Historie kapely.

Kořeny kapely sahají až k létu 1989, kdy se v nemocnici Rosegrove poblíž Stockholmu potkali Zak Tell a Jocke Skog, když spolu pracovali. V roce 1990 se k nim přidal norský kytarista Bård Torstensen a Erlend Ottem. Tato čtyřka si brzy uvědomila své společné zájmy v muzice. Bård a Erlend předtím již hráli v kapele, která se jmenovala "Theo", v jejich rodném městě Arendal v Norsku. Investovali svůj volný čas do zkoumání světa hudby, skládali a psali songy, dokud se z nich nestala kapela.  Jejich původní demo obsahující tři skladby ("Waste of Time", "Nigger" a "Profit Preacher") rychle dobylo místní rádia a upozornilo na tuto nově vzniklou skupinu. Song "Nigger" byl obzvláště úspěšný a to především kvůli antirasistickému postoji, který vyjadřoval. Na začátku devadesátých let, Clawfinger vydali své debutové album "Deaf Dumb Blind". Toho se prodalo přes 600 000 kopií po celém světě a bylo vřele přijato kritiky ve Švédském tisku. Po připojení Andrého Skauga a bubeníka Mortena Skauga, se Clawfinger vydali na svou první tour a hráli na nespočetném množství Evropských festivalů. Také jako předkapela skupiny Anthrax a Alice in Chains.  Clafinger získali mnoho ocenění včetně dvou Grammy na domácím Švédském udělování cen Grammy ve roce 1994 za nejlepší hard rockovou kapelu a nejlepší hudební videoklip. Po turné se vrátili zpět do studia k nahrávání jejich druhého alba "Use Your Brain". Po vydání svého druhého alba se opět vydali na turné, například na Monsters of Rock Festival v Brazílii.  Album "Clawfinger" pojmenované podle názvu kapely bylo vypuštěno v roce 1997. První song alba se jmenuje "Two Sides", ve kterém se neobvykle objevuje i ženský vokál. Zbytek alba však pokračuje s typicky agresivním vokálem.  Clawfinger obsahuje 12 songů a navíc 3 bonusové tracky v limitované edici. Také uvolnili dvě videa k songům (Biggest & the Best and Two Sides).  Life Will Kill You bylo vydáno v roce 2007.  24. srpna 2013 skupina na své facebookové stránce oznámila rozpuštění kapely.  5. října 2013 vyšla další zpráva, že se Jocke Skog připojil ke švédské deathmetalové skupině Feared jako baskytarista.  V květnu 2014 bylo, opět na Facebooku, oznámeno jediné vystoupení skupiny na festivale ZAHID na Ukrajině 8. srpna 2014.  Na rok 2015 byla oznámena dvě vystoupení, jedno v Maďarsku a jednu ve Švédsku.  V roce 2016 odehrála kapela také dva koncerty – na dánském festivalu CopenHell a na bulharském Summer Chaos festivalu.  Během roku 2017 již kapela hraje častěji (dvakrát také v ČR – na brněnském Čarodějálesu na festivalu Brutal Assault).  4. srpna 2017 Clawfinger vydávají nový singl s názvem "Save Our Souls".

Diskografie.

Singly.

z "Deaf Dumb Blind"  z "Use Your Brain"  z "Clawfinger"  z "A Whole Lot of Nothing"  z "Zeros & Heroes"  z "Hate Yourself With Style"  z "Life Will Kill You"  Samostatně

Clawfinger je rap metalová skupina ze Švédska a jednou z prvních, které začaly hrát tento hudební žánr. Clawfinger jsou známí pro svou agresivní, ale melodickou muziku a témata dotýkající se politiky a antirasismu.

Clawfinger is a heavy metal band from Sweden. Clawfinger is known for aggressive but melodic music and tackling political and anti-racist themes in their songs.


Hra na družstva.

Vytyčená herní plocha má rozměry 18x9 metrů, rozdělená na poloviny, ohraničená postranními a zadními čarami. Hraje se s míčem na volejbal. Obvykle proti sobě hrají dvě družstva, z nichž každé obsadí polovinu hrací plochy. Každé družstvo má kapitána, ten se postaví do zázemí za soupeřovu polovinu. Na začátku hry se losem určí, kdo má míč. Míč musí být nabitý, tzn., že hráč musí nejprve chytit míč hozený jiným hráčem, teprve pak může vybíjet, tzn. snažit se zasáhnout míčem některého ze soupeřů. Hráč, který je zasažen, vypadává a odchází do zázemí za soupeřovu polovinu. Tam se může dále účastnit hry (nahrávat, vybíjet). Neplatí zásah od země nebo od stěny. Hráč se také může zachránit, pokud míč chytí. S míčem jsou povolené 3 kroky. Když jsou vybiti všichni hráči v poli, jde do hry jako poslední kapitán, který má jeden život jako všichni ostatní. Vítězí družstvo, které vybije všechny protivníky včetně kapitána, případně v časovém limitu vybije více soupeřů.

Další varianty vybíjené.

Všichni proti všem.

Ve variantě všichni proti všem (maso) každý hraje sám za sebe. Hráči se mohou volně pohybovat po celé hrací ploše, snaží se zmocnit míče a zasáhnout s ním ostatní. Kdo je zasažen, vypadává. Když zůstane posledních několik hráčů, obvykle se zmenší hrací plocha, aby se zbývající hráči mohli snadněji vybít. Hraje se tak dlouho, dokud nezůstane poslední hráč – vítěz.  Je možné také hrát se dvěma či třemi míči. Hra má pak mnohem rychlejší spád. Také je možné v poli rozestavit překážky (nářadí), za které se hráči mohou schovávat. Existuje také vracečka, ve které se vybití hráči mohou vracet do hry. Hráč, který je vybit, si pamatuje, kdo ho vybil, a když je vybit jeho přemožitel, smí se vrátit do hry. Hra tak pokračuje, dokud jedna osoba nevybije všechny ostatní, tudíž nakonec zůstane sama. Této hře se také říká "Brácha nezná bráchu".

Malá vybíjená.

Základní postavení hráčů i kapitánů je stejné. Kapitáni mohou vybíjet bez přehozů a nabíjení, tedy rovnou. Vybití hráči odchází zcela ze hry. Pokud někdo míč chytí, získá život navíc.

Americká vybíjená.

Hraje se bez kapitánů a se čtyřmi míči. Míče se rozestaví na dělicí čáru. Na určité znamení se týmy rozeběhnou pro míč. Následně se snaží vybít hráče protějšího týmu. Vybitý hráč odchází ze hry a v případě, že se jeho týmu podaří vybít soupeře, může se zase vrátit do hry. Vyhrává tým, který vybil všechny soupeřovy hráče. Lze hrát i zkrácenou verzi, při níž se po uplynutí časového limitu spočítají hráči v poli. Tým s nejvíce hráči v poli vyhrál.

Obliba vybíjené.

Vybíjená se často hraje při hodinách tělocviku i ve volném čase.

Vybíjená je míčová hra, při které se hráči snaží zasáhnout ve vytyčeném prostoru soupeře míčem a vyřadit ho tak ze hry (vybít).

Dodgeball is a team sport in which players on two teams try to throw balls and hit opponents, while avoiding being hit themselves. The objective of each team is to eliminate all members of the opposing team by hitting them with thrown balls, catching a ball thrown by an opponent, or inducing an opponent to commit a violation, such as stepping outside the court.


Vznik.

V polovině roku 1944 vzneslo VVS i námořní letectvo požadavek na projekt nového dvoumístného cvičného letounu. Jakovlevova konstrukční kancelář na tento požadavek zareagovala v roce 1945 vývojem prototypu Jak-3UTI, přičemž vycházela ze skušeností s letounem Jak-3U. Zachovány zůstaly společné prvky s typem Jak-3U a Jak-3, zejména původní křídlo o rozpětí 9,4 m. Pohon zajišťoval hvězdicový sedmiválec Švecov AŠ-21 chlazený vzduchem, který roztáčel dvoulistou vrtuli VIŠ-111V-20 o průměru 3 m. Celokovový stroj měl dlouhý překryt společný pro obě kabiny. Výzbroj tvořil kulomet UBS se 100 náboji a letoun mohl nést dvě 100kg pumy FAB-100. Koncem roku 1945 s uspokojivými výsledky Jak-3UTI testoval pilot G. M. Klimuškin, stroj se však v této podobě sériově nevyráběl.  Z tohoto modelu však na podzim roku 1946 vznikl typ Jak-11. Jednalo se o vylepšenou verzi s delším krytem motoru. Po Klimuškinových podnikových zkouškách byl nový typ v říjnu 1946 představen ve Vědecko-výzkumném institutu sovětského letectva pro letové zkoušky, kde během testů splnil všechny požadované specifikace. Sériová výroba byla přidělena do Leningradu a Saratova s prvními dodávkami v polovině roku 1947.

Popis konstrukce.

Přední část trupu byla potažena překližkou, zadní plátnem. Jeho nosnou konstrukci tvořily ocelové trubky, na zádi překližka. Každá z kabin měla odsuvný kryt a oba piloti měli k dispozici kompletní sadu přístrojů včetně rádia RSI-3M/4M. Křídlo s dvěma kovovými nosníky a profilem Clark YH mělo vzepětí 5°. Potah mezi náběžnou hranou a předním nosníkem tvořil 2 mm duralový plech, poté se tloušťka potahu snižovala na 1 mm. Z duralu byly také ocasní plochy, křidélka a veškeré pohyblivé plochy. Motor AŠ-21 byl upevněn do lože pomocí pryžových silentbloků. Chladič oleje o objemu 39 l byl chlazen pomocí otvorů v kořenech křídla. Palivo bylo uloženo ve dvou 173 l nádržích v křídle se sběrnou nádrží o objemu 13,5 l. Zatahovací podvozek byl vybaven pneumatikami o rozměrech 600×180 mm, pevné ostruhové kolo pak 255×110 mm. Pod levou částí motorového krytu byl uložen kulomet UBS se 100 náboji a na jednu z výztuh krytu kabiny byl instalován fotokulomet PAU-22.

Vývoj.

Roku 1953 prodal Sovětský svaz licenci letounu Československu a v továrně Let Kunovice byl stroj vyráběn pod označením LET C-11. V letech 1953–1956 zde bylo vyrobeno 707 kusů vyzbrojených kulometem ŠKAS. V Sovětském svazu se vyráběl v letech 1947–1956 a celkem zde bylo vyrobeno 3859 kusů.  V roce 1951 přišla Jakovlevova OKB s verzí Jak-11U s motorem AŠ-21 bez vrtulového kuželu a tříkolovým zatahovacím podvozkem příďového typu. Přední noha se zatahovala směrem dozadu do šachty pod motorem.

Použití.

Letoun se používal pro výcvik pilotů stíhacích letadel, pro nácvik střelby, fotoprůzkum i bombardování. Kromě SSSR a Československa bylo letadlo používáno v zemích Varšavské smlouvy, ve spřátelených rozvojových zemích, ale též i v Österreichische Luftstreitkräfte. Další uživatelé byli Afghánské vzdušné síly, Albánské vzdušné síly, Alžírské letectvo, Bulharské letectvo, Letectvo Čínské lidové republiky, Egyptské vojenské letectvo, Indonéské letectvo, Irácké letectvo, Jemen, Maďarské letectvo, Polské letectvo, Rumunské letectvo, Letectvo Korejské lidové armády, Somálsko, Syrské arabské vzdušné síly a Letectvo Vietnamské lidové osvobozenecké armády.

Jakovlev Jak-11 (V kódu NATO "Moose") byl sovětský cvičný letoun, dvoumístný jednomotorový dolnoplošník se záďovým zatahovacím podvozkem poháněný hvězdicovým motorem Švecov AŠ-21.

The Yakovlev Yak-11 (; NATO reporting name: "Moose") is a trainer aircraft used by the Soviet Air Force and other Soviet-influenced air forces from 1947 until 1962.


Vývoj.

Po úspěšném vystoupení letounu Dornier Do 17 v roce 1937 v Curychu se RLM rozhodlo přidělit jednomu Do 17Z-0 z ověřovací série nové označení Do 215 V1 (D-AIIB). Letoun měl sloužit k propagaci tohoto typu v zahraničí.  Na export pro Jugoslávii byl určen další Do 17Z-0, který obdržel dvouhvězdicové čtrnáctiválcové vzduchem chlazené pohonné jednotky Gnome-Rhône 14N 1/2. Stroj pak dostal označení Do 215 V2 a byl předveden jugoslávským představitelům letectva.  Druhý prototyp však nevykazoval lepší výkony než jugoslávské licenční Do 17 K. Říšské ministerstvo letectví proto rozhodlo o stavbě třetího prototypu Do 215 V3 s řadovými dvanáctiválcovými kapalinou chlazenými motory Daimler-Benz DB 601 A o vzletovém výkonu 809 kW. Na jaře 1939 stroj s lepšími výkony v porovnání s Do 17 Z oceňovaly četné zahraniční komise.  Na podzim 1939 proto přišla zahraniční objednávka na stavbu 18 kusů Do 215 A-1 pro Švédsko, jejichž výroba se rozběhla koncem roku. Flygvapnet však po uvalení německého embarga na vývoz bombardérů tyto stroje nikdy nedostalo. Luftwaffe výrobu převzala pod novým označením Dornier Do 215 B-0 a Do 215 B-1. Dohotovené dálkové fotoprůzkumné letouny byly zařazeny k 3. průzkumné letce vrchního velení vojenského letectva (3.Aufkl.St./Ob.d.L.).  Po obsazení Norska německou armádou začala jednotka operovat od léta 1940 z letiště Stavanger. Její výzbroj tvořilo 13 Do 215 B-0 a B-1 společně s trojicí strojů Heinkel He 111.  Jediné dva stroje Do 215 B-3 byly společně s jinými typy v roce 1940 dodány do SSSR J. V. Stalinovi.  Od března roku 1940 začaly přicházet Do 215 B-4 se zdokonalenou fotografickou výstrojí přístroji Rb 50/30 a Rb 20/30. Obrannou výzbroj tvořilo šest pohyblivých kulometů MG 15 ráže 7,9 mm. Při plnění kombinovaných bombardovacích a průzkumných úkolů nesly stroje navíc pět 50 kg pum, při letech na kratší vzdálenost až 10 kusů těchto pum.  V květnu 1940 tvořily tři Do 215 B součást výzbroje 1. Staffel der Aufkl.Gr./Ob.d.L., 2. Staffel měla 10 kusů a 3. Staffel 11 letounů. Zanedlouho byly zařazeny také k 1.(F)/124, 1.(F)/100 a 1. Nachtaufklärungsstaffel.  Úspěšná přestavba letounu Do 17 Z-3 na noční stíhací Do 17 Z-10 Kauz II s detektorem infračerveného záření Spanner-Anlage a jeho ukazatelem Q-Rohr na palubní desce, uskutečněná koncem podzimu 1940, vedla velení německého letectva k podobné úpravě letounů Do 215 B-4. Došlo tak k rychlé přestavbě několika kusů na Do 215 B-5 se zakrytou zahrocenou přídí před kabinou s čtyřmi kulomety MG 17 ráže 7,9 mm a dvojicí kanónů MG FF ráže 20 mm. Koncem roku 1940 byly zahájeny jejich dodávky ke 4./NJG 1 se základnou v holandském Leeuwardenu. Účinnost nočních útoků na nepřátelské letouny byla vylepšena instalací prvního předsériového radaru Telefunken FuG 202 Lichtenstein-Gerät do jednoho Do 215 B-5 ze stavu 4./NJG 1. Radar měl dosah od 183 do 4000 m a pracoval na frekvenci 490 MHz. Vyznačoval se velkým počtem malých dipólových antének nesených na ramenech před přídí, avšak tato instalace snižovala rychlost stroje až o 25 km/h. První sestřel bombardéru Royal Air Force zachyceného tímto zařízením dosáhl Oberleutnant Ludwig Becker 9. srpna 1941. Dalších sestřelů na radarovém Do 215 B-5 dosáhl Becker 15. a 23. srpna, 11. září a 2. října, z nichž poslední na vzdálenost 2790 m znamenal konečné uznání FuG 202 a jeho masové zavedení.  Posledních 20 letounů varianty B-4 bylo dokončeno jako B-5, které pak sloužily u NJG 1 a 2 až do začátku roku 1944. V první polovině roku 1942 předala Luftwaffe 10 Do 215 B-4 maďarskému letectvu, kde doplnily šest He 111 P-2 a P-4 u 1. dálkové průzkumné skupiny na východní frontě. S výjimkou stíhacích Do 215 B-5 byly zbývající „dvěstěpatnáctky“ staženy z bojových oblastí v roce 1942.  Samotná výroba Do 215 B byla ukončena po dohotovení 101 exempláře na začátku roku 1941.

Dornier Do 215 byl německý lehký bombardér, průzkumný letoun a později noční stíhač původně vyráběný pro export, ale nakonec však téměř všechny letouny sloužily v "Luftwaffe". Následníkem strojů Do 215 se staly Do 217.

The Dornier Do 215 was a light bomber, aerial reconnaissance aircraft and later a night fighter, produced by Dornier originally for export, but in the event most served in the "Luftwaffe". Like its predecessor, the Dornier Do 17, it inherited the title "The Flying Pencil" because of its slim fuselage. The successor of the Do 215 was the Do 217.


Klubová kariéra.

River Plate.

V klubu River Plate si odbyl premiéru v argentinské Primera División 2. září 2001 v zápase proti Estudiantes de La Plata. Odehrál celkem 52 zápasů, poprvé a naposledy za River Plate skóroval proti týmu Rosario Central.

Bayern Mnichov.

V roce 2003 přestoupil Martin Demichelis do Bayernu Mnichov za 4,5 milionu eur. Jeho první sezóna v německé Bundeslize nedopadla vůbec dobře, protože utrpěl několik drobných zranění, objevil se pouze ve 14 ligových zápasech (21 celkem). FC Bayern Mnichov skončil na druhém místě. Na začátku roku 2004 se objevil v jednom zápase rezervy proti Stuttgarter Kickers.  Pod novým trenérem Felixem Magathem se konečně propracoval do základní sestavy a nastoupil v 75 oficiálních zápasech. Bayern Mnichov vyhrál double (Bundesligu a DFB-Ligapokal).  Nový trenér Bayernu Ottmar Hitzfeld úspěšně přeškolil Martína Demichelise z defenzivního záložníka na středního obránce. V sezóně 2008/09 vstřelil své sezónní maximum gólů v Bundeslize, celkem 4 branky v 29 zápasech, titul mu ale utekl, získal ho překvapivě VfL Wolfsburg. Dne 9. října 2010 absolvoval poslední zápas za Bayern Mnichov, výhru nad SC Freiburg 4-2.

Málaga CF.

V polovině Primera División 2010/11 byl poslán z Bayernu Mnichov do španělského klubu Málaga CF a dne 8. ledna 2011 si odbyl debut proti Athletic Bilbao (1-1). Od té doby se stal členem základní sestavy Málaga CF. Na svůj první gól v lize mistrů UEFA si musel počkat do 22. srpna 2012, kdy skóroval proti Panathinaikosu (2-0).

Atlético Madrid.

V červenci 2013 přestoupil jako volný hráč do španělského Atlética Madrid, kde podepsal jednoletou smlouvu. Byl zde méně než dva měsíce a neodehrál žádný soutěžní duel.

Manchester City.

V září 2013 přestoupil za 127 miliónů korun do Manchesteru City, aniž by za Atlético odehrál jediný zápas. V Manchesteru City dostal dres s číslem 26.

Reprezentační kariéra.

Martin Demichelis debutoval za Argentinu 12. listopadu 2005 proti Anglii. V tomto roce byl také nominován na Konfederační pohár FIFA, ale do hry se vůbec nedostal.  Dne 11. září 2007 vstřelil svůj první mezinárodní gól proti Austrálii, když jediný gól zápasu vstřelil hlavičkou. Dne 3. března 2010 utrpěl zranění obličeje v přátelském utkání proti Německu, ale přesto stihl Mistrovství světa ve fotbale 2010 v Jihoafrické republice. Na MS odehrál všechny zápasy a 22. června 2010 dal gól proti Řecku na 2-0.  Trenér Alejandro Sabella jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii. Ve finále s Německem Argentina prohrála 0:1 v prodloužení a získala stříbrné medaile.

Martín Gastón Demichelis (* 20. prosinec 1980, Justiniano Posse, Córdoba, Argentina) je argentinský fotbalista obránce a reprezentant. Nejčastěji hrál na pozici středního obránce, ale mohl nastupovat i jako defenzivní záložník. Většinu své fotbalové kariéry strávil v klubu FC Bayern Mnichov (sedm a půl roku), také hrál fotbal ve své rodné zemi za klub CA River Plate. Profesionální kariéru ukončil v květnu 2017 v dresu španělské Málagy.

Martín Gastón Demichelis (; born 20 December 1980) is an Argentine retired professional footballer who played usually as a central defender, although he could also operate as a defensive midfielder.


Výroba.

Ethylendiamin se vyrábí reakcí 1,2-dichlorethanu s amoniakem za vysokého tlaku a teploty 180 °C ve vodném prostředí:  Při reakci vzniká také chlorovodík, který s aminem vytváří sůl. Z té se získá samotný amin reakcí s hydroxidem sodným a následnou rektifikací. Vedlejšími produkty jsou diethylentriamin a triethylentetramin.  Další možností je reakce ethanolaminu s amoniakem:  Plynné reaktanty přitom procházejí přes nikl, který slouží jako katalyzátor.  Čistotu ethylendiaminu lze zlepšit reakcí s hydroxidem sodným, čímž se odstraní zbytky vody, a následnou destilací.

Použití.

Ethylendiamin se používá na výrobu řady látek důležitých v průmyslu. Vytváří deriváty s karboxylovými kyselinami, nitrily, alkoholy (při vyšších teplotách), alkylačními činidly, sirouhlíkem, aldehydy a ketony. Jelikož má dvě aminové skupiny, tak snadno vytváří heterocyklické sloučeniny jako jsou mimo jiné imidazolidiny.

Příprava a výroba chelatačních činidel, léčiv a agrochemikálií.

Jedním z nejvýznamnějších derivátů ethylendiaminu je kyselina ethylendiamintetraoctová, která se z něj získává Streckerovou syntézou za přítomnosti kyanidu a formaldehydu. K důležitým chelatačním činidlům patří také hydroxyethylethylendiamin. Velké množství biologicky aktivních látek, například některá antihistaminika, má v molekulách skupinu -CH-CH-N. Soli ethylenbisdithiokarbamátu se používají jako fungicidy. Některé fungicidy obsahující 2-imidazolinovou skupinu se vyrábí z ethylendiaminu.

Součást léčiv.

Ethylendiamin se používá jako excipientní složka bronchodilatancia aminofylinu, ve kterém rozpouští theofylin, jenž představuje aktivní složku léčiva. Používal se rovněž využití v dermatologických přípravcích, od čehož se ovšem ustoupilo kvůli tomu, že způsobuje kontaktní dermatitidu. Při použití jako expicient a při ústním podání je jeho biodostupnost kolem 0,34. Močí se vylučuje méně než 20 %.  Antihistaminika odvozená od ethylendiaminu jsou nejstarší z pěti tříd antihistaminik první generace; prvním známým léčivem z této skupiny byl piperoxan, objevený roku 1933, patří k nim rovněž mepyramin, tripelennamin a antazolin. Dalšími skupinami jsou napříkladderiváty ethanolaminu, alifatických aminů a piperazinu. Patří sem i tricyklické a tetracyklické sloučeniny odvozené od fenothiazinu, tricyklická antidepresiva a také skupinacyproheptadinu a fenindaminu.

Složky polymerů.

Ethylendiamin se díky tomu, že má dvě aminové skupiny, používá na výrobu řady polymerů. Produkty jeho kondenzace s formaldehydem se používají jako plastifikátory. Je také surovinou při výrobě polyuretanu nebo dendrimerů typu PAMAM.

Tetraacetylethylendiamin.

Tetraacetylethylendiamin, používaný jako aktivátor bělidel se získává z ethylendiaminu. Ethylendiaminový derivát "N","N"-ethylenbis(stearamid) slouží jako tenzid v motorových palivech a olejích.

Koordinační chemie.

Ethylendiamin je často používaným bidentátním chelatačním ligandem používaným na přípravu komplexních sloučenin; ve vzorcích se uvádí pod zkratkou en. Salenové ligandy se připravují kondenzací ethylendiaminu salicylaldehydu, nebo derivátů těchto sloučenin, a některé z nich lze použít jako katalyzátory.

Podobné ligandy.

Ligandy s podobnou strukturou jako ethylendiamin jsou například tetramethylethylendiamin (TMEDA) a tetraethylethylendiamin (TEEDA). K chirálním strukturním analogům ethylendiaminu patří mimo jiné 1,2-diaminopropan a "trans"-1,2-diaminocyklohexan.

Bezpečnost.

Ethylendiamin, podobně jako amoniak a další nižší aminy, dráždí kůži a dýchací orgány. I při důkladném uzavření nádob, ve kterých je skladován, uvolňuje, zejména při vyšších teplotách, toxické a dráždivé páry, které ve vlhkém vzduchu tvoří vysoce dráždivou mlhu.

Ethylendiamin (ve vzorcích komplexních sloučenin zkráceně en) je organická sloučenina se vzorcem CH(NH). Často se používá v organické syntéze. Se vzdušnou vlhkostí vytváří žíravou a toxickou mlhu, která může i při krátkodobém vystavení být zdravotně nebezpečná. Jedná se o jeden z nejjednodušších polyaminů, tedy sloučenin s více aminovými skupinami.

Ethylenediamine (abbreviated as en when a ligand) is the organic compound with the formula CH(NH). This colorless liquid with an ammonia-like odor is a strongly basic amine. It is a widely used building block in chemical synthesis, with approximately 500,000 tonnes produced in 1998. Ethylenediamine readily reacts with moisture in humid air to produce a corrosive, toxic and irritating mist, to which even short exposures can cause serious damage to health (see safety). Ethylenediamine is the first member of the so-called polyethylene amines.


Rodina, filmové začátky.

Její otec byl c. a k. důstojník Bohumír Ondrák (* 1853), matka Anna, rozená Mračková (* 1873), byla dcera nadlesního. Anna měla dva starší sourozence Tomáše a Jindřicha. Narodila se 15. května 1902 v polském Tarnově, vyrůstala v Pule, Terezíně a v Praze. O školních prázdninách jezdila na Moravu k prarodičům - její matka odtud pocházela. Několik let se věnovala baletu a jako malá dívka hrála i divadlo (např. roli Kadiži ve hře Franka Wedekinda "Pandořina skříňka"). Pro profesionální divadlo ji objevil Jiří Nedošinský, manžel herečky Antonie Nedošinské. Svoji hereckou kariéru započala v 17 letech ve filmu "Palimpsest" z roku 1919. V začátku kariéry používala kromě rodného jména i pseudonym "Ossia Valdová". V té době hrála ve Švandově divadle, kde se seznámila i s Karlem Lamačem. Po první světové válce nebylo povolání herečky příliš společensky vážené a tak, když se o jejím herectví a vztahu s Karlem Lamačem její rodina dozvěděla, došlo k roztržce s rodiči a výprasku. Teprve úspěch snímku "Dáma s malou nožkou" jejího otce a matku přesvědčil o jejím talentu. Jeptiškám, které ji vychovávaly, připadala chytrá, i když příliš temperamentní. "Plavu jako ryba, jezdím jako kovboj a ráda bych to vše ve filmu uplatnila", shrnula devatenáctiletá herečka své vzdělání. V letech 1921 a 1922 pracovala ve Vídni, poté se vrátila do Československa.

Filmová kariéra.

Svou zahraniční filmovou kariéru začala u rakouské společnosti Sascha-Film hraběte Saši Kolowrata, kde byl pro ni nejvýznamnějším filmem titul "Cikánská láska" z roku 1922. Mezi její známé filmy patří "Tu ten kámen aneb Kterak láskou možno v mžiku vzplanout třeba k nebožtíku" (1923), "Karel Havlíček Borovský" (1925) či "On a jeho sestra" (1931). Ve dvacátých letech úzce spolupracovala s Karlem Lamačem ve společných filmových společnostech; a to "KALOS" ve dvacátých letech v Československu, a "Ondra – Lamac Film" v Německu od třicátých let – ta už výhradně natáčela zvukové filmy, první film v této společnosti SENSACE (1930). V roce 1925 a 1926 pracovala v Německu a Rakousku, v roce 1927 byla oslovena producenty z Anglie. Karel Lamač byl jejím celoživotním přítelem. Avšak když s ním chtěla založit rodinu, sliboval jí několikrát sňatek, ale ten stále odkládal, což zdůvodňoval pracovním vytížením. Anny ztvárnila v následujících letech mnoho filmových rolí. Hovořila česky, německy, anglicky a francouzsky. S Karlem Lamačem, Ondra-Lamač-Filmem a Československem se rozloučila DŮVODEM K ROZVODU (1937).Také si zahrála několik desítek rolí v německých a rakouských filmech. V roce 1929 hrála ve dvou filmech Alfreda Hitchcocka – "Její zpověď" (Blackmail – vydírání), "...a neuveď nás v pokušení" (The Manxman). Její angličtina však měla zpočátku přízvuk, proto byla dabována Joan Barryovou. Do českého zvukového filmu se vracela jen málo. Některé české zvukové filmy, ve kterých vystupovala, byly natáčeny i v cizojazyčných verzích. Naposledy česky hrála jako partnerka Oldřicha Nového a Adiny Mandlové ve veselohře "Důvod k rozvodu" (1937). Jejím poválečným comebackem se stal západoněmecký muzikál "Schön muss man sein" (Musí to být hezké – 1950), ve kterém se povznesla nad všechna klišé o stárnoucích hvězdách, a v postavě divadelní divy "Rose de Lila" zcela nenuceně přehrála neohrabané mládí deroucí se na její místo. Svůj poslední film natočila v roce 1957. Její filmografie čítá přes devadesát filmových rolí.

S Maxem Schmelingem.

V roce 1930 se poprvé setkala s německým boxerem Maxem Schmelingem, pozdějším mistrem světa v těžké váze (World Heavyweight Champion 1930–1932, proti Jacku Sharkeymu). Anny chtěla rodinu, avšak Lamač se ke svatbě stále neměl. Nakonec našla novou lásku v osobě německého boxera Maxe Schmelinga, a dne 6. července 1933 ve svých jedenatřiceti se za něj úředně provdala (církevní sňatek se konal 20. července 1933 v Bad Saarow). Jako filmová dvojice se s manželem setkali ve filmu Knockout z roku 1935. Spolu s ním také začala žít v Německu. V roce 1936 dostala nabídku na roli v jednom z prvních zpracování ""Jih proti Severu"" od Metro Goldwyn Mayer, ale odmítla ji, protože byla těhotná. Lída Baarová, která byla její přítelkyně, na počátku 90. let 20. století vypověděla, že tři roky po svatbě, v roce 1936, bylo jejich manželství poznamenáno osobní tragédií, když Anny přišla při autonehodě o nenarozené dítě. Toto neštěstí způsobilo, že již nikdy neotěhotněla. Manželství však vydrželo 57 let až do její smrti v roce 1987.  Již před druhou světovou válkou byli manželé významnými osobnostmi nacistického Německa. Nacisté se snažili jejich popularity zneužít k propagandě, ale oni nikdy s nacisty nespolupracovali. Zneužití nacistickou propagandou však zabránit nemohli. Už na svatbu jim Adolf Hitler poslal velkou květinu a sazenici stromu. V propagandě byl její manžel v roli nadčlověka a ona jako blonďatá árijka často k vidění na fotografiích s Josephem Goebbelsem a s Adolfem Hitlerem. Maxovi Schmelingovi bylo opakovaně nabízeno členství v NSDAP i nacistická vyznamenání, ale vždy odmítl. Zřejmě pomstou bylo, že musel nakonec narukovat do armády, přestože byl již mimo povolávací věk. Byl odveden k protiletadlové jednotce do východního Pruska, a později vyškolen u parašutistů. Účastnil se obsazení Kréty v květnu 1940 v operaci Merkur. Byl raněný, onemocněl úplavicí a málem zemřel. V lazaretu dal americkému novináři rozhovor, který rozlítil samotného Goebbelse. Teprve v osmdesátých letech vyšlo najevo, že během války Ondráková se Schmelingem zachránili dva židovské chlapce. Kvůli propagandistickému zneužití nacisty byli po porážce Německa i neprávem osočováni s kolaborace; Max musel zaplatit velkou pokutu. Na herečku byl válce vydán v Československu zatykač pro kolaboraci, takže se do ČSR nemohla vrátit.

Život po válce.

Po válce zůstal pár bez prostředků a majetku. V roce 1949 se přestěhoval do Hollenstedtu nedaleko Hamburku. Společně začali podnikat na svých pozemcích, měli farmu na chov norků. Později se její manžel stal manažerem ve společnosti Coca-Cola.. Od dubna 1952 pobývali Anny Ondráková s Maxem Schmellingem ve Štýrsku a zde je zastihla také zpráva o smrti Karla Lamače (zemřel 2. srpna 1952). Stačili se ještě vrátit a zúčastnit jeho pohřbu.  Ještě za jejího života byla natočen televizní film Ring of Passion (1977), ve kterém Anny ztvárnila Britt Ekland.  Příběh Maxe Schmelinga a Joe Louise inspiroval film Souboj o vše (2002), tentokráte měla Anny tvář Pety Wilson. Po té se objevil divadelní muzikál Der Kampf des Jahrhunderts – Max Schmeling gegen Joe Louis (2008), tehdy se Anny stala Lada Kummar. Zatím poslední tváří Anny je Susanne Wuest z filmu Max Schmeling (2010).  Do Československa se již nikdy nevrátila, i když hodně vzpomínala. Možná i pod dojmem osudů svých kolegyň Lídy Baarové a Věry Ferbasové. V roce 1965 s ní přinesl časopis Kino ojedinělý rozhovor, ve kterém nostalgicky vzpomínala na svou vlast, na příbuzné a přátele:  Se svým mužem žila až do své smrti. Zemřela 28. února 1987 v Hollenstedtu. Nikdy na Československo nezapomněla. V roce 1997 poslal její manžel České republice 30 tisíc marek jako pomoc na odstranění škod po ničivé povodni.. Dědictví po Anny Ondrákové a Maxu Schmelingovi je určeno na základě jejich rozhodnutí nadaci nesoucí jméno Maxe Schmelinga.

Anna Sophie Ondráková, také Anny Ondra (15. května 1902, Tarnów, Halič, Rakousko-Uhersko – 28. února 1987, Hollenstedt, Západní Německo), byla česká herečka v období první republiky. Kromě herectví byla i významnou postavou světového filmu. Jejím manželem byl Max Schmeling.

Anny Ondra (born Anna Sophie Ondráková, 15 May 1903 – 28 February 1987) was a Czech film actress. She began her career in 1920 and appeared in Czech, German, Austrian, French and English films. In 1933, she married German boxing champion Max Schmeling.


Život.

Narodil se 17. listopadu 1631 v Avianu (Furlánsko) jako syn Marca Cristoforiho (psáno též Christophori) a Rosy rozené Zannoni a byl pokřtěn jménem Carlo Domenico ("Karel Dominik"). V roce 1648 vstoupil do kapucínského řádu a 21. listopadu 1649 složil řádový slib. Tehdy obdržel řádové jméno Marco ("Marek"). Po studiu teologie byl 18. září 1655 vysvěcen na kněze. Působil jako kazatel po celé Itálii.  Údajné zázračné uzdravení po 13 let na lůžko upoutané řeholnice v roce 1676 jej udělalo známým i za hranicemi Itálie. Jeho kázání v latině a italštině, ve kterých vyzýval k prohloubení víry, k lítosti nad hříchy a k pokání, byla často doprovázena hromadnými obráceními a zázraky. Jeho misijní cesty jej zavedly také do Francie, Vlámska a Vestfálska, a také do Českého království. Na své druhé misijní cestě roku 1681 podle legendy dokonce z Lutychu na dálku uzdravil Kláru Alžbětu z Manderscheid-Blankenheimu z ženského kláštera v Thornu. Písemně jej o vyprošení zdraví žádal i olomoucký biskup Karel II. z Lichtenštejna-Kastelkornu.  Po setkání s císařem Leopoldem I. v roce 1680 se stal jeho přátelským poradcem a duchovním rádcem. Roku 1683 byl papežským legátem během druhého tureckého obléhání Vídně. Přesvědčil Karla V. Lotrinského, aby předal vrchní velení nad osvobozovacími vojsky polskému králi Janu III. Sobieskému a zahájil rychlý postup k Vídni. Před rozhodujícím úderem 12. září 1683 sloužil Marek z Aviana mši v „Leopoldi Capelln am Kahlenberg“ (dnešní kostel na kopci Leopoldsberg). Díky těmto svým politicko-církevním zásluhám bývá označován též jako "Zachránce Vídně" či "Strážný duch Rakouska". Až do roku 1689 se pak dále jako kazatel a duchovní vůdce účastnil dalších protitureckých tažení.

Smrt a pocty.

Je pochován v kapli kapucínského kostela ve vídeňském kapucínském klášteře, ve kterém se nachází také císařská hrobka panovnických rodů habsburského a habsbursko-lotrinského.  Apoštolský proces jeho blahořečení byl zahájen 10. prosince 1912, blahořečen byl 27. dubna 2003.  V římskokatolické církvi je jako jeho svátek slaven 13. srpna.

Ikonografie.

Nejčastěji bývá zobrazován řádovém oděvu s křížem v pravé ruce.

Blahoslavený Marek z Aviana (, vlastním jménem Carlo Domenico Cristofori, narozen 17. listopadu 1631 v Avianu v Itálii, zemřel 13. srpna 1699 ve Vídni) byl kapucínský řeholník a kazatel.

Marco d'Aviano, born Carlo Domenico Cristofori (November 17, 1631 – August 13, 1699) was an Italian Capuchin friar. In 2003, he was beatified by Pope John Paul II.


Dějiny.

Křižácká základna.

Roku 1097 Balduin z Boulogne opustil se svým vojskem hlavní voj, který zatím táhl na jih na Antiochii a Jeruzalém. Odešel nejprve do Kilíkie, poté na východ do Edessy. Tady přesvědčil (či spíše donutil) zdejšího řeckého vládce Thorose z Edessy, aby ho adoptoval a určil svým nástupcem. Thoros se hlásil k řeckému pravoslaví, kvůli čemuž nebyl oblíben zdejším arménským obyvatelstvem, vyznávajícím monofyzitismus. Thoros byl krátce po přijetí Balduina zavražděn, ačkoliv není zcela jisté, jestli s tím měl tenkrát Balduin cokoliv společného. V každém případě byl teď Balduin samostatným vládcem. Přijal titul, na který byl zvyklý z Francie - hrabě.  Roku 1100 zemřel Balduinův starší bratr Godefroi z Bouillonu, který vládl v Jeruzalémě jako Ochránce Božího hrobu a Balduin byl o Vánocích 1100 korunován králem. Své hrabství předal svému bratranci Balduinovi Le Bourg. Ten uzavřel spojenectví s Joscelinem z Courtenay, který byl pánem hradu Turbessel, důležitého mocenského centra proti seldžuckým Turkům.  Nově příchozí páni ze západní Evropy navázali dobré vztahy s místním arménským obyvatelstvem a nebránili se ani vzájemným sňatkům; první tři páni z Edessy byli ženatí s Arménkami. První manželka Balduina I. zemřela roku 1097 v Maraši. Po svém triumfu v Edesse se oženil s Ardou, vnučkou Konstantina Roupedina z Arménie, Balduin Le Bourg byl ženatý s dcerou Gabriela z Melitenu Morfií a Joscelin z Courtenay se oženil s Konstantinovou dcerou.

Konflikty s muslimskými sousedy.

Balduin II. (Balduin Le Bourg) se rychle zapojil do událostí v Sýrii a Antiochii. V roce 1103 pomohl Bohemundovi I. z Antiochie dostat výkupné od tureckého rodu Danišmendovců a o rok později společně s Bohemundem zaútočili na byzantská teritoria v Kilíkii. Později v roce 1104 turecký vládce Mosulu zaútočil na edesské hrabství a v bitvě u Harránu Balduina II. a Joscelina porazil a oba je zajal. Bohemundův synovec Tankred se stal regentem hrabství a vládl se zdejším guvernérem Richardem ze Salerna. Roku 1108 byli Joscelin a Balduin II. za výkupné propuštěni a Balduin II. začal neprodleně bojovat o znovuzískání svého města, kde se mezitím pohodlně usadil Tankred a k předání vlády Balduinovi se vůbec neměl. Tankred byl však nakonec poražen za pomoci několika zdejších emírů, kteří Balduinovi vypomohli.  V roce 1110 dobyl země na východ od Eufratu Maudúd z Mosulu, nicméně stejně jako útoky předtím nebyl ani tento následován tažením přímo na Edessu.  V roce 1118 zemřel jeruzalémský král Balduin I. a na jeho místo nastoupil jeho synovec, edesský hrabě Balduin II., jako Balduin II. Jeruzalémský. Ačkoliv se objevovala tvrzení, že právoplatný nástupce je Balduinův starší bratr Eustach z Boulogne, ten byl však ve Francii a o královský titul nestál. Edessa byla o rok později předána Joscelinovi, který byl roku 1122 znovu zajat a uvězněn. Balduina II., který se pokusil svého soukmenovce osvobodit, čekal stejný osud – porážka a vězení. Jeruzalém se octl bez krále. Nicméně roku 1123 se Joscelinovi podařilo svým věznitelům uprchnout a Balduina II. následujícího roku osvobodit.

Pád Edessy.

V roce 1131 Joscelin padl v bitvě a jeho místo zaujal jeho syn, Joscelin II. z Edessy. V té době ovšem muslimský vládce Zengí sjednotil turecká centra Aleppo a Mosul a začal Edessu ohrožovat. Zatím se Joscelin II. snažil zabezpečit svou zemi a žádal o pomoc Antiochijské knížectví a hrabství Tripolis, kde však byl odmítnut. Zengí město roku 1144 oblehl a o Vánocích téhož roku jej dobyl. Joscelin II. vládl dál na západě a v září 1146 se mu podařilo využít Zengího smrti k znovudobytí Edessy. Město však dlouho neudržel, ještě v listopadu 1146 bylo ztraceno a Joscelinovi se podařilo zachránit pouze holý život. V roce 1150 byl Joscelin II. zajat Zengího synem Núr ad-Dínem a vězněn v Aleppu až do své smrti celých devět let. Joscelinova žena poté prodala pevnost Turbessel a odjela i s rodinou do Jeruzaléma. Území opuštěného panství byla rozdělena mezi Núr ad-Dína a ikonyjského sultána.  Hrabství Edessa bylo prvním státem založeným křižáky na Blízkém východě, zároveň však také prvním, který byl ztracen. Pád města zpět do rukou muslimů měl za následek druhou křížovou výpravu.

Obyvatelstvo a demografie.

Edessa byla největším státem, který křižáci ve Svaté zemi založili, měl však z nich nejmenší počet obyvatel, přibližně asi deset tisíc. Hrabství se v době své největší rozlohy rozkládalo od Antiochijského knížectví na západě a podél Eufratu na východ. Jih a východ země byl pod silným vlivem muslimských center Mosulu, Aleppa a Jaziry (město v severním Iráku). Obyvatelé byly převážně Asyřané a Arméni, hlásící se k monofyzitizmu, dále zde bylo silné zastoupení řeckých ortodoxních a muslimů. Ačkoliv křesťanů západního ritu bylo v zemi velmi málo, prakticky jen páni přicházející z Francie a jejich doprovod, byl v Edesse dosazen latinský patriarcha.

Vazalská panství v Edesse.

Panství Tubesselské.

Turbessel bylo původně panství Joscelina I. v době, když ještě nevládl přímo v Edesse. Z tohoto centra se spravovala oblast hrabství Edessy na západ od Eufratu a také střežila hranice s Antiochií. Turbessel se stal „exilovým“ sídlem edesského hraběte v době, kdy hlavní město padlo do rukou Turků. Hrad i se zbývající částí panství byl prodán Byzantincům těsně před tím, než bylo dobyto muslimy.

Edesské hrabství (latinsky ', starofrancouzsky ') bylo jedním z křižáckých států, založeným během první křížové výpravy v Edesse, městě s antickou historií a dlouhou křesťanskou tradicí. Hrabství Edessa se lišilo od ostatních křižáckých států ve Svaté zemi, a to tím, že bylo vnitrozemské, bylo vzdálené od ostatních křižáckých držav a bylo obklopené muslimským územím. Polovina jeho území, včetně hlavního města, se nacházela na východ od Eufratu. Západní polovina hrabství byla správně a vojensky kontrolována z pevnosti Turbessel.

The County of Edessa (Latin: "Comitatus Edessanus") was one of the Crusader states in the 12th century. Its seat was the city of Edessa (present-day Şanlıurfa, Turkey).


Historie.

Turecká angora patří k nejstarším kočičím plemenům. Bílé kočky s dlouhou hebkou srstí byly z Turecka do Evropy poprvé dovezeny anglickými a francouzskými obchodníky v 16. století. Orientální krásky si díky svému vznešenému vzhledu a eleganci rychle získaly oblibu u šlechty. Bílá turecká kočka byla oblíbeným, vznešeným darem. Tureckou angoru najdeme na mnoha portrétech evropských šlechticů jako elegantní doplněk. Postupem času angory úspěšně pronikly i do méně bohatých domácností měšťanstva. V polovině 19.století se ovšem objevily první kočky perského typu, které na následující desítky let zcela ovládly chovy dlouhosrstých koček. Původní turecké angory upadly v zapomnění, kolem roku 1900 v Evropě ani v USA nebylo možno sehnat čistokrevnou angoru.  Plemeno ovšem samozřejmě dále přežívalo v Turecku. Už počátkem dvacátého století zde byly položeny počátky pečlivého chovného programu s cílem zajistit ochranu a rozvoj tohoto nádherného plemene, které je Turky považováno za národní poklad. Tento program trvá dodnes. V čele programu stojí zoo v Ankaře, která má vlastní pobočku věnující se pouze chovu čistě bílých tureckých angor. Obzvláště ceněny jsou zde různooké angory, s jedním okem modrým a druhým okem jantarovým.  Západní svět tureckou angoru znovuobjevil až na počátku 60.let 20.století, kdy bylo několik tureckých angor exportováno z ankarské zoo do USA. Plemeno se opět začalo šířit. V USA byly bílé turecké angory uznány (chovnou organizací CFA) jako samostatné plemeno v roce 1968, v roce 1972 pak získaly plný status včetně nároku na nejvyšší výstavní tituly. V roce 1978 pak bylo povoleno i vystavování barevných variet.  V Evropě se turecké angory objevovaly od počátku 60.let dvacátého století sporadicky na výstavách, kvůli nízkému počtu a agresivitě vystavovaných jedinců však bylo plemeno oficiálně uznáno organizací FIFe až v roce 1988, barevné variety byly uznány dokonce až v roce 1994.  Plemeno je chováno i v Česku, odchovy jsou považovány za velmi kvalitní a čeští jedinci dosahují úspěchů i na mezinárodních výstavách.

Kontroverze.

Mezi angorami z původní vlasti a západními odchovy dnes existují značné rozdíly. Američtí chovatelé, kteří stáli u nového rozvoje angor mimo Turecko, se zaměřili na odchov elegantních štíhlých koček na vysokých nohách, s klínovitou hlavou a velkýma ušima. V Turecku ovšem tento vývoj čelil nedůvěře a bylo poukazováno na silnou stavbu těla a výrazně kulatější hlavu zdejších typických jedinců. U západních chovatelů ovšem nakonec převážila americká cesta a dnešní výstavní angory tak odpovídají americkému typu.

Charakteristika plemene.

Turecká angora je dobře stavěná, elegantní kočka. Kočky jsou středně velké, s váhou kolem 4,5 kg, kocouři pak o něco větší a těžší..  Hlava je malá až středně velká, klínovitá. Nahoře široká, pomalu se zužuje směrem k bradě. Nos je středně dlouhý, téměř rovný, jemně zaoblený, bez stopu. Oči jsou velké, ve tvaru mandlí, lehce sešikmené. Jsou povoleny všechny barvy. Uši jsou velké, špičaté, široké u základny, dobře osrstěné, s chomáčky chlupů. Jsou posazené vysoko na hlavě, blízko sebe, kolmé a vztyčené.  Tělo je svalnaté, štíhlé, elegantní a pružné. Zadní část je o něco výše než přední, ramena by měla být v úrovni kyčlí. Nohy jsou dlouhé, pevné, zadní o něco delší než přední. Tlapky jsou malé, kulaté, s chomáčky chlupů mezi polštářky. Ocas je dlouhý, huňatý, široký u základu, směrem ke špičce se zužuje.  Srst je jednoduchá, bez podsady. Střední délky na těle, dlouhá na krku a ocase. Hedvábného lesku, na pohmat velmi jemná. Na břiše lehce zvlněná. Letní srst je výrazně kratší než zimní.  Jsou povoleny všechny barevné variety, včetně variet s bílou. Výjimkou jsou odznaky a barvy čokoládová, lila, skořicová a plavá. Je povolen jakýkoliv podíl bílé.

Povaha.

Turecké angory jsou velmi společenské, pokud se jim nemůžete plně věnovat, doporučuje se chovat je nejméně v páru. Jsou velmi hravé. Dobře šplhají. Bez problému se sžijí s dětmi či se psem.

Péče.

Turecká angora je nenáročná na péči. Srst je bez podsady, nehrozí tedy její plstnatění. Přesto je vhodné srst občas vykartáčovat.

Zdravotní problémy.

Turecké angory byly původně chovány pouze v bílé barvě. Dnes se setkáme s tureckými angorami v různých barevných varietách, bílá angora je však archetypem, ztělesněním tohoto krásného plemene. V souvislosti s tím je nutno se zde zmínit o problémech postihujících bílé kočky.  Gen zodpovědný za bílou srst a modré oči je spojen s hluchotou. Toto platí nejen pro turecké angory, ale i pro jiné bílé modrooké či různooké (jedno oko modré, druhé jantarové nebo zelené) kočky. Výjimkou jsou kočky, u kterých modrá barva oči není způsobena nedostatkem pigmentu, ale projevem albinismu siamských odznaků. Kočka je obvykle hluchá na straně, kde má modré oko, čistě modrooké kočky pak bývají hluché zcela. Ne každá bílá modrooká kočka je hluchá. Procento postižených jedinců je ale značné. Nejde však o postižení neslučitelné se životem, i hluché kočky, mají-li vhodnou péči, mohou vést normální kočičí život.  Gen způsobuje degenerativní změny v Cortiho orgánu, takže ucho není schopno převádět zvukové vlny na nervové impulsy a kočka proto ztrácí schopnost slyšet. Změny proběhnou během prvních týdnů po narození a jsou nevratné.  Barevní jedinci zmíněný gen nenesou, proto hluchotou netrpí.  Hluché kočky se nesmějí účastnit výstav FIFe, u bílých koček je proto na výstavách této organizace vždy vyžadován doklad o vyšetření sluchu. Další velké chovatelské organizace - TICA a americká CFA - na svých výstavách hluché kočky tolerují.

Zajímavosti.

Ernst Stavro Blofeld, hlavní padouch z několika filmů s Jamesem Bondem, měl jako mazlíčka tureckou angoru.

Turecká angora ("Ankara Kedisi") nebo taky "angorská kočka"je plemeno kočky domácí. Pochází z centrálního Turecka, z oblasti Ankary (Angora je historický název města a oblasti). FIFe řadí tureckou angoru do skupiny II, mezi polodlouhosrsté kočky.

The Turkish Angora (, 'Ankara cat') is a breed of domestic cat. Turkish Angoras are one of the ancient, natural breeds of cat, having originated in central Turkey, in the Ankara region. The breed has been documented as early as the 17th century and is believed to be the origin of the mutations for both the color white and long hair. The breed is also sometimes referred to as simply the Angora or Ankara cat.


Život.

Monika byla berberského původu. Narodila se v řimské Africe. Její rodiče jí vychovali v duchu křesťanství, jako mladá dívka byla provdána za staršího pohanského úředníka Patricia. Podle Augustina to byl vlídný muž, ovšem občas se záchvaty vzteku, taktéž byl Monice nevěrný. Augustin píše, že navzdory rozmachu domácího násilí v tehdejší době nebyla Monika od svého manžela nikdy bita, protože byla vůči němu poslušná. Zpočátku nevycházela dobře se svou tchyní, ale poté si jí získala svou zdvořilostí, trpělivostí a jemností.  Monika se každý den cvičila v trpělivosti. Radila ostatním ženám, které jejich manželé bili, aby raději držely jazyk za zuby, než jim pyšně čelily. Monika nakonec Patricia i jeho matku obrátila na křesťanství a zmírnila jeho násilnou povahu.  Porodila mu tři děti: Augustina, Navigia a Perpetuu. Augustin jí dělal radost svým úspěchem jako učenec a učitel, ale zahanboval ji svou prostopášností. Stal se manicheicem a po deset let žil se svou milenkou. Monika jej poslala za biskupem, aby ho usvědčil z jeho chyb, ale ten nebyl schopen Augustina přesvědčit, a tak Monice pouze doporučil, aby se dále modlila. Řekl jí, že není možné, aby „mohl zahynout syn tolika slz“. Monika se za Augustinovo obrácení modlila téměř 17 let.  Rok po svém křtu v roce 370 zemřel Moničin manžel Patricius a ona se připojila k Augustinovi v Itálii. Tam se jí o nějaký čas později dostalo radosti vidět svého syna v jeho 33 letech, jak se nechává pokřít od biskupa Ambrože. Ne o mnoho později ve svých 56 letech umírá v přístavu Ostia, kde se s Augustinem připravovala na návrat do Afriky. Řekla mu: "„Ve skutečnosti byla jen jediná věc, pro kterou jsem si přála ještě chvíli setrvat v tomto životě, a to abych tě mohla viděla jako katolického křesťana předtím, než zemřu. Můj Bůh na to odpověděl více než jasně, takžte tě teď vidím, jak jsi jeho služebníkem a zavrhuješ všechna dřívější uspokojení. Co více bych zde mohla ještě dělat?“" Před její smrtí se jí ptali, kde chce být pohřbena. Odpověděla: "„Pochovejte si mě kam chcete, ale nezapomínejte na mne u oltáře Páně.“"

Úcta.

Původně byla pohřbena v Ostii, ale roku 1430 byly její ostatky převezeny do Říma a uloženy v kostele Sant'Agostino.  Moničina památka byla do římského kalendáře vložena okolo roku 1550 a určena na 4. květen – den, kdy si ji připomínal sv. Augustin. Od 5. května se pak slavilo "obrácení svatého Augustina". Přesný den její smrti je neznámý. Při revizi kalendáře v 1969 byl její svátek přesunut jako památka na 27. srpen, den před připomínkou sv. Augustina. Ostatní církve slaví její svátek buď 4. května nebo také 27. srpna.  Město v Kalifornii Santa Monica bylo pojmenováno po ní, neboť misionáři na místo dorazili poprvé právě v den jejího svátku.

Zobrazení.

Bývá zobrazována s vdovským závojem, knihou, křížem, někdy anachronicky s růžencem v ruce, někdy také v augustiniánském hábitu - na počest sv. Augustina. Často je zobrazena rozmlouvající se svým synem Augustinem. I když nebyla umučena, občas bývá zobrazena s palmou - znakem mučedníků. Má se tím naznačit její utrpení, které prožívala nad svým synem.

Svatá Monika (Monika z Tagasty, 332 Thagaste, dnes Souk-Ahras v Alžírsku - 387 Ostia Antica) je křesťanská světice a matka sv. Augustina, který rozsáhle popsal její počestnost a život s ní ve svých Confessiones. Její svátek se slaví v římskokatolické církvi 27. srpna, v některých jiných pak také 4. května.

Saint Monica (c.331/2−387) (AD 322–387) was an early Christian saint and the mother of St. Augustine of Hippo. She is remembered and honored in the Catholic and Orthodox Churches, albeit on different feast days, for her outstanding Christian virtues, particularly the suffering caused by her husband's adultery, and her prayerful life dedicated to the reformation of her son, who wrote extensively of her pious acts and life with her in his "Confessions". Popular Christian legends recall Saint Monica weeping every night for her son Augustine.


Charakter sítě.

Jedná se o velkou síť, délka tratí dosahuje 134 km, což je jen o 9 km méně než v Praze. Počet linek je ale nižší (12 v roce 2019) – v síti je zaveden systém páteřních linek a většinu tratí tak obsluhuje jedna až dvě linky, pouze v centrálních úsecích mezi Postplatz, Straßburger Platz a hlavním nádražím jsou to 3–4 linky. Centrem celé sítě je hlavní náměstí Postplatz, kde je možný přestup mezi mnohými linkami.  I přes velikost města není plánován systém metra či podpovrchové tramvaje. Jedním z důvodů je i fakt, že byla většina sítě vybudována rychlodrážním způsobem (velká část Drážďan představují relativně nová sídliště); na rozdíl od ostatních měst se zde tedy nachází jen málo úzkých ulic, kde by byla cestovní rychlost nízká.  Síť je provozována na ojedinělém rozchodu 1450 mm.

Vozový park.

Do provozu jsou nasazovány až sedmičlánkové tramvaje o délce až 45 m (odpovídá tří tramvajím typu Tatra T3 spřaženým v soupravě), jedná se o tramvaje typů (NGT6DD, NGT8DD, NGT D12DD), či soupravy tramvají typu Tatra T4D a Tatra B4D.  Všechny tramvaje vypravuje celkem několik vozoven, z nichž jedna (Trachenberge) funguje i jako dopravní muzeum.  Zvláštností vozového parku je dvojice souprav nákladních tramvají CarGoTram od výrobce Schalker Eisenhütte, které od roku 2001 zásobují továrnu Volkswagenu téměř v centru města, kam není povolen vjezd nákladních automobilů. Výběrové řízení z roku 1999 na dodávku nákladních tramvají původně vyhrálo ČKD Dopravní systémy s vozy typu TNA2 (motorové) a BNA2 (vlečné), kvůli dlouhodobým finančním potížím firmy a následně vyhlášenému konkurzu ale ČKD před podepsáním kontraktu ze soutěže odstoupilo.

Tramvajová doprava představuje v hlavním městě Saska, Drážďanech, páteř celé městské dopravy. Provozovatelem celého tramvajového provozu, stejně jako i autobusového, je společnost Dresdner Verkehrsbetriebe (DVB); jejími barvami je žlutá a černá – tento nátěr mají též i všechny městské tramvaje.

The Dresden tramway network () is a network of tramways forming the backbone of the public transport system in Dresden, a city in the federal state of Saxony, Germany. Opened in 1872, it has been operated since 1993 by Dresdner Verkehrsbetriebe (DVB).


Výskyt.

Původní areál výskytu se nachází v jižní Evropě od Španělska přes Itálii, Balkán až po Ukrajinu a dále východním směrem přes Blízký východ až po Kavkaz; včetně severovýchodu Afriky. Odtud se druh ojediněle rozšířil severním směrem v Evropě i v Asii kde byl původně vysazován jako ozdobná rostlina k pokrytí plotů a postupně zplaněl.  Roste obvykle na nepříliš kvalitní, písčité nebo kamenité půdě např. na rumištích, skládkách a na lidskou činnosti přetvořených a opuštěných místech, včetně zasolených mořských pobřežích. V ČR byl tento neofyt prvně zaznamenán v roce 1880.

Taxonomie.

Druh je někdy dělen do dvou poddruhů: Nominátní poddruh je jednodomý a zabírá převážnou část areálu rozšíření, kdežto druhý je dvoudomý a roste v jižní části Pyrenejského poloostrova a v severovýchodní Africe. Oba poddruhy se spolu snadno kříží.

Popis.

Vytrvalá, v ČR obvykle jednodomá, poléhavá, celá silně chlupatá rostlina bez úponku s dužnatými, plazivými, bohatě větvenými drsnými lodyhami 20 až 100 cm dlouhými které vyrůstají z hlízovitých kořenů. Lodyhy jsou porostlé střídavými řapíkatými listy (u spodních listů je řapík delší než u horních) dlouhými 4 až 10 cm. Mívají trojúhelníkovité či široce vejčité, zvlněné, šedozelené čepele celokrajné nebo s okrajem nepravidelně laločnatým a vroubkovaným.  Pětičetné květy jsou pravidelné, žluté až sytě žluté které později blednou. Samčí, velké až 2 cm, vyrůstají v chudých hroznech z paždí listu, jejich kalich s krátkou trubkou je zvonkovitý a koruna široce nálevkovitá, mají pět tyčinek (dvě a dvě jsou srostlé a jedna je volná, takže vypadají jako tři volné). Samičí květy rostou z paždí jednotlivě, mají kalich, korunu i tyčinky podobně jako samčí a navíc chlupatý, podlouhlý třiplodolistový spodní semeník s mnoha vajíčky a tři krátké čnělky s dvoulaločnými bliznami. Kvete poměrně dlouho, od května do října. Ploidie je 2n = 18.

Rozmnožování.

Po opylení hmyzem se ze semeníku vyvine zelená, štětinatě chlupatá vejčitá bobule 4 až 5 cm dlouhá a široká 2,5 cm. Po uzrání bobule získá žluto-hnědou barvu a opadne, nato z otvoru po stopce tlakem nashromážděného plynu prudce vystřikuje 30 až 80 slizem obalených tmavých semen asi 4 mm velkých do vzdálenosti několika metrů. Tekutý obsah bobule dráždí pokožku a hlavně oči.

Externí odkazy.

Tykvice stříkavá ("Ecballium elaterium") je vytrvalá, plazivá, chlupatá bylina podobná okurce která při zralosti z plodu vystřikuje slizem obalená semena. Je jediný druh rodu tykvice.

Ecballium is a genus of flowering plants in the family Cucurbitaceae containing a single species, Ecballium elaterium, also called the squirting cucumber or exploding cucumber (but not to be confused with "Cyclanthera brachystachya"). It gets its unusual name from the fact that, when ripe, it squirts a stream of mucilaginous liquid containing its seeds, which can be seen with the naked eye. It is thus considered to have rapid plant movement.


Život.

Faure se narodil jen rok před tím, než jeho otec stanul v čele Toga, a vyrůstal tak jako syn prezidenta. Mohl získat vzdělání na vybraných universitách – vystudoval ekonomické obory na pařížské Sorbonně a americké universitě George Washingtona (George Washington University). Po ukončení studia spravoval finanční záležitosti otcova rozsáhlého majetku uloženého v zahraničí. Do politiky vstoupil poměrně pozdě. Nejprve v červnu 2002 získal ve volbách křeslo v tožském parlamentu a brzy na to jej otec jmenoval ministrem telekomunikací a dolů. Přestože stárnoucí prezident prohlašoval, že svému lidu nehodlá vnutit svého nástupce, koncem roku 2002 vládní strana prosadila změnu ústavy, která snižovala požadovaný věk prezidentského kandidáta na 35 let.  Dlouholetý vládce Toga odešel 5. února 2005. Nebylo překvapením, že armáda vzápětí prohlásila prezidentem Faurea na úkor Fambary Ouattary Natchaby, předsedy parlamentu, na kterého postavení hlavy státu mělo přejít podle ústavy. EU v čele s Francií sice odsoudila převzetí moci synem zemřelého prezidenta Faurem Gnassingbém, avšak nepodnikla žádné další kroky k Natchabově podpoře. Prostředky k tomu Francie s jednotkami dlouhodobě rozmístěnými v Togu bezesporu měla. Prezident Chirac však spíše zdůrazňoval lítost nad odchodem svého osobního přítele. Postoj okolních afrických států vůči událostem v Togu byl ostřejší než postoj EU. Sousední země odmítly uznat nového prezidenta a události v Togu označily za vojenský převrat. Mezinárodní společenství požadovalo, aby se v Togu uspořádalo řádné prezidentské volby.  Faure Gnassingbé sice pod tlakem ze zahraničí 25. února odstoupil, avšak měl dostatek času k tomu, aby konsolidoval svoji pozici před chystanými volbami, ve kterých se následně ucházel o prezidentský úřad. V dubnových volbách získal přesvědčivých 60,6 % hlasů. Vývoj v Togu tak vedl k situaci, kdy u moci zůstala skupina zapojená do francouzsko-afrických patronsko-klientských vztahů. Opozice volby zpochybnila a v nepokojích zahynulo několik set lidí. Volby byly přes protesty opozice mezinárodními pozorovateli z členských států ECOWAS označeny za spravedlivé. Někteří pozorovatelé však následně v soukromí vyjadřovali překvapení nad oficiálním výrokem a upozorňovali na závažná porušení pravidel voleb.  Faure Gnassingbé premiérem jmenoval představitele umírněné opozice a opozice participuje i na dalších vládních postech. Klíčové pozice v nejsilnější straně Rassemblement du peuple togolais (RPT - Shromáždění tožského lidu) však patří Fauremu a jeho bratru Kaptchovi Gnassingbému, který zastává rovněž funkci ministra obrany.  V pořadí čtvrtý tožský prezident je označován za tichého člověka, který málokdy mluví na veřejnosti a umí dobře naslouchat. Podobně jako jeho otec se politicky opírá o naprostou oddanou armádu.

Faure Gnassingbé Eyadéma (* 6. června 1966, Afagnan, Togo) je čtvrtým prezidentem Toga. V africkém Togu přešel v roce 2005 prezidentský úřad z otce na syna. Po smrti Gnassingbé Eyadémy, který vládl Togu 38 let, dosadila armáda na prezidentský post jeho syna Faurea.

Faure Essozimna Gnassingbé Eyadéma (; born 6 June 1966) is a Togolese politician and dictator who has been the President of Togo since 2005. Before assuming the presidency, he was appointed by his father, President Gnassingbé Eyadéma, as Minister of Equipment, Mines, Posts, and Telecommunications, serving from 2003 to 2005.


Přehled.

RS2 je produkt spoluvývojového projektu mezi automobilkami Audi a Porsche založené na Audi 80 Avant a postavené na platformě Volkswagen Group B4. Bylo poháněno upravenou verzí 2,2-litrového řadového pětiválcového 20-ventilového přeplňovaného motoru. Tento motor poskytoval výkon 232 kW/ 315 koní při 6500 ot./min. Ačkoli mnoho základních dílů vyrobilo Audi, montáž probíhala u Porsche v závodě Rössli-Bau v Zuffenhausenu v Německu, který byl k dispozici po ukončení výroby modelu Mercedes-Benz 500E, který vyráběla automobilka Porsche na základě smlouvy. V závodě Rössle-Bau se rovněž vyrábělo slavné Porsche 959.  Stejně jako ostatní vozidla i 5-válcový řadový motor RS2 byl založen na pohonné jednotce, který Audi už vyráběla, ačkoli Porsche ho značně upravil; standardní turbodmychadlo bylo vyměněno za větší spolu s výkonným mezichladičem a vstřikovači s větším průtokem, nově navrženými vačkovými hřídeli, účinnějším sacím systémem a nízkotlakým výfukovým systémem, který nahradil standardní systém. Nová byla firmou Bosch dodávaná řídicí jednotka motoru.  S takovým výkonem k dispozici RS2 zrychluje z 0 na 100 km/h za 4,8 sekundy a dosahuje maximální rychlosti 262 km/h (elektronicky omezena) a to i přes hmotnosti více než 1 600 kg. V silničním testu provedeném v roce 1995 britský automobilový magazín "Autocar" naměřil zrychlení z 0 na 48 km/h za 1,5 sekundy, což potvrdilo, že byl v té době rychlejší než McLaren F1 a také monopost Formule 1 Jacquesa Villeneuva.  6-rychlostní manuální převodovka (převodové poměry - 1. st: 3.500, 2. st: 1.889, 3. st: 1.320, 4. st: 1.034, 5. st: 0.857, 6. st: 0.711) byla jedinou převodovkou v nabídce. Stálý pohon všech kol na základě diferenciálu Torsen, quattro byl standardem. Na přední a zadní nápravě je konvenční 'otevřený' diferenciál, s poměrem 4,111, i když má na zadní nápravě elektromechanickou uzávěrku.  Brzdy a odpružení navržené automobilkou Porsche nahradily standardní vybavení z Audi 80, ale antiblokovací systém (ABS) Bosch byl ponechán. Přední brzdy jsou vybaveny buď radiálně odvětranými kotouči o průměru 302 mm a tloušťce 32 mm s použitím třmenů se čtyřmi protiběžnými písty nebo 'upravená' verze s použitím větších brzdových kotoučů (které jsou dostupné pouze u 17" disků) s průměrem 322 mm a tloušťkou 32 mm s kvalitnějšími brzdovými destičkami. Zadní brzdy jsou vybaveny radiálně odvětranými brzdovými kotouči o průměru 299 mm a tloušťkou 24 mm, rovněž se 4-pístovými brzdovými třmeny Brembo a 'upravenou' možností se stejnou velikostí kotoučů, ale křížem vrtaných spolu s kvalitnějšími brzdovými destičkami. Ruční brzda působí na brzdy zadních kol a skladá se z kabelem ovládaného systému 'drum in disc'.

Audi RS2 Avant byla limitovaná edice vysokovýkonného pětidveřového a pětisedadlového kombi, které vyráběla automobilka Audi od března 1994 do července 1995. Byla navržena během joint venture mezi automobilkami Audi AG a Porsche a postavená na základě modelu Audi 80 Avant. Byla prvním "RS" automobilem Audi, a rovněž prvním z jejich vysokovýkonných Avant modelů (kombi); používá nejvýkonnější a nejdůkladnější přepracovanou verzi ze všech pětiválcových řadových přeplňovaných motorů od Audi.

James Dickson Murray FRSE FRS, (born 2 January 1931) is professor emeritus of applied mathematics at University of Washington and University of Oxford. He is best known for his authoritative and extensive work entitled "Mathematical Biology".


Legendy.

Údaje o jejím životě se dozvídáme jen z legend. Podle nejčastější verze byla dcerou křesťanského krále v Británii (podle jiné dcerou bretaňského vévody). Aby se vyhnula nechtěnému sňatku (některé legendy zmiňují šlechtice známého svou divokostí, jiné pohanského prince) nebo jej alespoň oddálila, vypravila se spolu s družkami na pouť do Říma. Družek či služebnic mělo být deset či jedenáct, při šíření legendy se údaj o jejich počtu změnil na jedenáct tisíc a byl přidán i snoubenec jménem Eleutherius. Pak se píše o Společnosti svaté Voršily.  Družky cestovaly lodí, plavily se po Severním moři a dále proti proudu Rýna. Cestou vyprávěla Voršila svým družkám o křesťanské víře a ty pak přijaly křesťanství a nechaly se v Římě pokřtít. Při zpáteční cestě byla Voršila s celou svou družinou u Kolína nad Rýnem přepadena Huny. Ti všechny Voršiliny družky postříleli šípy z luků, zatímco samotná Voršila se pro svou krásu zalíbila hunskému králi. Protože ho však odmítla, proklál ji šípem. Legendy kladou tuto událost do období kolem roku 383 nebo kolem roku 451.

Historická skutečnost.

Existenci světice nasvědčuje nápis ze 4. století nebo počátku 5. století na kameni, který byl objeven v roce 1106 při přestavbě kolínských hradeb. Podle něho senátor Clematius nechal přestavět kostel vybudovaný na místě mučednictví skupiny panen. Voršila zde má alabastrovou sochu, ležící na náhrobku z černého mramoru.

Ohlas.

Voršila se stala od 10. století velmi uctívanou světicí, její památce byly zasvěcovány kostely ve všech křesťanských zemích. Její kult, podporovaný zejména cisterciáky, dosáhl vrcholu v 15. století. V roce 1493 nazval Kryštof Kolumbus jejím jménem nově objevené ostrovy: větší Santa Ursula (svatá Voršila) a menší Las Once Mil Virgines (11 000 panen), od roku 1917 Panenské ostrovy (Britské Panenské ostrovy, Americké Panenské ostrovy). V roce 1535 byl sv. Andělou Mericiovou založen řád svaté Voršily, jehož posláním je zejména vzdělávání dívek a péče o chudé a nemocné.  Svatá Voršila je patronkou Kolína nad Rýnem, Pařížské univerzity, mládeže, nemocných dětí, učitelek, vychovatelek, školáků, soukeníků, dobrého manželství a klidné smrti. Bývá zobrazována, jak ukrývá své družky pod pláštěm, a k jejím dalším atributům patří šíp, korunka na hlavě, loďka, korouhev s křížem a lampa (připomínající podobenství o deseti pannách). Její svátek se slaví 21. října. V roce 1969 byla vyňata z obecného kalendáře.

Svatá Voršila, někdy též Uršula Kolínská (v jiných jazycích Ursula či Orsola) byla křesťanská světice, panna a mučednice, která žila pravděpodobně ve 4. století n.l.

Saint Ursula (Latin for 'little female bear') is a legendary Romano-British Christian saint, died on October 21, 383. Her feast day in the pre-1970 General Roman Calendar is October 21. There is little definite information about her and the anonymous group of holy virgins who accompanied her and on some uncertain date were killed at Cologne. They remain in the Roman Martyrology, although their commemoration does not appear in the simplified Calendarium Romanum Generale (General Roman Calendar) of the 1970 Missale Romanum.


Život.

Narodil se v Salcburku. Dětství prožil v domě, který je starý více než 500 let a stojí v Mönchsbergu. Tam se seznámil s umělci jako Peter Handke, který byl jeho soused a Wim Wenders tam byl častým návštěvníkem. Své první zkušenosti s filmem získal již ve velmi mladém věku. Svou první Super-8 kameru dostal, když mu bylo 13 let. Ještě ten rok (1980) natočil tři filmy, "My Homelife", "Gebratenes Fleisch" a "3 mal Ulf". Následoval kreslený film s názvem "Auch Farbe Kann träumen". V patnácti letech natočil "Monster in Salzburg", na kterém poprvé pracoval s herci. Běsnící monstrum vytvořil pomocí stop-motion animace. V roce 1983 začal pracovat na "Vom Geist der Zeit" (Duch času). Dokonce ani špatné známky ve škole mu nezabránily, aby dokončil svůj celovečerní film, na kterém pracoval 14 měsíců. Aby mohl financovat své filmy, přijal v té době práci komparzisty a rekvizitáře na festivalu v Salcburku. V roce 1984 se začal zajímat o počítače a naprogramoval celou řadu jednoduchých her.  Po absolvování maturitní zkoušky na Akademickém gymnáziu v Salcburku nastoupil na Vídeňské filmové akademii, jen proto aby po několika týdnech odešel pracovat na scénáři ke sci-fi filmu, který nakonec nebyl nikdy realizován. V roce 1987 založil s dvěma partnery filmovou distribuční společnost Classic Films s cílem distribuovat především umělecké filmy. Později se stal asistentem kameramana a režiséra Johna Baileyho, se kterým v roce 1990 odešel do Hollywoodu pracovat na sci-fi komedii "The Search for Intelligent Life in the Universe". Po prodeji společnosti Classic films v roce 1991 Widrich znovu obrátil svou pozornost k počítači a možnostem, které nabízí pro vytváření umění. Jeho další velký projekt, kde působil jako vedoucí výroby, byl nový festival rakouského filmu, který se konal poprvé v roce 1993 pod názvem Diagonale. Ve druhém roce festivalu také sestavil filmovou databázi. Další databáze týkající se filmu následovaly, stejně jako práce na interaktivních CD-ROM.  V roce 1997 se začal opět více soustředit na tvorbu vlastních filmů. Vytvořil krátký film "tx-transformace", který měl velký úspěch na festivalu Ars Electronica. Také se vrátil ke svému scénáři "Heller als der Mond" (Jasnější než měsíc), který natočil v roce 1999. Film měl premiéru v roce 2000 v Rotterdamu. Jeho další projekt byl film "Copy Shop", jeden z jeho nejúspěšnější filmů doposud. Po premiéře v roce 2001 získal film 35 ocenění, byl nominován na Oscara a byl uveden v televizi a na více než 200 festivalech. Jeho další krátký, "Fast Film", byl také velmi úspěšný, získal 36 mezinárodních ocenění a byl uveden na více než 300 filmových festivalech. Následovalo velké množství multimediálních projektů pro firmy (v roce 2001 založil společnost Checkpointmedia AG) a pokračoval v produkci filmů se svou společností Virgil Widrich Film und Multimediaproduktionen GmbH. V roce 2001 spolu s dalšími filmaři spoluzaložil výrobní společnost Amour Fou Film, se zaměřením na tvorbu artových filmů mladých režisérů.  V roce 2004 byl členem poroty na festivalu Ars Electronica a stal se až do roku 2007 předsedou Asociace rakouských režisérů. Je také členem Akademie rakouského filmu. Od 2007 do 2010 učil jako profesor na Univerzitě užitých umění ve Vídni obor Digitální umění. Od roku 2010 je vedoucím profesorem postgraduálního magisterského programu Art & Science.

Filmy.

Od roku 2008 pracuje na přípravách svého celovečerního filmu "Die Nacht der 1000 Stunden" (Noc tisíce hodin). Od roku 2011 pracuje na přípravách celovečerních animovaného filmu "Micromeo", scénář ve spolupráci s Jean-Claude Carrière.

Ocenění (výběr).

za Heller als der Mond (Brighter than the Moon) (Europe 2000):  za Copy Shop (A 2001):  za Fast Film (A, LUX 2003):  pro checkpointmedia AG:

Virgil Widrich (* 16. května 1967 Salcburk) je rakouský režisér, scenárista, filmař a multimediální umělec. Vytvořil velké množství filmů a multimediálních projektů, někdy jako součást tvůrčího týmu. Je známý především pro celou řadu krátkých filmů a multimediálních děl.

Virgil Widrich (* 16 May 1967 in Salzburg) is an Austrian director, screenwriter, filmmaker and multimedia artist. Widrich works on a large number of films and multimedia projects, sometimes as part of a creative team. He is known especially for his numerous short films and multimedia works.


Vědecká činnost, aktivity.

Proslavil se zejména výzkumem na poli evoluční biologie a genetiky, široký záběr jeho výzkumných aktivit mu přinesl přízvisko "renesanční osobnost evoluční biologie". Jeho detailní výzkum způsobu reprodukce prvoka druhu Trypanosoma cruzi, původce tzv. Chagasovy choroby, otevřel nové obzory možnostem léčby a prevence tohoto infekčního onemocnění, postihujícího miliony lidí zejména v regionu latinské Ameriky.  Patří k čelným kritikům snah konzervativních amerických zákonodárců zakázat či omezit výzkum kmenových buněk. Aktivně se angažuje v tzv. Kampani na obranu Ústavy, hnutí za striktní odluku církve od státu, jehož členové zásadně odmítají plány konzervativců na seškrtání finančních prostředků věnovaných výzkumu kmenových buněk.  Je znám rovněž jako kritik teorie tzv. kreacionismu a inteligentního plánu, k níž se staví jako k pseudovědecké tezi bez reálného vědeckého základu. Zastává se naproti tomu evoluční teorie, jež se dle něj vůbec nemusí vylučovat s vírou v Boha, právě naopak, Boží existenci připouští. Východiskem k tomuto specifickému závěru je mu tzv. teodicea, teologicko-filozofická teze, objasňující otázku, proč Bůh, je-li všemohoucí a dobrý, připouští existenci Zla. Právě teodicea dle něj slučuje jak závěry evoluční teorie, tak představy biblického Stvoření. Ayala tak, podobně jako např. de Chardin, předkládá originální syntézu biblické představy Stvoření s evoluční teorií.  V říjnu 2006 se zúčastnil diskusního symposia Beyond Belief, zaměřeného na otázky vztahu vědy a víry.

Sexuální vyšetřování obtěžování a rezignace.

V červnu 2018 Univerzita v Irvine oznámila, že po interním vyšetřování potvrdila obvinění čtyř žen, které tvrdily, že je Ayala sexuálně obtěžoval. Ayala rezignoval, aniž by se stal emeritním profesorem, a univerzita odstranila jeho jméno z fakulty biologických věd, vědecké knihovny a odstranila židle, které byly po něm pojmenovány.

Ocenění.

Francisco J. Ayala získal za své objevy řadu ocenění. V roce 2001 mu prezident USA udělil Národní medaili za přínos vědě. V roce 2007 obdržel jako jeden ze sta oceněných pamětní medaili k dvoustému výročí Mount Saint Mary's University ve státě Maryland. Ocenila jej Akademie věd České republiky, jež mu udělila pamětní Medaili Gregora Johanna Mendela, obdržel ocenění italských vědeckých institucí (Italská akademie věd v Římě, výzkumný institut Stazione Zoologica v Neapoli), Cenu předsedy Amerického institutu přírodních věd, ocenění Americké asociace pro rozvoj vědy (AAAS) za přínos svobodnému a zodpovědnému vědeckému bádání, Medaili francouzské Collège de France, Medaili domovské University of California, Irvine, Čestné vědecké ocenění společnosti SACNAS, Cenu Williama Protectora společnosti Sigma Xi při Cornell University. V roce 2010 obdržel Templetonovu cenu.  Ayalovo jméno nese univerzitní knihovna jeho domovské univerzity v kalifornském Irvine.  Ayala je členem Národní akademie věd Spojených států amerických, Americké akademie umění a věd a Americké filozofické společnosti. Mimoto je rovněž zahraničním členem Ruské akademie věd, Italské akademie věd, Španělské královské akademie věd, Mexické akademie věd a Srbské akademie věd. Obdržel čestný doktorát Aténské univerzity, Boloňské univerzity, Barcelonské univerzity, Baleárské univerzity, Univerzity v Leónu, Madridské univerzity, Univerzity v Salamance, Univerzity ve Valencii, Univerzity ve Vigu, Univerzity Dálného východu ve Vladivostoku, Varšavské univerzity, Masarykovy univerzity v Brně a Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích.

Osobní život.

Francisco J. Ayala se narodil ve španělském Madridu, jeho rodiči jsou Francisco Ayala a Soledad Pereda. Koncem 60. let se Ayala seznámil s Mary Henderson, s níž se oženil 27. května 1968. Mají spolu dva syny: Francisca Josého (narozen r. 1969) a Carlose Alberta (narozen r. 1972). Jeho druhá žena, Dr. Hana Ayala (rozená Lošťáková), je českého původu a pracuje jako ekoložka. Vzali se roku 1985 v Praze a v současnosti žijí v kalifornském Irvine.

Publikované práce.

Ayala publikoval přes 950 spisů a 30 knih. K jeho novějším spisům patří např.:

Francisco José Ayala (* 12. března 1934 Madrid) je americký biolog a filozof španělského původu, působící v současnosti na univerzitě v kalifornském městě Irvine (University of California, Irvine). V rodném Španělsku studoval Univerzitu v Salamance a původně se chtěl věnovat dráze katolického duchovního. V roce 1960, po vysvěcení na kněze, vstoupil k dominikánům, ještě týž rok se však duchovní dráhy zřekl. V roce 1961 univerzitní studia úspěšně dokončil a vycestoval do USA. Na Columbijské univerzitě v New Yorku pokračoval v dalším studiu, jež završil ziskem doktorátu v roce 1964. V roce 1971 získal státní občanství USA.

Francisco José Ayala Pereda (born March 12, 1934) is a Spanish-American evolutionary biologist and philosopher who was a longtime faculty member at the University of California, Irvine and University of California, Davis. He is a former Dominican priest, ordained in 1960, but left the priesthood that same year. After graduating from the University of Salamanca, he moved to the United States in 1961 to study for a PhD at Columbia University. There, he studied for his doctorate under Theodosius Dobzhansky, graduating in 1964. He became a US citizen in 1971.


Životopis.

Lexin otec je původem Skot, její matka pochází z Filipín. Narodila se a vyrůstala v Torontu v Ontariu, kde její rodina vlastní část zdejšího divadla. Ve věku svých devíti let, po zhlédnutí opery "Porgy a Bess", zatoužila stát se herečkou.  V šestnácti letech se přihlásila do modelingového konkurzu a byla přijata. Před tím, než v průběhu posledního ročníku předčasně ukončila studium střední školy, točila hlavně reklamy a věnovala se modelingu. Hrála v divadle v "Romeovi a Julii" a "Jezinkách a bezinkách", během zkoušení pro televizní a filmové role.

Kariéra.

Lexa Doig hrála v několika reklamách a měla malou roli ve filmu producenta Gena Roddenberryho "Earth: Final Conflict", ale její první velká role byla v seriálu Williama Shatnera "TekWar", kde hrála "cowgirl", specialistku na sledování a získávání informací.  Lexa Doig dostala roli Tiny Backus v krátkém seriálu "CI5: The New Professionals". V roce 2000 hrála v dalším Roddenberryho seriálu "Andromeda" dvojroli umělé inteligence hvězdné lodě zobrazované na obrazovkách, či jako hologram a vlastní vtělení lodě jménem Rommie.  V roce 2001 si hrála v hororu "Jason X" a poté v několika epizodách deváté a desáté řady "Hvězdné brány" doktorku Carolyn Lam. Později se objevila v roli profesorky Wendy Paulsonové v druhé řadě seriálu "The 4400". V roce 2010 si zahrála v šesti dílech seriálu "V" doktorku Leah Pearlman. V roce 2012 si zahrála teroristku v kanadském sci-fi seriálu "Continuum". V roce 2017 získala vedlejší roli Talie al Ghul v páté sérii seriálu "Arrow". Jednu z hlavních rolí získala v seriálu "The Arrangement".

Osobní život.

2. srpna 2003 se vdala za hvězdu seriálu Hvězdná Brána Michaela Shankse. 13. září 2004 se jim narodila dcera Mia Tabitha a v březnu 2006 syn Samuel David. Rodina žije střídavě v Torontu a Vancouveru, kde Michael Shanks točí "Stargate" s plány na stěhování do Los Angeles v blízké budoucnosti.  Jejími hobby jsou četba, jízda na kolečkových bruslích a hraní RPG (Dungeons and Dragons). Lexa a její manžel spolupracují s charitativní organizací Multiple Sclerosis Society of Canada.

Alexandra Lecciones „Lexa“ Doig (* 8. června 1973, Toronto) je kanadská herečka, známá spíše pod jménem Lexa Doig. Asi její nejznámější role je ze seriálu "Andromeda" "Rommie", dále pak ze seriálu "Hvězdná brána" jako Dr. Carolyn Lam.

Alexandra Lecciones Doig (born June 8, 1973) is a Canadian actress. She portrayed the title role in the 2000–2005 Canadian-American science fiction-adventure television series "Andromeda". She also portrayed the female lead role of Rowan in the science fiction-action horror film "Jason X" (2001), the tenth installment of the "Friday the 13th" film series and currently appears in the Aurora Teagarden mystery films on the Hallmark Movies & Mysteries Channel.


Historie.

Kořeny společnosti Elf Aquitaine jsou ve třech různých francouzských ropných společnostech: Régie Autonome des Pétroles (RAP), Société Nationale des Pétroles d'Aquitaine (SNPA) a Bureau de Recherches de Pétroles (BRP). Ty vznikly, aby těžily v nově objevených ložiscích zemního plynu v Saint-Marcet v regionu Akvitánie v jihozápadní Francii. V prosinci 1965 se RAP a BRP sloučily do společnosti Entreprise de Recherches et d'Activités Pétrolières (ERAP) s dceřinými společnostmi SNPA, UGP a UIP, čímž vznikl koncern fungující ve všech fázích obchodu s ropou a palivy od průzkumu, přes těžbu a dopravu až po síť čerpacích stanic.  28. dubna 1967 byly všechny společnosti sjednoceny do firmy pod značkou Elf (podle spojení: "", tj. "Francouzská paliva a maziva").  Elf se proslavil jako první společnost vyrábějící zcela syntetický olej pro závodní motory.  V roce 1976 se firma Elf-ERAP spojila se společností Antar Pétroles de l'Atlantique. Tím vznikla Société Nationale Elf Aquitaine, později nazvaná jednoduše Elf Aquitaine.  Elf Aquitaine vstoupila na newyorskou burzu v roce 1991. V roce 1993 získala exkluzivní práva pro těžbu v Iráku od tehdejšího iráckého vůdce Saddáma Husajna. V té době zaměstnávala 94 tisíc zaměstnanců.  V roce 1996 francouzská vláda prodala svůj podíl v Elf, ale podržela si tzv. zlatou akcii.  V roce 2000 Elf Aquitaine zanikla sloučením se společností Total Fina, čímž vznikl čtvrtý největší gigant v oboru na světě. Nová firma nesla název Totalfinalelf, než ho v roce 2003 změnila na Total. Označení Elf nicméně dál udržuje jako značku svých produktů.

Skandál.

V roce 1994 vyšel najevo skandál týkající se managementu firmy Elf. Deník "The Guardian "události popsal jako „"největší vyšetřování podvodu v Evropě od druhé světové války. (...) Elf se stal soukromou bankou pro své manažery, kteří utratili 200 milionů liber na politické laskavosti, milenky, šperky, umělecká díla, vily a byty“." Ve skandálu figurovaly téměř čtyři desítky obviněných. Bývalí ředitelé společnosti Loikem Le Floch-Prigent a Alfred Sirven byli odsouzeni k pětiletým trestům vězení. Majitel Elf Nadhmi Auchi byl odsouzen na 15 měsíců vězení podmíněně a musel zaplatit pokutu 2 miliony euro za účast ve zneužívání nelegálních provizí. Do skandálu byli zapojení i vysoce postavení politici jako bývalý ministr zahraničí a v té době předseda Ústavní rady Roland Dumas. I když se řešil případ z doby, kdy v čele Francie stál prezident François Mitterrand, jehož spojenci z řad socialistů z tajných finančních toků společnosti Elf profitovali, údajně celý systém fungoval již od dob Charlese de Gaulla.

Motoristický sport.

Elf od počátku své existence využíval automobilové závody jako nástroj propagace. Čtyři roky spolupracoval s výrobcem sportovních vozů Matra. Během té doby tým získal tituly ve francouzském šampionátu formule 3 (Henri Pescarolo), mistrovství Evropy formule 2 (Jean-Pierre Beltoise) a titulu mistra světa ve formuli 1 v roce 1969 (Jackie Stewart s monopostem Tyrrell týmu Elf Team Tyrrell).  Následně Elf ovlivněný národními zájmy francouzské vlády jako svého vlastníka začal spolupracovat s automobilkou Renault. Závodní vozy Renault od té doby nejen ve formuli 1 nosily logo firmy Elf a používaly její maziva.  Velmi úspěšný byl program hledání talentů "Volant Elf" založený Françoisem Guiterem na začátku 70. let. Nadaní jezdci se účastnili podzimní závodnické školy, z níž dva vítězové získali pro příští sezonu plný rozpočet na účast ve Formuli Renault. V případě úspěchů pak postupovali do formule 3, formule 2 (později formule 3000) a případně formule 1. Programem úspěšně prošli a tzv. piloty Elf se stali například pozdější jezdci formule 1 Patrick Tambay, Didier Pironi, Alain Prost, Pascal Fabre, Olivier Grouillard, Paul Belmondo, Éric Bernard, Érik Comas nebo Olivier Panis.

Elf Aquitaine je bývalá francouzská ropná společnost existující v letech 1966 až 2000. Jejím sloučením se společností TotalFina vznikla nová Totalfinalelf, přejmenovaná v roce 2003 na Total. V rámci nabídky firmy Total zůstává Elf hlavní značkou paliv.

Elf Aquitaine was a French oil company which merged with TotalFina to form TotalFinaElf. The new company changed its name to Total in 2003. Elf has been maintained as a major brand of Total.


Historie.

Historicky lze říci, že finanční analýza vznikla brzy po vzniku peněz, neboť bylo třeba provádět rozvahy o tom jak s nimi hospodařit. Tyto rozvahy však byly prováděny bez hlubšího poznání a lze říci i nahodile. Moderní chápání finanční analýzy vzniklo v USA, ke konci 19. století, ovšem i zde se jednalo o chápání na úrovni zobrazování rozdílů v absolutních účetních ukazatelích, přičemž z nich byly uvažovány téměř výhradně peníze. Po první světové válce začaly být v rámci finanční analýzy sledovány účetní výkazy za účelem hodnocení schopnosti splácet úvěr zejména velkých firem. Systematický rozvoj finanční analýzy a jejích nástrojů začal v průběhu Velké hospodářské krize, kdy začala být důležitá problematika likvidity, která se tak stala součástí analytických úvah, vyvrcholení krize pak přineslo uvažování o přežití firmy. Další rozvoj finanční analýzy následoval po druhé světové válce, kdy začala být zohledňována i výkonnost firem. K výraznému posunu možností tohoto druhu řízení firem došlo díky rozvoji počítačů.  V česky mluvících zeních se problematikou finanční analýzy jako první zabýval Josef Pazourek, který v roce 1906 vydal knihu Bilance akciových společností, která byla na tehdejší dobu poměrně moderní, ačkoli ve Spojených státech bylo v danou dobu poznání již dále. Zajímavostí je, že česká literatura původně užívala termín přejatý z němčiny bilanční analýza (Bilanzanalyse či Bilanzkritik), teprve po roce 1989 se prosadil angloamerický termín finanční analýza ( Financial Analysis).

Rozdělení.

Finanční analýzu lze rozdělit do dvou základních skupin na externí a interní, přičemž externí finanční analýza je taková finanční analýza, která je dělána pouze na základě veřejně známých informací. Základními informacemi tak jsou zveřejňované účetní a finanční informace. Za příklad takovýchto informací lze považovat zejména údaje z finančních trhů, dále pak relevantní prognózy hospodářského vývoje a prognózy vývoje daného oboru. Druhou skupinou kalkulovaných údajů jsou očekávané změny, a to zejména měnových kurzů a vstupních produktů, které lze vysledovat pomocí makroekonomických prognóz či burza. Tento typ analýzy může být prováděn bez vědomí firmy, výsledky mohou být bez jejího vědomí také zveřejněny. Externí analýza je dělána pro potřeby bank, investorů, strategických partnerů či významných obchodních partnerů, může být prováděna i na žádost samotné firmy, aby získala představu, jakým způsobem působí na své partnery. Tento typ analýzy je ale zajímavý i pro makléře či konkurenci. U analýzy je důležité si uvědomovat, že se pracuje s ne zcela přesnými daty a její význam by neměl být přeceňován.  Interní finanční analýza je naopak dělána zevnitř firmy a analytikům jsou tak k dispozici veškeré účetní i jiné dokumenty, zejména pak finanční plán a veškeré statistické údaje. Do jejích závěrů se tak promítne prakticky celý chod firmy, včetně takových oblastí jako je např. hodnocení investičních příležitostí. Závěry takové analýzy jsou určeny managementu firmy a jsou zapracovávány do řízení firmy.

Metody provádění finanční analýzy.

Obecně lze konstatovat, že primárním cílem finanční analýzy je udělat rozbor finanční situace firmy, najít a využít silné stránky firmy a zároveň napravit slabiny firmy. V tomto ohledu se využívají statistická data z minulých období, jejich vzájemné srovnání, srovnání s výsledky celého oboru a zároveň se zahrnuje predikce hospodaření do budoucnosti.  Pro vytvoření finanční analýzy existují dvě základní techniky, a to procentuální rozbor a poměrová analýza, tyto nástroje však nejsou schopny zahrnout některé aspekty, které je žádoucí v interní finanční analýze zohlednit, proto je nutno doplnit jejich výsledky tzv pravidly financování, Altmanovou analýzou, případně indexem IN, v některých případech je třeba zohlednit Du Pontův rozklad, analýzu pracovního kapitálu či analýzu nákladů a přínosů a další ekonomické ukazatele.

Nejdůležitější poměrové ukazatele.

Ukazatelé likvidity – schopnost podniku splácet dluhy  Ukazatelé rentability  Ukazatelé obratu Ukazatelé aktivity – schopnost podniku rychle využívat svého majetku  Ukazatelé zadluženosti a finanční struktury

Finanční analýza (ve starší literatuře a nyní výjimečně též bilanční analýza) je specifická část analýzy zdrojů, což v praxi znamená, že se jedná o analýzu činností, v nichž primární úlohu hrají finance či peníze a čas. Cílem takovéto analýzy je odhalit silné a slabé stránky firmy, zjistit její výkonnost a získané informace vyhodnotit tak, aby se z provedené finanční analýzy stal jeden z nástrojů sloužící k řízení podniku.

Financial analysis (also referred to as financial statement analysis or accounting analysis or Analysis of finance) refers to an assessment of the viability, stability, and profitability of a business, sub-business or project.


Popis objektu.

Družice má tvar válce o průměru 2,16 m a s délkou 3,60 m. Elektrickou energii jí dodávají solární panely s rozpětím 3,24 m. Její řízení zabezpečují dva počítače s kapacitou paměti 2× 32 kilobajtů. Zaznamenané údaje se ukládají na dvě magnetopáskové jednotky, které mají celkovou kapacitu 450 Mbit. Na Zem se údaje přenášejí rychlostí 4 kbit/s. Hlavním vědeckým přístrojem je infračervený dalekohled. Primární zrcadlo s průměrem 570 milimetrů a ohniskovou vzdáleností 5,5 metru je vyrobeno z berylia. Zorné pole dalekohledu má šířku 63', což je asi dvojnásobek průměru měsíčního kotouče v úplňku. Sekundární zrcadlo odráží paprsky na soubor měřících přístrojů, který tvoří 62 infračervených detektorů, 8 optických detektorů a 3 doplňkové experimenty souhrnně označené DAX (").  Hlavní přijímací stanice a řídicí středisko OCC (") je umístěné v Chiltonu ve Velké Británii.

Průběh mise.

Družice odstartovala s nosnou raketou Delta z kosmodromu Western Test Range 26. ledna 1983 v čase 02:17 UT. Dráha, na kterou byla družice navedena, byla velmi blízká polární dráze se sklonem k rovníku zhruba 99°. Pět dní po startu byl otevřen poklop dalekohledu a družice zahájila kalibrační měření. 10. února IRAS zahájila pravidelné vědecké pozorování.  Doba trvání aktivní činnosti byla omezena množstvím tekutého hélia, jehož spotřeba byla přibližně 300 g za den. Družice pracovala 10 měsíců, za tu dobu stihla čtyřikrát zmapovat 96 % oblohy, přičemž zaznamenala 350 000 infračervených zdrojů. K jejím významným objevům patří objev protoplanetárního disku kolem hvězdy Vega, či shluky teplého plynu zvané infračervené cirry, které jsou roztroušeny po celé obloze. IRAS byla také první družicí, která objevila kometu. Stalo se tak 25. dubna a kometa dostala označení 1983d IRAS-Araki-Alcock. 22. listopadu byly zásoby tekutého hélia vyčerpány, vědci však pokračovali v pozorování, dokud teplota nestoupla na 11 K (−262 °C). 23. listopadu družice ukončila svoji činnost a jako neaktivní těleso nadále obíhá kolem Země po dráze s perigeem zhruba 876 km, apogeem 911 km a sklonem 99,07°.  Všechny údaje získané družicí IRAS jsou uloženy v NSSDC (") v Goddard Space Flight Center. Převážná část údajů se dá získat prostřednictvím internetu.

Případná srážka v roce 2020.

Na konci ledna 2020 se objevily zprávy, že 30. ledna po půlnoci středoevropského času by se měl IRAS jen velmi těsně minout s, též nefunkční, družicí GGSE-4 (Gravity Gradient Stabilization Experiment) patřící Letectvu Spojených států amerických. Nejmenší vzájemná vzdálenost by pravděpodobně měla být mezi 15–30 metry, pravděpodobnost srážky je však stále odhadována na 1 %. GGSE-4 váží jen 85 kg, má však 18metrovou tyč na stabilizaci pomocí gravitačního gradientu. Vzájemná rychlost družic je 14,7 km/s.

IRAS (") je astronomický teleskop na oběžné dráze kolem Země pracující v infračerveném oboru spektra. Od svého vypuštění v roce 1983 raketou Delta zaznamenala družice statisíce opticky neviditelných infračervených zdrojů. Jako první nasnímala i samotné jádro naší Galaxie. Objevila také šest nových komet a získala nové údaje o dalších 25 už známých kometách. Samotný infračervený dalekohled je umístěn v Dewarově nádobě obsahující 500 litrů tekutého hélia, aby nasnímané údaje nepřekrylo infračervené záření samotné družice. Infračervený dalekohled tvořící hlavní část jejího vědeckého vybavení a má průměr objektivu 570 mm a sekundární zrcadlo odráží paprsky na soustavu celkově 70 detektorů, ze kterých 8 pracuje ve viditelné části spektra a ostatní v infračervené.

The Infrared Astronomical Satellite (IRAS) was the first-ever space telescope to perform a survey of the entire night sky at infrared wavelengths. Following the end of its mission, the 1.1 metric-ton satellite was not deorbited and constitutes a space hazard.


Profesní kariéra.

S vyznamenáním absolvoval Princeton University, poté studoval filosofii, politologii a ekonomii na Exeter College Oxfordské univerzity a titul Ph.D. z politologie získal na Harvardu. V newjerseyském Morristownu navštěvoval soukromou střední školu Morristown-Beard School, kterou ukončil v roce 1954.  Od roku 1964 vedl Středisko pro mezinárodní vztahy na Harvardu, kde byl nejdříve proděkanem, poté děkanem. V letech 1977-1979 předsedal skupině pro nešíření jaderných zbraní Rady pro národní bezpečnost USA.  V letech 1993 až 1994 byl předsedou Federální zpravodajské rady, která má v gesci návrhy rozpočtů zpravodajských služeb pro prezidenta. Za Clintonovy administrativy také pracoval jako zvláštní poradce ministra obrany pro otázky mezinárodní bezpečnosti a mnohými byl považován za možného příštího poradce pro národní bezpečnost demokratického prezidentského kandidáta Johna Kerryho ve volbách 2004. Patří mezi hlavní liberální myslitele v oblasti zahraniční politiky a na Harvardu je protiváhou významnému konzervativci Samuelu P. Huntingtonovi.  Roku 2005 byl zvolen mezi deset nejvlivnějších amerických akademiků v oblasti mezinárodních vztahů.

Vědecká činnost.

V roce 1977 společně s Robertem Keohanem vydali vlivnou knihu "Power and Interdependence: World Politics in Transition" (nejcitovanější dílo neoliberálního institucionalismu), která přispěla k rozvinutí tzv. třetí debaty mezinárodních vztahů mezi neorealismem/neoliberalismem a neomarxismem.  Jako představitel neoliberálního institucionalismu začal v rámci studia mezinárodní politiky zkoumat nové, dosud opomíjené aktéry, a to nadnárodní korporace, vládní i nevládní mezinárodní organizace a nové typy vazeb – vzájemnou závislost (interdependenci) a integraci těchto hráčů na poli mezinárodního systému. ̈Jeho hlavní oblastí zájmu jsou globalizace, mezinárodní bezpečnost a interdependence.

Osobní život.

Je ženatý s Molly Hardingovou Nyeovou, mají spolu tři syny.

Ocenění.

Získal Cenu Woodrowa Wilsona Princetonské univerzity a Humphreyho cenu Americké politologické společnosti. V roce 2005 byl oceněn čestnou funkcí "Honorary Patronage" studentské společnosti University Philosophical Society na Trinity College Dublin Univerzity v Dublinu a roku 2007 obdržel čestný doktorát od King's College London.

Dílo.

Publikuje v odborných periodikách, vydává knihy. Mimo jiné je autorem "Understanding International Conflicts, 7th ed" (2009), "The Power Game: A Washington Novel" (2004), "Soft Power: The Means to Success in World Politics" (2004) nebo "The Paradox of American Power" (2002).

Joseph Nye (* 19. ledna 1937 South Orange, New Jersey) je americký politolog, teoretik mezinárodních vztahů, jeden z hlavních představitelů neoliberálního institucionalismu. Působí jako profesor mezinárodních vztahů na John F. Kennedy School of Government Harvardovy univerzity, jejímž byl děkanem.

Joseph Samuel Nye Jr. (born January 19, 1937) is an American political scientist. He is the co-founder, along with Robert Keohane, of the international relations theory of neoliberalism, developed in their 1977 book "Power and Interdependence". Together with Keohane, he developed the concepts of asymmetrical and complex interdependence. They also explored transnational relations and world politics in an edited volume in the 1970s. More recently, he explained the distinction between hard power and soft power, and pioneered the theory of soft power. His notion of "smart power" ("the ability to combine hard and soft power into a successful strategy") became popular with the use of this phrase by members of the Clinton Administration, and more recently the Obama Administration. He is the former Dean of the John F. Kennedy School of Government at Harvard University, where he currently holds the position of University Distinguished Service Professor, Emeritus. In October 2014, Secretary of State John Kerry appointed Nye to the Foreign Affairs Policy Board. He is also a member of the Defense Policy Board.


Životopis.

Narodil se v chudé rodině v Castel San Giovanni (Piacenza). V květnu 1937 byl vysvěcen na kněze a pokračoval dále na studiu na Papežské církevní akademii. 1939 obdržel doktorát kanonického práva. V roce 1940–1961 byl zaměstnán jako úředník na Státním sekretariátu. Jan XXIII. jej v roce 1961 jmenoval náměstkem tajemníka Kongregace pro mimořádné církevní záležitosti. Papežem Janem XXIII. byl pověřen navázáním diplomatických kontaktů se státy východního bloku. Zde vedl první diplomatickou misi do Maďarska, která se snažila vyřešit osud kardinála Józsefa Mindszentyho, který byl po potlačení Maďarského povstání v nedobrovolném vězení na americké ambasádě v Budapešti. Zahájil taktéž diplomatické vztahy s Československem, kde vyjednával o postavení katolické církve, jmenování biskupů a o osudu kardinála Berana, který byl v 50. letech internován na různých místech republiky. Mimo jiné domlouval a diskutoval možnost návštěvy Josefa Berana v Římě, při které měl převzít kardinálskou hodnost. Během svých jednání se setkal i Josefem Plojharem, kterého ovšem ve své knize značně kritizoval  Postupně se stal vůdčí osobností vatikánské diplomacie, vedl jednání Vatikánu s řadou zemí a byl hlavním spoluarchitektem politiky papežů Pavla VI. a Jana Pavla II. vůči zemím východního bloku. Dne 4. července 1967 byl jmenován tajemníkem Kongregace pro mimořádné církevní záležitosti. Dne 16. července jej Pavel VI. vysvětil na biskupa a v roce 1979 jej Jan Pavel II. jmenoval kardinálem a státním sekretářem. Dne 1. prosince 1990 na tento úřad rezignoval pro vysoký věk.  Kardinál Casaroli se jako papežský legát zúčastnil Národní pouti na Velehradě v roce 1985. V roce 1990 se zúčastnil jako kardinál státní sekretář historicky první návštěvy papeže v Československu.  V roce 2001 vydalo Karmelitánské nakladatelství jeho knihu "Trýzeň trpělivosti", v níž popisuje diplomatické vztahy Svatého stolce a komunistických zemí v letech 1963–1989 a své angažmá v nich.

Agostino kardinál Casaroli (24. listopadu 1914 Castel San Giovanni – 9. června 1998 Řím) byl římskokatolický kněz, diplomat a kardinál státní sekretář (1979–1990) Vatikánu.

Agostino Casaroli (24 November 1914 – 9 June 1998) was an Italian Catholic priest and diplomat for the Holy See, who became Cardinal Secretary of State. He was the most important figure behind the Vatican's efforts to deal with the persecution of the Church in the nations of the Soviet bloc after the Second Vatican Council.