polish populations from targeted regions of occupied Poland in preparation for the state-sponsored settlement of the ethnic German "Volksdeutsche". The operation of mass expulsions from Zamojszczyzna region around the city of Zamość (now in Lublin Voivodeship, Poland) was carried out between November 1942 and March 1943 on direct order from Heinrich Himmler. It was preplanned by both, Globocnik from Action Reinhard and Himmler, as the first stage of the eventual murderous ethnic cleansing ahead of projected Germanization of the entire General Government territory.


Kariéra.

Pocházel ze starobylého šlechtického rodu z Norfolku, byl synem předčasně zemřelého Henryho Wodehouse (1799–1834). Měl sestru-dvojče Annette (1826–1833), která zemřela v dětství. Mladší bratr Henry Wodehouse (1834–1873) doprovázel později staršího bratra na diplomatických misích a zemřel na tyfus v Řecku. John studoval v Etonu a Oxfordu, v roce 1846 po dědečkovi zdědil titul barona Wodehouse a vstoupil do Sněmovny lordů. V rodinné tradici se připojil k liberálům, v letech 1852–1856 a 1858–1861 byl státním podsekretářem zahraničí (v letech 1852–1853 a 1859–1861 byl zároveň mluvčím ministerva ve Sněmovně lordů). V letech 1856–1858 byl velvyslancem v Petrohradě, v otázce prusko-rakouského sporu o Šlesvicko-Holštýnsko byl v roce 1863 mimořádným vyslancem v Kodani. V roce 1864 byl jmenován členem Tajné rady a téhož roku krátce státním podsekretářem pro Indii.  V letech 1864–1866 byl místokrálem v Irsku a za zásluhy byl v roce 1866 povýšen na hraběte z Kimberley. V letech 1868–1870 byl lordem strážcem tajné pečeti, v letech 1868–1869 zároveň guvernérem Společnosti Hudsonova zálivu a jejích území v Kanadě (tzv. Severozápadní provincie). V letech 1870–1874 a 1880–1882 byl ministrem kolonií, v roce 1882 krátce zastával funkci lorda kancléře vévodství lancasterského. Celkem třikrát byl ministrem pro Indii (1882–1885, 1886 a 1892–1894), v letech 1892-1894 byl zároveň prezidentem Tajné rady, svou kariéru zakončil ve funkci ministra zahraničí (1894–1895). Do smrti si ale udržoval vliv jako předseda liberálních zástupců ve Sněmovně lordů (1896-1902). Od mládí se mimo jiné věnoval problematice školství a v letech 1899–1902 byl kancléřem univerzity v Londýně, získal také čestný doktorát v Oxfordu. V roce 1885 obdržel Podvazkový řád. Mimo jiné byl smírčím soudcem a zástupcem místodržitele v Norfolku. Z doby jeho působení na ministerstvu kolonií pochází řada pojmenování v zámořských državách, například v Austrálii, na Novém Zélandu nebo v Hongkongu. Nejvýznamnějším odkazem je název města Kimberley v jižní Africe.  S manželkou Florence Fitzgibbon (1825–1895), dcerou 3. hraběte z Clare, měl tři děti. Dědicem titulů byl syn John Wodehouse, 2. hrabě z Kimberley (1848–1932), který se věnoval správě statků a regionální politice v Norfolku.

John Wodehouse, 1. hrabě z Kimberley ("John Wodehouse, 1st Earl of Kimberley, 3rd Baron Wodehouse, 8th Baronet Wodehouse of Wilberhall") (7. ledna 1826, Wymondham, Anglie – 8. dubna 1902, Londýn, Anglie) byl britský státník, významný představitel Liberální strany druhé poloviny 19. století. V mládí se uplatnil v diplomacii a byl místokrálem v Irsku, později se úspěšně věnoval správě kolonií (třikrát byl ministrem pro Indii a dvakrát ministrem kolonií), nakonec byl ministrem zahraničí. V roce 1866 byl povýšen na hraběte z Kimberley (podle rodového sídla v Norfolku). Bylo po něm pojmenováno město Kimberley v jižní Africe. K jeho příbuzenstvu patřil humoristický spisovatel Pelham Grenville Wodehouse.

John Wodehouse, 1st Earl of Kimberley, (7 January 18268 April 1902), known as The 3rd Baron Wodehouse from 1846 to 1866, was a British Liberal politician. He held office in every Liberal administration from 1852 to 1895, notably as Secretary of State for the Colonies and as Foreign Secretary.


MICA.

Střely MICA vyvíjela od počátku 80. let francouzská společnost Matra jako univerzální výzbroj pro stíhací letouny Dassault Rafale a Dassault Mirage 2000-5. Do výzbroje letectva byla střela zavedena v roce 1996. Díky tomu, že je vhodná jak pro využití na krátké vzdálenosti, tak i za hranicí viditelnosti (od 500 m do 60 km), nahradila nejen řízené střely Matra Super 530, ale zároveň i typ Matra R550 Magic. Pro bojové letouny jsou vyráběny dvě verze střely – MICA RF s aktivním radarovým naváděním (od roku 1996) a MICA IR s pasivním infračerveným naváděním (od roku 2000). Obě varianty jsou přitom vhodné pro operace v prostředí s vysokým stupněm rušení.

VL MICA.

Později byly střely MICA adaptovány i pro použití u armády a námořnictva. Systém VL MICA byl poprvé představen v roce 2000 na veletrhu v Singapuru. První zkušební vertikální odpal střely proběhl v roce 2001. První pozemní komplet VL MICA se stal operačním v červenci 2009. V roce 2006 si systém VL MICA zvolil Omán jako výzbroj pro své nové korvety třídy "Khareef".  Varianta VL MICA je protiletadlový raketový komplet krátkého dosahu, z nějž jsou střely odpalovány vertikálně. Systém existuje jak v pozemní, tak v námořní variantě. Vyznačuje se rychlou reakcí, 360° pokrytím a schopností boje s několika cíli současně. Interval mezi odpálením dvou střel jsou dvě vteřiny. Opět jsou vyráběny dvě verze střely VL MICA, lišící se typem navádění - VL MICA RF a VL MICA IR.  Pozemní verzi systému tvoří taktické řídící centrum (TOC – "Tactical Operation Centre"), třídimenzionální radar a 3–6 vypouštěcích kontejnerů, každý obsahující čtyři střely MICA. Vypouštěcí kontejnery jsou totožné v námořní i pozemní verzi. Všechny prvky jsou umístěny na pětitunových nákladních vozidlech, což zaručuje vysokou pohyblivost systému.

MBDA MICA (francouzsky: "Missile d’Interception, de Combat et d’Autodéfense") je francouzská řízená střela krátkého a středního dosahu (dle platformy), používaná k ničení vzdušných cílů – letadel, vrtulníků, bezpilotních letounů, ale i jiných řízených střel. Střely MICA mohou operovat za každého počasí a díky pokročilé elektronice jsou typu „odpal a zapomeň“. Systémem mohou být vybaveny jak bojové letouny, tak v případě jeho vertikálně odpalované varianty i pozemní jednotky a válečné lodě.

The MBDA MICA ("Missile d’interception, de combat et d’autodéfense", “interception, combat and self-defence missile”) is an anti-air multi-target, all weather, fire-and-forget short and medium-range missile system. It is intended for use both by air platforms as individual missiles as well as ground units and ships, which can be equipped with the rapid fire MICA Vertical Launch System. It is fitted with a thrust vector control (TVC) system. It was developed from 1982 onward by Matra. The first trials occurred in 1991, and the missile was commissioned in 1996 to equip the Rafale and Mirage 2000. It is a replacement for both the Super 530, in the interception role, and the Magic II, in the dogfighting role.


Historie místa.

Na místě stával činžovní dům, který byl v roce 1945 omylem zničen zásahem americké bomby při leteckém bombardování Prahy. V roce 1963 bylo rozhodnuto o zástavbě proluky, ale až do 90. let nebyla realizována.  Začátkem 90. let myšlenku zástavby obnovil Vlado Milunić spolu s Václavem Havlem, který bydlel v sousedním domě. S Havlem přišel Milunić do styku v roce 1986, kdy mu navrhoval rozdělení bytu a přitom se bavili, jaký dům by mohl stát vedle. Původní idea předpokládala vznik domu s knihovnou, divadlem a kavárnou, který by se zařadil do kulturní linie od Rudolfina přes Národní divadlo k Mánesu, ale pro tento záměr se nepodařilo najít investora. Už v prvních námětech Milunić počítal s tím, že by se budova měla vyklánět nad křižovatku, což mělo symbolizovat stav československé společnosti, která se z totalitní strnulosti dala do pohybu, a s vizí statické věže vzadu a dynamické vpředu. Milunić nejprve chtěl získat Jeana Nouvela, podle jehož návrhu byl později postaven stejným investorem Zlatý Anděl, ale to se mu nepovedlo. Frank Gehry prý nabídku přijal proto, že „pro zemi, jež dala Americe Jaromíra Jágra, udělá cokoli“. Možnost prosadit takovouto stavbu přičítá Milunić porevoluční euforii, Václavu Havlovi, tehdejší ředitelce památkářů Věře Millerové, a vzácné souhře náhod.  V roce 1992 pozemek koupila nizozemská pojišťovna Nationale Nederlanden, 3. září 1994 byl položen základní kámen nové budovy. Provoz budovy byl zahájen 20. června 1996. Investorem byla společnost Nationale Nederlanden Real estate, v. o. s., generálním projektantem ATIPA, s. r. o., hlavním dodavatelem belgická společnost BESIX.

Popis.

Stavba je založena na železobetonové desce podporované soustavou vrtaných pilot. Na železobetonové konstrukci je připevněno 99 originálních fasádních panelů. Průčelí budovy tvoří dvě věže připomínající taneční pár. Na vrcholu věže nazývané Fred je kopule s konstrukcí z trubek potažená nerezovou síťovinou – hlava medúzy. Dům má devět podlaží, místnosti jsou nesymetrické a jejich stěny šikmé. Dům vystupuje z uliční čáry do linie chodníku.  V budově je v 6 podlažích 2965 metrů čtverečních využitelných kancelářských ploch, v nejvyšším patře je restaurace o ploše 679 metrů čtverečních, v přízemí a suterénu (původně zamýšlených jako prodejní plochy) je konferenční středisko o ploše 400 metrů čtverečních. Původní prostory kongresového centra a galerie byly později také přeměněny na kanceláře. Přízemí je řešeno jako velkoprostor s přístupem od hlavní recepce a z venku od nábřeží. V přízemí se nachází kavárna.  Rostislav Švácha citoval hlasy, že do houpavých a swingujících linií domu prý oba autoři zakódovali gesto rozloučení s panelákovým stavebnictvím Husákovy éry.  Architekt Milunić po letech litoval, že se nepodařilo prosadit původně navrhovaný tvar věže, hezčí a vyšší. Medúza na věži Fred podle něj vznikla jako řešení patové situace. Frank Gehry na výstavách v Americe prý ukazuje původní návrh s vysokou věží. Autorem medúzy je Gehry, ale Milunić říká, že se podobá jeho návrhu na ukončení věže prosklenou kupolí zeměkoule, odpovídající na zeměkouli umístěnou na sousedním Havlově domě. Medúza je podle něj nakloněna ve špatném úhlu a ze křižovatky nevypadá jako koule, ale jako něco divně placatého. Milunićovi se nelíbil bar v přízemí, restaurace v horním patře ani školicí středisko, ocenil patra podle návrhu Evy Jiřičné. Za chyby budovy považuje Milunić například pohled na vršek od Palackého mostu a trochu i pohled shora od Karlova náměstí, o svém vlastním původním návrhu má dosud to nejlepší mínění. Spolupráci s Frankem Gehrym považoval za úžasné transoceánské dobrodružství.

Vlastníci a využití.

Stavbu financovala Nationale Nederlanden, dnes ING. V roce 2004 byl Tančící dům spolu se Zlatým Andělem vložen jako základní portfolio do investičního fondu ING Property Fund Central Europe.  V roce 2008 vlastník plánoval přestavbu a redesign recepčního prostoru. Vlado Milunić ale původní podobu recepce hájil jako výrazně autorský prostor, který nese výraznou stopu Gehryho rukopisu. Správce budovy přesto objednal modernizaci u architekta M. Ranného. Jeho návrh považoval Milunić za totální nepochopení konceptu současné recepce, za tuctovou bezcennou kulisu, kterou známe z desítky nových administrativních budov.  V roce 2013 dosavadní vlastník, společnosti CBRE Global Investors, nabídl budovu k prodeji. Prodej organizovala poradenská společnost Jones Lang LaSalle.  Developer Central Group v srpnu 2013 za budovu nabídl 250 milionů korun a později nabídku mírně navýšil na 10 milionů eur, ale ve výběrovém řízení neuspěl. Tento zájemce zde chtěl otevřít muzeum architektury a designu, pokud by s tím autoři budovy souhlasili.  Koncem roku 2013 budovu za 13,35 milionů eur (v přepočtu 360 milionů korun) koupila Pražská správa nemovitostí, kterou vlastní realitní magnát Václav Skála. Nový vlastník chce v budově ponechat kanceláře, i když zvažuje využití části budovy pro nekomerční účely. Hlavními nájemníky kancelářských prostor jsou společnosti CBRE Global Investors a Accenture.

Hodnocení.

Stavba rozpoutala veřejnou diskuzi o architektuře v Praze. Zastánci dům oceňovali jako moderní architekturu, jaká v Praze chybí, odpůrci argumentovali tím, že do historické Prahy se budova nehodí a narušuje městské panorama.  Je označován za první pražskou porevoluční stavbu špičkových světových architektů. Je označována za jeden ze symbolů města či za turistický magnet. Podle Rostislava Šváchy se pro laickou veřejnost dům stal ikonou devadesátých let a dal éře po Sametové revoluci architektonickou tvář, podobně jako Hubáčkova věž na Ještědu 60. letům, a pro zahraniční návštěvníky se stal ikonou Prahy, téměř stejně známou jako Karlův most či Svatovítská katedrála. Čeští architekti se však na dům podle Šváchy s takovým nadšením nedívali a na organickou architekturu se na Západ začali ohlížet až o desetiletí později.

Ocenění.

V souvislosti s prohlášením obchodního domu Máj za kulturní památku v roce 2006 se hlavní konzervátor Národního památkového ústavu Josef Štulc pro Lidovky.cz vyjádřil, že by teoreticky uvítal, aby jako památka byl zapsán i Tančící dům. V roce 2008 Vlado Milunič při jednání se správcem budovy o přestavbě recepce argumentoval tím, že se dům pravděpodobně stane kulturní památkou.

Tančící dům, jinak také Ginger and Fred, oficiálním jménem původně Nationale Nederlanden Building, dokončený roku 1996, stojí v Praze na pravém břehu Vltavy na rohu Rašínova nábřeží a Jiráskova náměstí. Pojmenován je podle tvaru svých dvou nárožních věží, inspirovaných slavným meziválečným tanečním párem Freda Astaira a Ginger Rogersové. Tančící dům navrhl Vlado Milunić spolu s Frankem O. Gehrym, kterého k projektu přizval investor. Interiéry kanceláří investora byly z části svěřeny britské architektce českého původu Evě Jiřičné.

The Dancing House (), or Fred and Ginger, is the nickname given to the Nationale-Nederlanden building on the Rašínovo nábřeží (Rašín Embankment) in Prague, Czech Republic. It was designed by the Croatian-Czech architect Vlado Milunić in cooperation with Canadian-American architect Frank Gehry on a vacant riverfront plot. The building was designed in 1992 and was completed four years later in 1996.


Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2008

Hrací formát turnaje.

Ve dvou základních skupinách hrálo vždy pět týmů každý s každým. Vítězství se počítalo za tři body, v případě nerozhodného výsledku si oba týmy připsaly bod a následovalo 5 min. prodloužení a samostatné nájezdy. Tato kritéria rozhodla o držiteli bonusového bodu.  Vítězové základních skupin postoupili přímo do semifinále, druhý a třetí tým ze skupiny sehrály čtvrtfinálový zápas. Čtvrté a páté týmy z obou skupin se utkaly ve skupině o udržení, ze které sestoupily dva týmy. Také se hrál zápas o páté a třetí místo, ve kterých se střetli poražení z play-off.  V play-off se v případě nerozhodného výsledku prodlužovalo deset minut, případně následovala trestná střílení.

Skupina o udržení.

"Poznámka:" Zápasy Dánsko 3–4 Slovensko "a" Švýcarsko 1–3 Kazachstán "se započítávaly ze základní skupiny."  " Dánsko a Švýcarsko sestoupily do I. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2009"

Soupisky.

Kanada  Jonathan Bernier, Steve Mason, Karl Alzner, Drew Doughty, Josh Godfrey, Thomas Hickey, Logan Pyett, Luke Schenn, Pk Subban, Zach Boychuk,Colton Gillies, Claude Giroux, Matthew Halischuk, Riley Holzapfel, Stefan Legien, Brad Marchand, Shawn Matthias, Wayne Simmonds, Steven Stamkos,Brandon Sutter, John Tavares, Kyle Turris Trenér: Craig Hartsburg  Jhonas Enroth, Stefan Ridderwall, Niclas Andersén, Kristoffer Berglund, Jonathan Carlsson, Oscar Eklund, Victor Hedman, Eric Moe, Johan Motin,Johan Alcén, Joakim Andersson, Mikael Backlund, Patrik Berglund, Robin Figren, Tobias Forsberg, Carl Hagelin, Mario Kempe, Tony Lagerström,Thomas Larsson, Patrik Lundh, Oscar Möller, Magnus Pääjärvi Trenér: Pär Mårts  Sergej Bobrovskij, Stanislav Galimov, Jurij Alexandrov, Maxim Čudinov, Pavel Doronin, Marat Kalimulin, Jevgenij Kurbatov, Jakov Selezněv, Vjačeslav Vojnov, Artěm Anisimov, Jevgenij Bodrov, Alexej Čerepanov, Jevgenij Dadonov, Nikita Filatov, Vadim Golubcov, Artěm Gordějev, Anton Koroljov, Dmitrij Kugryšev, Maxim Mamin, Michail Milechin, Dmitrij Sajustov, Viktor Tichonov Trenér: Sergej Němčinov 5. místo Česko  Michal Neuvirth, Jakub Kovář, náhradník Lukáš Daneček – Antonín Bořuta (1), Jan Piskáček, Martin Parýzek, Michal Jordán, Tomáš Kundrátek (1), Patrik Prokop, Jiří Suchý – Jakub Voráček, Michael Frolík (5), David Květoň, Jakub Sklenář (4), Jiří Ondráček, Daniel Bártek (2), Martin Látal (2), Radek Meidl (1), Zbyněk Hampl (1), Petr Strapáč (1), Roman Szturc, Pavel Kuběna, Jan Semorád. Trenéři: Miloslav Hořava, Radim Rulík a Ondřej Weissmann.

1. divize.

Turnaj skupiny A se uskutečnil od 9. do 15. prosince v Bad Tölzu v Německu a turnaj skupiny B od 12. do 18. prosince v Rize v Lotyšsku.

Skupina A.

" Německo postoupilo mezi elitu, zatímco Litva sestoupila do 2. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2009"

Skupina B.

" Lotyšsko postoupilo mezi elitu, zatímco Velká Británie sestoupila do 2. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2009"

2. divize.

Turnaj skupiny A se uskutečnil od 9. do 15. prosince v Canazei v Itálii a turnaj skupiny B od 10. do 16. prosince v Tallinnu v Estonsku.

Skupina A.

" Itálie postoupila do 1. divize, zatímco Island sestoupil do 3. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2009"

Skupina B.

" Estonsko postoupilo do 1. divize, zatímco Čína sestoupila do 3. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2009"

3. divize.

Turnaj se uskutečnil od 16. do 24. prosince v Bělěhradě v Srbsku. " Nový Zéland a Srbsko postoupili do II. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2009"

Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji se na přelomu let 2007 a 2008 konalo na území České republiky v Pardubicích a Liberci.

The 2008 IIHF World U20 Championship, commonly referred to as the 2008 World Junior Ice Hockey Championships (2008 WJHC), was the 32nd edition of the Ice Hockey World Junior Championship. The Elite group, what the IIHF refer to as the Top Division, was held in Pardubice and Liberec, Czech Republic, between 26 December 2007 and 5 January 2008. Canada won the gold medal for the fourth consecutive time. Sweden earned its first World Junior medal since 1996 by reaching the final.


Klubová kariéra.

Fotbalovou dráhu zahájil Krasić v klubu FK Rudar, kde si ho všimli lidé z FK Vojvodina Novi Sad, kam ve svých 14 letech odešel. Zde strávil následující 41⁄2 sezóny, během nichž fotbalově rostl a stal se kapitánem mužstva.  V létě 2004 odešel do zahraničí, do ruského klubu CSKA Moskva, s nímž získal nemálo trofejí včetně dvou ligových titulů. 21. srpna 2010 přestoupil do italského velkoklubu Juventus Turín, kde dostal dres s číslem 27. S Juventusem vyhrál italskou nejvyšší ligu v sezóně 2011/12.

Fenerbahçe Istanbul.

3. srpna 2012 přestoupil za 7 milionů € do tureckého klubu Fenerbahçe Istanbul, kde podepsal 4letý kontrakt. V základní skupině C Evropské ligy 2012/13 pomohl k obsazení prvního místa a zisku 13 bodů, i když většinou jen střídal. V šestnáctifinále vyřadilo Fenerbahçe běloruský klub FK BATE Borisov po výsledku 0:0 venku a 1:0 doma (tento zápas v Turecku se však hrál bez diváků), Krasić nezasáhl ani do jednoho zápasu. Nastoupil na několik závěrečných minut v prvním zápase semifinále Evropské ligy proti hostující Benfice Lisabon, Fenerbahçe soupeře zdolalo poměrem 1:0.

SC Bastia (hostování).

V létě 2013 odešel na roční hostování do francouzského celku SC Bastia.

Lechia Gdańsk.

V srpnu 2015 se stal hráčem polského klubu Lechia Gdańsk.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Miloš Krasić nastupoval za reprezentaci Srbska a Černé Hory do 21 let, s níž se zúčastnil dvou evropských šampionátů v této věkové kategorii. Jedním z nich bylo Mistrovství Evropy hráčů do 21 let konané v Portugalsku, kde Srbsko podlehlo 1. června v semifinále Ukrajině 4:5 v penaltovém rozstřelu (zápas skončil 0:0 po prodloužení). Miloš odehrál na turnaji všechny 4 zápasy. Mimo semifinále šlo o duely v základní skupině A – postupně 23. května porážka 0:1 s Německem, 25. května výhra 2:0 nad Portugalskem a 28. května prohra 0:2 s Francií.  Se srbskočernohorským olympijským výběrem do 23 let hrál na Letních olympijských hrách 2004 v Řecku, kde Srbsko a Černá Hora obsadilo poslední čtvrté místo v základní skupině C bez zisku jediného bodu.

A-mužstvo.

V letech 2006–2011 působil v seniorské reprezentaci Srbska. Debutoval 15. listopadu 2006 v přátelském utkání v Bělehradu proti týmu Norska (remíza 1:1).  První gól vstřelil 11. října 2008 v kvalifikačním utkání na Mistrovství světa 2010 v Bělehradě hostující Litvě. Krasić ve 34. minutě zvyšoval na průběžných 2:0 pro domácí, střetnutí skončilo vítězstvím Srbska 3:0. Hned v dalším zápase 15. října skóroval znovu, tentokrát ve Vídni proti domácímu Rakousku, když ve 14. minutě otevíral skóre kvalifikačního utkání, které Srbsko vyhrálo 3:1.  Kvalifikace byla pro mladý balkánský stát úspěšná, Srbsko obsadilo v základní skupině s 22 body 1. místo o jeden bod před druhou Francií, která se musela zúčastnit baráže.

Mistrovství světa 2010.

Miloš Krasić se poté zúčastnil i samotného světového šampionátu 2010 v Jihoafrické republice. V základní skupině D se Srbsko střetlo postupně s Ghanou, Německem a Austrálií. V prvním zápase 13. června 2010 prohrálo s Ghanou 0:1, Krasić odehrál kompletní zápas v základní sestavě. 18. června porazil balkánský celek překvapivě favorizované Německo 1:0, i tentokrát absolvoval Krasić celé střetnutí. Ve svém posledním vystoupení na šampionátu 23. června podlehlo Srbsko Austrálii 1:2 a s turnajem se rozloučilo ziskem 3 bodů a obsazením posledního čtvrtého místa ve skupině. Krasić hrál do 62. minuty, poté byl střídán.

Miloš Krasić (srbsky Милош Красић, * 1. listopadu 1984, Titova Mitrovica, SFR Jugoslávie) je srbský fotbalový záložník, který v současnosti hraje v klubu Lechia Gdańsk.

Miloš Krasić (; born 1 November 1984) is a Serbian former professional footballer who played as a winger. He represented the Serbia national team at the 2010 FIFA World Cup, and at one point in his career, he was named by "FourFourTwo" as one of the 100 best players in the world.


Definice.

Jednorozměrný případ.

Pokud "X" je diskrétní náhodná proměnná nabývající nezáporných celočíselných hodnot {0,1,...}, pak "pravděpodobnostní vytvořující funkce" náhodné proměnné "X" je definována jako  kde "p" je pravděpodobnostní funkce náhodné proměnné "X". Jméno náhodné proměnné se často doplňuje jako dolní index: "G" a "p", aby se zdůraznilo, že se funkce týkají určité náhodné proměnné "X" a jejího rozdělení pravděpodobnosti. Mocninná řada konverguje absolutně alespoň pro všechna komplexní čísla "z" s |"z"| ≤ 1; v mnoha případech je poloměr konvergence větší.

Vícerozměrný případ.

Pokud je diskrétní náhodná proměnná nabývající hodnoty v "d"-rozměrné nezáporné celočíselné mřížce {0,1,...}, pak "pravděpodobnostní vytvořující funkce" náhodné proměnné "X" je definována jako kde "p" je pravděpodobnostní funkce náhodné proměnné "X". Mocninná řada konverguje absolutně alespoň pro všechny komplexní vektory s.

Vlastnosti.

Mocninná řada.

Pro pravděpodobnostní vytvořující funkci platí všechna pravidla pro mocninné řady s nezápornými koeficienty. Konkrétně "G"(1) = 1, kde "G"(1) = lim"G"("z") zdola, protože součet pravděpodobností musí být roven jedné. Podle Abelovy věty pro mocninné řady s nezápornými koeficienty musí být poloměr konvergence jakékoli pravděpodobnostní vytvořující funkce alespoň 1.

Pravděpodobnosti a střední hodnota.

Následující vlastnosti umožňují odvození různých základních veličin vycházejících z "X":

Funkce nezávislých náhodných proměnných.

Pravděpodobnostní vytvořující funkce jsou užitečné pro práci s funkcemi nezávislých náhodných proměnných. Například:

Příbuzné koncepty.

Pravděpodobnostní vytvořující funkce je příkladem vytvořující funkce posloupnosti (viz formální mocninná řada). Je ekvivalentní Z-transformaci pravděpodobnostní funkce a někdy se tak i nazývá.  K dalším vytvořujícím funkcím náhodných proměnných patří momentová vytvořující funkce, charakteristická funkce a kumulantová vytvořující funkce. Pravděpodobnostní vytvořující funkce je také ekvivalentní s faktoriálovou momentovou vytvořující funkcí, která jako formula_30 může být také uvažována pro spojité a jiné náhodné proměnné.

Pravděpodobnostní vytvořující funkce diskrétní náhodné proměnné je v teorii pravděpodobnosti mocninná řada reprezentace (vytvořující funkce) pravděpodobnostní funkce náhodné proměnné. Pravděpodobnostní vytvořující funkce se často používají pro svůj stručný popis posloupnosti pravděpodobností Pr("X" = "i") v pravděpodobnostní funkci pro náhodnou veličinu "X" a díky tomu, že zpřístupňují dobře rozvinutou teorii mocninných řad s nezápornými koeficienty.

In probability theory, the probability generating function of a discrete random variable is a power series representation (the generating function) of the probability mass function of the random variable. Probability generating functions are often employed for their succinct description of the sequence of probabilities Pr("X" = "i") in the probability mass function for a random variable "X", and to make available the well-developed theory of power series with non-negative coefficients.


Princess María de las Mercedes of Bourbon-Two Sicilies

Životopis.

Narodila se 23. prosince 1910 v Madridu, jako dcera prince Carlose Bourbonsko-Sicilského, infanta Španělského, vnuka krále Ferdinanda II. Sicilského a jeho druhé manželky princezny Luisi Orleánské, dcery prince Filipa, hraběte pařížského, uchazeče o francouzský trůn. Při narození jí byl udělen titul infantky španělské, i když to nebyl skutečný její titul, pravý titul byl "Princezna Bourbonsko-Sicilská". Její rodina se přestěhovala do Sevilly, kdy byl její otec vojenský generální kapitán provincie. Když je Druhá Španělská republika donutila k emigraci, žili v Cannes a později v Paříži, kde také studovala umění v Louvru.  Dne 14. ledna 1935, navštívila v Římě svatbu princezny Beatrice Španělské, dcery krále Alfonse XIII.. Zde potkala svého druhého bratrance a budoucího manžela, bratra nevěsty, Juana, hraběte barcelonského, čtvrtého syna a nástupníka trůnu Alfonse XIII.. Vzali se 12. října 1935 v Římě. Když její manžel roku 1942 přijal královský titul "Hraběte z Barcelony," Marie získala titul "Hraběnky z Barcelony".  Spolu měli čtyři děti:  Žili v Cannes a Římě, a s vypuknutím druhé světové války se přestěhovali do Lausanne, kde žili s královnou Viktorií Eugenií, matkou infanta Juana. Později bydleli v Estorilu, v Portugalsku.  Roku 1953 princezna reprezentovala Španělskou královskou rodinu na korunovaci královny Alžběty II.. Roku 1976, jeden rok po obnovení monarchie ve Španělsku v osobě jejího syna Juana Carlose, se vrátili do Španělska. V roce 1977 se Juan vzdal svých práv ve prospěch jeho syna, a tím mu umožnil držet titul "Hraběte z Barcelony."  Roku 1982 si zlomila kyčel a roku 1985 levou stehenní kost. Z tohoto důvodu musela být celý zbytek života na vozíku. V roce 1993 ovdověla. Byla velkým fanouškem býčích zápasů a andaluské kultury. V roce 1995 se její vnučka Infantka Elena vdala v Seville, a proto je Hraběnka lásky tohoto města. Dne 4. března 1929 byla 1171. Dámou Královského řádu královny Marie Luisy.  Zemřela 2. ledna 2000 v královské rezidenci La Mareta v Lanzarote na infarkt, kde královská rodina oslavovala Nový rok. Je pohřbena s vyznamenáním královny v královské kryptě kláštera San Lorenzo de El Escorial nedaleko Madridu.

Marie Mercedes Bourbonsko-Sicilská (španělsky "Doña María de las Mercedes Cristina Genara Isabel Luisa Carolina Victoria y Todos los Santos de Borbón-Dos Sicilias y Orléans") (23. prosince 1910, Madrid – 2. ledna 2000, Lanzarote) byla matka Juana Carlose I., krále Španělska (1975–2014).

María de las Mercedes de Borbón-Dos Sicilias y Orléans, Countess of Barcelona (Spanish: "Doña María de las Mercedes Cristina Genara Isabel Luisa Carolina Victoria y Todos los Santos de Borbón y Orléans" (; 23 December 1910 – 2 January 2000) was the mother of Juan Carlos I, King of Spain from 1975 to 2014, and grandmother of the reigning Spanish King, Felipe VI.


Manželství a děti.

Narodil se 10. listopadu roku 1870 v obci Gries, části města Bolzano a při křtu dostal jméno "Karel Maria František z Assisi Paskal Ferdinand Antonín z Padovy František z Pauly Alfons Ondřej Avelin Tankred" (: "Carlo Maria Francesco d'Assisi Pasquale Ferdinando Antonio di Padova Francesco de Paola Alfonso Andrea Avelino Tancredi" ) a jeho titul byl princ bourbonský-Obojí Sicílie, infant španělský ("Principe di Borbone delle Due Sicilie, Infante di Spagna").  Dne 14. února 1901 v Madridu se Karel oženil s Mercedes, princeznou Asturskou, starší dcerou zesnulého krále Alfonse XII. a jeho manželky arcivévodkyně Marie Kristiny Rakouské. Mercedes byla starší sestra a předpokládaná dědička krále Alfonse XIII. Týden před svatbou 7. února, byl Karlovi udělen titul "infanta španělského".  Spolu měli tři děti: Mercedes zemřela při porodu v roce 1904.  V roce 1907 se Karel znovu oženil a to s princeznou Luisou Orleánskou, dcerou Filipa, hraběte pařížského. Pár měl čtyři děti:  Mezi potomky patří bývalý Král Španělska (Juan Carlos I.), současný vévoda z Kalábrie (infant Carlos), současná brazilská císařská rodina a Petr Jugoslávský a jeho dva bratři.

Vojenská služba.

Karel sloužil ve španělské armádě, účastnil se bojů španělsko-americké války a obdržel Vojenský řád Marie Kristýny. Nakonec dosáhl hodnosti armádního generálního inspektora.  Dne 7. února 1901 byl 1099. rytířem Řádu zlatého rouna ve Španělsku a obdržel 280. velkokříž Řádu věže a meče.

Nástupnictví Obojí Sicílie.

V roce 1894 se Karlův otec Alfons stal hlavou dynastie Bourbonů-Obojí Sicílie. Než si vzal svou první manželku, tak se dne 14. prosince 1900 vzdal svého nároku na následnictví koruny Obojí Sicílie. V roce 1960, Karlův starší bratr Ferdinand zemřel bez mužského potomka a tím Karel regeneroval svá práva (práva potomstva). Nicméně, Karlův mladší bratr Rainer si na základě zřeknutí z roku 1900 činí nárok a spor dosud není vyřešen. Zatímco většina panovnických dynastií v Evropě uznává nárok Rainerovu potomstvu, španělská královská dynastie uznává nárok Karlovým potomkům.

Karel Bourbonsko-Sicilský (: "Carlo Tancredi di Borbone-Due Sicilie", 10. listopadu 1870, Gries, Rakousko-Uhersko – 11. listopadu 1949, Sevilla, Španělsko) byl syn Alfonse hraběte Casertského a jeho manželky Marie Antonietty Bourbonsko-Sicilské, a synovec posledního Krále Sicílie Františka II.

Don Carlos, Prince of Bourbon-Two Sicilies, Infante of Spain (Full Italian name: "Carlo Maria Francesco d'Assisi Pasquale Ferdinando Antonio di Padova Francesco de Paola Alfonso Andrea Avelino Tancredi, Principe di Borbone delle Due Sicilie, Infante di Spagna"; 10 November 1870,, Bolzano, Austria-Hungary – 11 November 1949, Seville, Spain) was the son of Prince Alfonso of the Two Sicilies, Count of Caserta and his wife Princess Maria Antonietta of Bourbon-Two Sicilies, and nephew of the last King of the Two Sicilies, Francis II.


Dílo.

Z jeho děl se dochovala v úplném znění Hostina deseti panen ("Convivium decem virginum", řecky "Symposion he peri hagneias" – „Symposion o panenství“; Migne, PG, XVIII, 27-220), rozhovor deseti panen, kde se Metoděj dotýká hlavních témat křesťanské víry. Celý text je situován do zahrady Ctnosti, dcery Filosofie, kde deset panen během hostiny hovoří o ideálním způsobu života, který si zvolily. Počtu deseti panen odpovídá deset úvah. Celá práce má hluboké biblické kořeny. V devátém rozhovoru se Metoděj projevuje – právě při hájení víry ve vzkříšení těla – jako zastánce milenarismu.  Ve spise O svobodné vůli ("peri tou autexousiou") napadá gnostické učení o původu zla a svobodné vůli. Z větší části dochováno, psáno formou dialogu.  V traktátu O vzkříšení ("Aglaophon he peri tes anastaseos") zastává proti Órigenovi nauku o vzkříšení těla a jeho identitě s tělem stávajícím. Z větší části dochováno, psáno formou dialogu.  Z dalších traktátů, psaných formou dialogu, máme jen staroslověnské zlomky. jsou to spisy O životě (lat. "De vita"), kde Metoděj probírá otázku života a rozumného jednání; O jídlech (lat. "De cibis") popisuje rozlišování jídel u Židů a o jalovici zmíněné v Levitiku. Poksytuje alegorický výklad starozákonních ustanovení o jídle (Num 19); O malomocenství (lat. "De lepra") pojednává o malomocenství a poskytuje alegorický výklad starozákonních pasáží hovořících o této nemoci (Lv 13); O pijavici (lat. "De sanguisuga"), o pijavici z knihy Přísloví (Pří 30,15n.) a o verši Žalmu 18,2.  Z nedochovaných děl víme o existenci traktátu proti novoplatónikovi Porfyriovi, o traktátu "Pythonissa" proti Órigenovi, o komentářích na Genesis a na "Píseň písní", o traktátu "O mučednících" a o dialogu "Xenon".

(Svatý) Metoděj z Olympu ( – asi 311) byl jedním z řecky píšících církevních Otců na přelomu 3. a 4. století. Byl biskupem v lýkijském Olympu, později – podle Jeronýma – v Týru, ale tato informace je nepravděpodobná. Zemřel pravděpodobně jako mučedník v roce 311.

Saint Methodius of Olympus (died c. 311) was a Christian bishop, ecclesiastical author and martyr today regarded as a Church Father. He is commemorated on June 20.


Začátky (1988–1990).

Kapela sahá až do roku 1988, kdy se Kirk Windstein připojil k hardcore punkové kapele ShellShock v New Orleans. Setkal se zde s Jimmym Bowerem, který byl jejich bubeníkem, a rychle se stali přáteli. Skupina se rozpadla, když Mike Hatch, jejich kytarista, spáchal sebevraždu na konci roku 1988 (někteří fanoušci Pantery věří, že to byla inspirace pro píseň „ Hollow “ z jejich 1992 alba Vulgar Display of Power). Kapela tedy nahradila Hatcha Kevinem Noonanem a pokračovala pod novým názvem Aftershock. Pod tímto jménem vydali v polovině roku 1989 demo a poté se znovu přejmenovali na Wrequiem, přičemž basista Mike Savoie opustil kapelu a nahradil ho Todd Strange. V roce 1990 se znovu přejmenovali na The Slugs a v polovině roku 1990 vydali demo, ale kapela se rozpadla.  Windstein uvažoval o tom, že se stane kytaristou kapely Exhorder která je rovněž z New Orleans, ale on a Strange reformovali svou kapelu s Craigem Nunenmacherem jako bubeníkem, kterého později nahradil Tommy Buckley ze Soilent Green a Kevin Noonan se vrátil zpět na kytaru. V polovině roku 1991 se skupina přejmenovala na Crowbar. Windstein uvedl Celtic Frost jako jeden z prvních vlivů skupiny na zvuk.

Kariéra (1991–dosud).

Debutové studiové album Obedience Thru Suffering vyšlo v roce 1991, ale nedosáhlo významného úspěchu nebo airplay. Samozvané album (Crowbar) z roku 1993 už bylo lepší, osobní přítel kapely Phil Anselmo (Pantera, Down a Superjoint Ritual ) produkoval nahrávku, a to pomohlo k národní podpoře na MTV u Headbanger's Ball. Kromě toho byla přehrávány videoklipy pro „All I had (I Gave)“ a „Existence is Punishment“. Po tomto úspěchu skupina pokračovala v nahrávání klipů, vydávala se na hlavní turné s Panterou a nahrávala další alba.  Dost o Crowbar vypovídá v domácím videu Pantera Home 3. Kapela pokračovala v nahrávání a cestování. V roce 1994, videoklip Pantery píseň “Im Broken” Anselmo nosil Crowbar / Eyehategod tričko. Původní bubeník Nunenmacher opustil kapelu v roce 1996 a byl nahrazen Bowerem z Down a Eyehategod a na nahrávce z roku 1996 Anselmo zpíval doprovodné vokály na pár skaldbách na Broken Glass.  V roce 2000, po nahrání desky, se původní bubeník Nunenmacher znovu připojil ke skupině pro „Penchant For Violence Tour“ s „The Brotherhood of Brewtality“ Black Label Society a Sixty Watt Shaman. V polovině turné nahradil Nunenmacher bubeníka BLS Phil Ondicha a po zbytek turné hrál v obou kapeelách a nakonec se trvale připojil k BLS.  Kapela pokračuje v show, půjčuje si členy z New Orleanských metalových kapel jako Goatwhore a Acid Bath. Na desce Lifesblood pro Downtrodden (2005), basista Pantery a Down Rex Brown hrál na baskytaru ale dokonce i na klávesy. Producent Down Warren Riker rovněž pomáhal.  Kapela je také známá tím, že coveruje materiál jiných kapel – například Iron Maiden či Led Zeppelin. V prosinci 2009, Crowbar měli tour s Hatebreed, The Acacia Strain, The Casualties a dalšími v rámci Stillborn Festu.  Od září 2010 má Crowbar v současné době smlouvu s E1 Music v Severní Americe a s Century Media v Evropě a 8. února 2011 vydali své deváté studiové album Sever the Wicked Hand.  Basista Pat Bruders opustil Crowbar v září 2013. Bruders vysvětlil, že se chce zaměřit na turné s Down. Bruders byl nahrazen Jeffem Goldenem, který předtím hrál s Six Feet Under, Thy Will Be Done a Goatwhore.  Crowbar vstoupil do studia na konci roku 2013 a začal nahrávat „ Symmetry in Black “, který byl uveden v Severní Americe 27. května 2014 prostřednictvím E1 Music.  V květnu 2016 basista Jeff Golden na své facebookové stránce oznámil, že byl vyhozen z kapely. Později se připojil k metalové skupině Lord Dying z Portlandu. Krátce po Goldenově odchodu Windstein oznámil, že zakládající basista Todd Strange se vrácí. V červenci 2018 Strange se přestal účastnit turné, i tak ale zůstane členem Crowbar. Jeho závěrečné vystoupení bylo na 20. výročí show Odd Fellows Rest 20. srpna 2018 – Shane Wesley je jeho náhradníkem na živá vystoupení kapely.  V polovině roku 2017 podporoval Crowbar byli předkapelou Overkill na každoročním turné Metal Alliance Tour.  Na jaře roku 2018 se Crowbar byli předkapelou pro Hatebreed.  Crowbar byli předkapelou pro Killswitch Engage na krátkém podzimním turné v listopadu 2018.

Crowbar je americká sludge metalová skupina založená v New Orleans v Louisianě ve Spojených státech v roce 1990. Jejich hudba v sobě kříží pomalý doom metal s agresí tvrdého punku, propagovali styl známý jako sludge metal vedle spolu s kapelami New Orleans scény – jako Eyehategod, Soilent Green, Acid Bath a Down.

Crowbar is an American sludge metal band formed in New Orleans, Louisiana, United States, in 1990. Through infusing a slow, low-keyed, brooding doom metal sound with the aggression of hardcore punk, they pioneered a style known as sludge metal - albeit Windstein admitted a mild dislike to the term - alongside other bands of the New Orleans heavy metal scene such as Eyehategod, Soilent Green, Acid Bath, and Down.


Historie.

Vznik.

V roce 2005 se na jednom anime-fóru poznali Strify (20. srpna 1988), Kiro (11. ledna 1988) a Yu (28. prosince 1988). Postupem času poznali ještě Shina (12. prosince 1989) a Luminora (22. března 1985) a rozhodli se založit kapelu. Na hudební scénu prorazili až v roce 2007 se singlem Lovesongs (They Kill Me).  Tilo Wolff spolu s Ericem Burtonem jsou manažeři skupiny.

Členové.

Kapela se skládá z pěti osob.  Ex-člen Luminor opustil skupinu v listopadu 2008, kvůli údajným zdravotním potížím. V této době pracuje na sólovém projektu.

Kariéra.

Na hudební scénu se dostali v roce 2007 se singlem Lovesongs (They Kill me), dva týdny po jejich prvním vystoupení v německé hudební show The Dome. Kapela byla krátce na to nominována do národního kola Eurovision Song Contest 2008, kde však se svou písní Forever Or Never širší veřejnost nezaujala.  V roce 2007 vydali svou debutovou desku Final Attraction. Z desky postupně vyšly tři singly: Lovesongs (They Kill Me), Escape To The Stars a Forever Or Never.  V březnu 2008 vyjeli na své první evropské turné. V září 2008 vystoupil z kapely Luminor, kvůli zdravotním problémům. Ještě v listopadu 2008 však bylo oznámeno vydání druhé studiové desky ToyZ.  Prvním singlem z nové desky se měla stát píseň My Obsession, kterou Strify popsal jako'silnou baladu'. Poté, co píseň unikla na internet, bylo vydání singlu odloženo. To potvrdila kapela na serveru YouTube, kde vyjádřila své zklamání a změnu pilotního singlu. Na své oficiální stránce kapela potvrdila, že vydá také první desku určenou pro americký trh, pojmenovanou BANG!. Pilotním singlem z obou desek se nakonec stala píseň I Came 2 Party, ve které hostuje Space Cowboy. Píseň My Obsession se nakonec stala až druhým singlem.  21. ledna 2010 kapela na svém MySpace potvrdila svůj rozpad.  Strify v červnu 2011 vydal zremixovanou podobu jejich písně Blasphemy a potvrdil, že do konce roku vydá svou sólovou desku.

Cinema Bizarre je německá kapela pocházející z Berlína. Svou debutovou desku vydala v roce 2007. V lednu 2010 se kapela rozpadla.

Cinema Bizarre was a German glam rock band from Berlin. They released their debut album in 2007. Their manager was Lacrimosa singer and songwriter Tilo Wolff. In January 2010, the band announced that they were taking a break.