Hráčská kariéra.

Amatérská a juniorská kariéra.

V 16 letech v roce 1994 přišel do Dukly Jihlava, kde hrál v juniorské extralize. O rok později hrál už mezi dospělými extraligu a nevedl si špatně, když nasbíral 7 bodů (3+4) v 36 zápasech. V roce 1996 se po draftu NHL rozhodl odejít do zámoří do juniorské ligy WHL. V týmu Swift Curent odehrál 2 sezony. Ve své druhé sezoně byl jmenován do 1. All-Star týmu Východní konference WHL a získal cenu Billa Huntera pro nejlepšího obránce WHL.  Ve vstupním draftu NHL 1996 byl draftován ve 4. kole na celkově 105. místě Pittsburgem Penguins.

Profesionální kariéra.

Mezi profesionály přešel v sezoně 1998-99, kterou celou strávil v AHL v Syracuse. Před sezonou 1999–2000 si vybojoval místo v sestavě Penguins a 1. října 1999 nastoupil v Dallasu ke svému prvnímu zápas v NHL. Za týden si připsal svůj první bod (za asistenci) v NHL proti Coloradu a poprvé se trefil v NHL 15. prosince 1999 na ledě Caroliny do branky Arturse Irbeho. Ve své první sezoně odehrál 75 zápasů a nasbíral 21 bodů (4+17), což z něj činilo 2. nejproduktivnějšího beka Penguins a 3. nejproduktivnějšího beka-nováčka v NHL.  Druhou sezonu zahájil opět v Pittsburghu, ale 28. prosince 2000 byl poslán na farmu do AHL, kde zůstal do konce sezony. V playoff AHL pomohl svému týmu 22 body (3+19) v 21 zápasech až do finále Calder Cupu, ale St. John Flames byli lepší. Byl 3. nejproduktivnější hráč playoff AHL a 2. nejproduktivnější obránce. Sezoně 2001-02 již opět strávil celou v Pittsburghu a byl nejproduktivnějším obráncem týmu s 29 body (9+20) v 79 zápasech.  V sezoně 2002-03 vinou různých zranění odehrál jen 53 zápasů a nabíral 10 bodů (4+6). V přípravném kempu před sezonou 2003-04 si poranil koleno a musel vynechat celou sezonu. Odehrál pouze 1 zápas za Wilkes-Barre v AHL, kam byl v prosinci poslán na rozehrání, ale v tomto zápase si zranění obnovil a do konce sezony zůstal mimo hru.  Během výluky 2004-05 hrál v české extralize nejdříve za Třinec a od ledna za Pardubice, se kterými získal v playoff mistrovský titul.  Po skončení výluky s ním Pittsburgh nadále nepočítal a tak jako volný hráč podepsal dne 29. srpna 2005 roční smlouvu s New York Rangers. V sezoně byl s 30 body (5+25) nejproduktivnějším obráncem Rangers a poprvé v kariéře odehrál všech 82 zápasů základní části. Společně s obráncem Reddenem z Ottawy byli nejlepší v NHL v +/- statistice s +35 body a podělili se o NHL Plus/Minus Award.  Před sezonou 2006-07 prodloužil s Rangers smlouvu o 2 roky a zažil nejlepší sezonu ve své kariéře. Vytvořil si osobní maxima v počtu asistencí (30) a bodů (40) v 80 zápasech. Byl nejlepší mezi obránci týmu v gólech, asistencích, bodech, gólech v přesilovce a počtu střel.  V sezoně 2007-08 byl potřetí v řadě nejproduktivnějším obráncem týmu s 38 body a vedl obránce i v gólech, ve kterých si vytvořil svoje osobní maximum (13), asistencích (25) a přesilovkových gólech. V gólech byl mezi obránci NHL na 7. místě. Po sezoně se stal nechráněným volným hráčem, ale hned 1. července 2008 podepsal čtyřletou smlouvu opět s Rangers za 20 milionů dolarů.  V sezoně 2008-09 byl počtvrté v řadě nejproduktivnějším obráncem týmu s 30 body (8+22) v 76 zápasech. Dosáhl na milník 500 zápasů v NHL a to 17. listopadu 2008 proti Ottawě.  V sezoně 2009-10 podruhé v kariéře odehrál všech 82 zápasů základní části a nasbíral 23 bodů (3+20).  Sezonu 2010-11 zahájil v New Yorku, ale dokončil ji ve Phoenixu, kam ho Rangers 10. ledna 2011 vyměnili za Wojteka Wolskiho. Za oba celky dohromady odehrál 65 zápasů (zbylé musel vynechat kvůli různým zraněním) a nasbíral 21 bodů (6+15).  Hned v úvodním zápase 2011-12 sezony utrpěl zranění hlavy (nejspíše otřes mozku) a 2 měsíce byl mimo hru. Celkem v sezoně odehrál 54 zápasů a nasbíral 13 bodů (1+12). V playoff sice nebodoval, ale podílel se na postupu Phoenixu až do finále Západní konference, kam se dostal tento tým poprvé v historii. Tam ale nestačil na pozdější vítěze Stanley Cupu z Los Angeles.  Dne 11. září 2012, tedy 4 dny před zahájením výluky v NHL, se dohodl na roční smlouvě s Blackhawks. Během výluky měl původně nastoupit za později mistrovskou Plzeň, ale ze zdravotních důvodů k tomu nakonec nedošlo. Základní část NHL dokončil s 12 body (0+12) v 27 zápasech a společně se spoluhráči se mohl radovat z Presidents' Trophy pro nejlepší klub základní části NHL, kterou Blackhawks získali podruhé v historii. V playoff odehrál všech 23 utkání, ve kterých nasbíral 4 asistence (jedna z nich přišla v 1. utkání finálové série ve 3. prodloužení, když jeho střelu od modré tečovali Bolland a Shaw a společně se tak podíleli na důležitém prvním vítězství nad Bostonem). Nakonec se tedy mohl Rozsíval radovat ze svého prvního Stanley Cupu.  Po sezoně se stal nechráněným volným hráčem, ale hned v den otevření trhu s volnými hráči, 5. července 2013, se rozhodl prodloužit smlouvu s Blackhawks o 2 roky s cap hitem 2,2 milionu dolarů. V základní části sezony 2013-2014 pak odehrál 42 zápasů, ve kterých nasbíral 8 bodů (1+7). Zápas 3. prosince 2013 proti Dallasu byl jeho 800. utkáním v NHL. V playoff nastoupil do 17 z 19 zápasů Blackhawks a při cestě Blackhawks do finále konference nasbíral 6 bodů (1+5).  V sezoně 2014-15 nastoupil k 65 zápasům, ve kterých nasbíral 13 bodů (1+12) a k nim přidal 22 trestných minut. Zápas 9. ledna 2015 v Edmontonu byl jeho 100. v dresu Blackhawks. V playoff nastoupil k 10 utkáním, protože o zbytek playoff ho připravila zlomenina levého kotníku ze 4. zápasu 2. kola proti Minnesotě. Blackhawks pak při v cestě za Stanley Cupem většinu času nasazovali do hry pouze 4 obránce.  Před sezonou 2015-16 byl pozván na zkoušku do přípravného kempu Blackhawks, protože jeho předchozí smlouva vypršela. I když ještě neměl doléčenou zlomeninu z playoff, podepsal 19. září 2015 roční smlouvu s platem 600 tisíc dolarů. Poprvé v sezoně nastoupil až 14. listopadu a do konce základní části odehrál celkem 51 utkání, ve který si připsal 13 bodů (1+12). V Ottawě 3. prosince 2015 nastoupil ke svému 900. zápasu v NHL a proti Detroitu 6. března 2016 zaznamenal 300. bod v NHL. V playoff nastoupil do 4 utkání, ve kterých nebodoval. Ještě než se stal nechráněným volným hráčem, prodloužil 30. června 2016 o rok smlouvu s Blackhawks.  Většinu sezony 2016-17 strávil na tribuně jako zdravý náhradník. Kromě toho měl i zdravotní problémy, takže celkem odehrál jen 22 utkání se 3 body (1+2). Svůj 200. zápas v dresu Blackhawks oslavil 23. února 2017 proti Arizoně gólem. Krátce na to, 28. února 2017, prodloužil o další rok smlouvu s Blackhawks. Toto prodloužení bylo ze strany Blackhawks především taktické s ohledem na blížící se rozšiřovací draft. Kvůli zranění v obličeji pak nenastoupil ani v jednom zápase playoff.  Při nástupu do přípravného kempu před sezonou 2017-18 neprošel přes fyzické testy z důvodu otřesu mozku (následky zranění z konce předchozí sezony) a byl zapsán na listinu dlouhodobě zraněných, kde zůstal celou sezonu. V roce 2018 již zůstal bez angažmá.

Reprezentace.

V roce 2010, kdy Rangers nepostoupili do playoff, přijel na MS do Německa a 2 asistencemi v 9 zápasech pomohl k zisku zlatých medailí. Byl nejvytěžovanějším hráčem české reprezentace a na závěr byl vyhlášen mezi 3 nejlepšími hráči týmu. Na ZOH 2014 odehrál za českou reprezentaci 4 zápasy a na pátý byl připraven na střídačce, ale do hry vůbec nezasáhl. Nezískal ani bod a připsal si -5 +/- bodů a Češi vypadli ve čtvrtfinále s USA.

Michal Rozsíval (* 3. září 1978 Vlašim) je bývalý český hokejový obránce. Do roku 2018 hrál v NHL za tým Chicago Blackhawks, se kterým získal v sezónách 2012/2013 a 2014/2015 Stanley Cup. Zde také kariéru ukončil.

Michal Rozsíval (; born 3 September 1978) is a Czech former professional ice hockey defenceman. He last played for the Chicago Blackhawks of the National Hockey League (NHL). He joined the team in 2012, previously playing for the Pittsburgh Penguins from 1999 until 2004, the New York Rangers from 2005 to 2011, and the Phoenix Coyotes in 2011–12. He is a two time Stanley Cup winner with the Blackhawks in 2013 and 2015.


Stavba.

"De Ruyter" byl postaven jako náhrada za lehký křižník "Hr. Ms. Celebes", plánovaný třetí jednotku třídy "Java", jejíž stavba byla po první světové válce stornována. Cílem bylo mít v operační službě tři křižníky, aby vždy dva sloužily v Nizozemské východní Indii, zatímco třetí bude v doku v opravě. Křižník "De Ruyter" byl projektován v době světové hospodářské krize a silného pacifismu. Vzhledem k finančním problémům země byl vyprojektován jako 5000tunová loď se slabou pancéřovou ochranou a výzbrojí šesti 150mm kanónů. Později byla ještě přidána dělová věž s jedním 150mm kanónem a zároveň bylo zesíleno pancéřování. Plavidlo bylo určeno především pro obranu Nizozemské východní Indie, kde mělo podporovat křižníky starší "třídy Java". Přes určitá vylepšení se úspory na kvalitách třídy "De Ruyter" projevily a loď měla, na standard lehkých křižníků své doby, příliš slabou výzbroj i pancéřování. Naopak měla kvalitní systém řízení palby.  Stavět se "De Ruyter" začal 16. září 1933 v loděnici Wilton Fijenoord v Schiedamu. Na vodu byl spuštěn 11. května 1935. Námořnictvo jej převzalo 3. října 1936. Jeho prvním velitelem se stal kapitán A. C. van der Sande Lacoste.

Služba.

Od počátku druhé světové války sloužil "De Ruyter" v Nizozemské východní Indii. Po vypuknutí války s Japonskem se účastnil několika marných pokusů o zastavení japonské invaze. Od 3. února 1942 byl "De Ruyter" vlajkovou lodí eskadry americko-britsko-nizozemsko-australských společných spojeneckých sil (ABDA).  Do bitvy v Jávském moři vstoupil "De Ruyter" jako vlajková loď nizozemského kontradmirála Doormana, který velel eskadře společných spojeneckých sil. Tato eskadra (5 lehkých křižníků a 12 torpédoborců) se při pokusu o napadení japonských invazních svazů, utkala v noční bitvě s japonskou eskadrou složenou z těžkých křižníků "Nači" a "Haguro" a 14 torpédoborců. Okolo půlnoci byl "De Ruyter" zasažen torpédem a ve 2:30 se potopil i s 345 námořníky na palubě, včetně kontradmirála Doormana.

Vrak.

Vrak byl nalezen 1. prosince 2002 v hloubce 69 metrů týmem potápěčů, který pátral po HMS "Exeter". 15. listopadu 2016 oznámilo nizozemské ministerstvo obrany, že nadací Karla Doormana ("Karel Doorman Fonds") financovaná výprava za účelem nafilmování a vyznačení polohy vraku před 75. výročím bitvy zjistila, že vrak zmizel. Za jeho nelegální likvidací stojí pravděpodobně sběrači kovů.

Hr. Ms. De Ruyter byl lehký křižník nizozemského královského námořnictva. Křižník byl pojmenován po významném nizozemském admirálovi, který se jmenoval Michiel de Ruyter. Byla sedmou lodí tohoto jména.

HNLMS" De Ruyter" () was a unique light cruiser of the Royal Netherlands Navy. She was originally designed as a ship with a lighter armament due to financial problems and the pacifist movement. Later in the design stage, an extra gun turret was added and the armor was improved. She was the seventh ship of the Dutch Navy to be named after Admiral Michiel Adriaenszoon de Ruyter.


Vývoj.

Gustave Delage zmenšil svůj dřívější typ Nieuport 10 a vytvořil tak malý a lehký jedenapůlplošník (piloty nazývaný Bébé), který byl mnohem rychlejší než německé Fokkery.  Jedenapůlplošník je letoun, jehož horní křídlo má běžnou velikost se dvěma nosníky a menší dolní křídlo s jedním nosníkem tvořící písmeno V. Tato koncepce propůjčovala vysokou obratnost, skvělou viditelnost směrem dolu než běžná, dvouplošníková koncepce, ale na druhou stranu trpěla problémy se strukturální pevnosti, kdy letoun pokud překročil ve střemhlavém letu určitou rychlost, docházelo od kmitání, ke krouceni až k odtržení spodního křídla, což znamenalo jasnou smrt. "Nieuport 11" již byl vybaven křidélky na koncích křídel na rozdíl od zastaralého ohýbání křídel pomocí systému lanek u konkurenčních Fokkerů.  Hlavní výhodou Fokkerových jednoplošníků byla výzbroj v podobě synchronizovaných kulometů, které mohly střílet skrz točící se vrtuli. V té době spojenci nedisponovali podobnou technologií, a tak byl na "Nieuport 11" montován kulomet Lewis nebo Hotchkiss nad horní křídlo, odkud mohl střílet mimo okruh vrtule. Nevýhodou takového řešení bylo komplikované dobíjení zbraně. Za ideálních podmínek musel pilot chytit řídící páku mezi nohy, dosáhnout na zbraň, sklonit ji do dolní pozice, vyměnit zásobník za nabitý, natáhnout, vrátit zbraň zpět a opět převzít řízení. Pokud se zbraň zasekla (což byla vcelku častá záležitost) a zvláště během boje, jednalo se o velmi nepříjemný problém a náročný postup byl ještě náročnější a vyžadoval maximální soustředění a ocelové nervy. Během války se stalo takřka běžnou praxí mezi stíhacími esy si sami nabíjet a kontrolovat zásobníky a nábojové pásy, protože byli dodávané nabité už z továrny či je doplňoval pozemní personál a mohly se mezi nimi nacházet "zmetky" (zkřivené náboje), které poté způsobovali časté záseky, což mohlo v nevhodný moment stát pilota vítězství či hůř, jeho život.

Nieuport 16.

Mezistupněm vývoje mezi Nieuportem 11 a 17 byl Nieuport 16.  Nieuport 16 byl Nieuport 11 s několika modifikacemi, první byl zpevněný rám a silnější motor Le Rhone 9J o výkonu 110 koní, který navzdory očekáváním měl spíše negativa, maximální rychlost zůstala stejná, ale stroj byl "těžký na čumák" a zároveň o 50 kg těžší. Dalšími modifikacemi byly záhlavník, který měl pilotovi poskytnou větší pohodlí, upravený kryt motoru přezdívaný "podkova" pro lepší chlazení nového, silnějšího motoru a mírné zkosení konců horního křídla. Výzbroj zůstala stejná v podobě kulometu Lewis/Hotchkiss nad horním křídlem, na tomto typu se též testovali protibalónové rakety Le Prieur. Navzdory tomu, že esa jako Jean Navarre a Charles Nungesser na něm získali několik několik svých sestřelů a získali na něm statut esa, byl typ oproti předchůdci hodnocen negativně. Stejně jako s Nieuportem 11 se i s tímto typem a kulometem Lewis experimentovalo v RFC se synchronizátorem Alkan-Hamy. Testy dopadli stejně, vzhledem ke své konstrukci závěru se nedokáže Lewis synchronizovat s vrtulí a výsledkem je nepředvídatelná rychlost střelby.

Nasazení.

Bébé byl dodáván na západní frontu od ledna 1916 a během jednoho měsíce jich bylo ve službě už 90. "Nieuporty 11" byly dodávány francouzské Aviation Militaire, britské Royal Naval Air Service a nizozemské, belgické, ruské a italské armádě (více než 450 jich bylo vyrobeno v licenci italskými firmami, hlavně firmou Macchi vyráběné pod názvem Nieuport-Macchi).  Některé "Nieuporty 11" byly upraveny pro odpalování neřízených raket "Le Prieur" z křídelních vzpěr.

Nieuport 11 C.1 byl francouzský stíhací dvojplošník z doby první světové války. Byl zkonstruován v reakci na drtivou převahu německých stíhaček v roce 1915. Fokkerovy jednoplošníky zajistily centrálním mocnostem leteckou nadvládu a provádění leteckého průzkumu spojenci Trojdohody se tak stalo velice obtížným. Byl jedním z letounů, které pomohli ukončit období nazývané Fokker Scourge.

The Nieuport 11 (or Nieuport XI C.1 in contemporary sources), nicknamed the "Bébé", was a French World War I single seat sesquiplane fighter aircraft, designed by Gustave Delage. It was the primary aircraft that ended the Fokker Scourge in 1916. The type saw service with several of France's allies, and gave rise to the series of "vee-strut" Nieuport fighters that remained in service (latterly as trainers) into the 1920s.


Námět obrazu.

Böcklin namaloval celkem pět verzí obrazu mezi léty 1880 a 1886. V každé verzi je na obraze skalnatý ostrov strmě vystupující z moře, který je uprostřed porostlý smutečními cypřiši. Do skal jsou zapuštěny výklenky, které slouží jako pohřební komory. K ostrovu se blíží loďka se stojící postavou v bílém, bílou rakví a veslařem. Podle řecké mytologie je převozníkem Charón a voda okolo řeka smrti Acherón, přes kterou převáží Charón bíle zahaleného zemřelého k uložení do hrobu. Vizuálním předobrazem této malby byly Böcklinovi, toho času žijícímu ve Florencii, Pontinské ostrovy, skupina vulkanických ostrovů nedaleko Capri.

Příběh pěti verzí.

Arnold Böcklin dokončil první verzi obrazu v květnu 1880 na objednávku mecenáše Günthera Alexandera, nicméně obraz si nakonec ponechal. Ještě v průběhu práce na prvním obraze dostal Böcklin v roce 1880 objednávku od Marie Berny, pozdější hraběnky z Orioly, na vytvoření „obrazu ke snění“. Böcklin jí vyhotovil druhou verzi Ostrova mrtvých, ze začátku ještě bez rakve a bílé postavy, které ovšem brzy do této i do první verze doplnil. Druhou verzi poté nazval "Ostrov hrobů" (Die Gräberinsel). Třetí verze vznikla roku 1883 pro Böcklinova galeristu Fritze Gurlitta, který chtěl dosáhnout prodejního úspěchu s rytinou tohoto díla od Maxe Klingera. Tato třetí verze byla roku 1933 nabídnuta na uměleckém trhu k prodeji, kde si ji zakoupil Adolf Hitler, který tento obraz velmi obdivoval. Dílo nejdříve umístil v Berghofu na Obersalzbergu, od roku 1940 pak obraz visel v Novém říšském kancléřství.  Kvůli finanční tísni vznikla v roce 1884 čtvrtá verze úspěšného námětu, kterou později koupil sběratel umění baron Heinrich Thyssen a umístil ji do berlínské pobočky své banky. Tam bylo také dílo zničeno během bombardování Berlína za druhé světové války, zachovala se pouze černobílá fotografie. Pátou verzi obrazu si roku 1886 objednalo Muzeum výtvarných umění v Lipsku, kde visí dodnes.

Význam.

Obraz je silně autobiograficky ovlivněn. Téma smrti hrálo v Böcklinově životě i díle vždy důležitou roli. Za svého života ztratil osm ze svých čtrnácti dětí, on sám onemocněl tyfem a utrpěl záchvat mrtvice. Od třetí verze výše opatřoval Böcklin vždy jednu z pohřebních komor na obraze svými iniciálami. Někteří kritici v tom spatřují lítost nad koncem evropské kultury na prahu přetechnizovaného 20. století. I ve svých dalších obrazech se totiž Böcklin věnuje smrti a konci, například ve svém "Portrétu umírající Kleopatry" nebo "Smrti hrající na housle".  Morbidní atmosféra obrazu Ostrov mrtvých dosáhla v depresívní atmosféře konce století velké popularity, kterou si obraz udržuje dodnes. Všechny verze díla měly rovněž velký vliv na pozdější malíře a dodnes existuje nespočet nových interpretací.

Údaje pěti verzí.

Ostrov života.

Roku 1888 dokončil Arnold Böcklin obraz s názvem "Ostrov života" ("Die Lebensinsel"). Představuje, možná jako určitý protipól, rovněž malý ostrov, na němž se ovšem rozpustile koupou bohové, plavou labutě, prochází skupinky lidí a ostrov porostlý bujnou přírodou. Tento obraz visí stejně jako první verze Ostrova mrtvých v Muzeu umění v Basileji.

Převzetí námětu.

Díla klasické hudby

Ostrov mrtvých (německy "Die Toteninsel") je název pravděpodobně nejznámějšího obrazu švýcarského malíře Arnolda Böcklina. Jméno obrazu pochází z dopisu samotného Böcklina svému prvnímu zadavateli z roku 1880.

Isle of the Dead () is the best-known painting of Swiss Symbolist artist Arnold Böcklin (1827–1901). Prints were very popular in central Europe in the early 20th century—Vladimir Nabokov observed in his 1936 novel "Despair" that they could be "found in every Berlin home".


Tok.

Řeka měří 33 km, pramení u vsi Bouviers, která patří k městu Guyancourt a vzápětí protéká soustavou jezer. Následně protéká obcemi Buc, Jouy-en-Josas, Bièvres, Igny, Verrières-le-Buisson, Massy, Antony, Fresnes, L'Haÿ-les-Roses, Bourg-la-Reine, Cachan, Arcueil a Gentilly v departementech Yvelines, Essonne, Hauts-de-Seine a Val-de-Marne v hustě obydlených předměstích Paříže a nakonec protéká Paříží (přes 13. a 5. obvod), kde se na levém břehu na nábřeží "Quai d'Austerlitz" (poblíž Slavkovského nádraží) vlévá do Seiny. Nicméně již od města Antony teče Bièvre podzemním tunelem, který je součástí pařížských stok.

Historie.

Na horním toku zůstaly břehy řeky až do 18. století, kdy zde vzniklo několik vodních nádrží, téměř nedotčené. Na rozdíl od dolního toku, kde docházelo ke kácení lesů v opatství Saint-Germain-des-Prés, Sainte-Geneviève a Saint-Victor a komendě Saint-Jean-de-Latran a v roce 1686 k výstavbě vodovodu na tehdejším královském panství Buc pro zásobování vodotrysků v parcích zámku Versailles. Bièvre byla lemována mnoha prádelnami, roztáčela několik mlýnů a v Jouy-en-Josas zásobovala manufakturu na sukno.  Střední tok řeky mezi městy Antony a Gentilly byl od roku 1900 nejprve částečně sveden do podzemního kanálu a od 30. let do roku 1956 pak byl celý úsek mezi Arcueil a Cachan umístěn do podzemí.  Dolní tok na území dnešní Paříže byl již ve středověku ovlivněn lidskou činností. S rostoucím osídlením se na břehu řeky stavěla jatka, koželužny a barvírny, které řeku používaly jako odpadní stoku. Do řeky byly svedeny i další odpadní strouhy z okolí. Proto byla řeka z hygienických důvodů v 19. století svedena do podzemního kanálu. Dnes již nejsou na povrchu žádné stopy po její existenci, s výjimkou několika topografických názvů jako "Rue du Moulin-des-Prés" (ulice Mlýna v lukách), "Rue Glacière" a stejnojmenná stanice metra - ledárna podle místa, kde se získával v zimě led do sklepů, "Rue Croulebarbe" (název mlýna) nebo "Rue du Fer-à-Moulin" (ulice Železného mlýna).

Plánovaný rozvoj.

Horní tok řeky Bièvre je oblíbenou rekreační oblastí. Na předměstí je proto snaha vytvořit podél řeky síť pěších a cyklistických stezek. První trasa o délce asi jeden kilometr byla otevřena v roce 2000 mezi Verrières-le-Buisson a Massy.

Bièvre je řeka ve Francii, v regionu Île-de-France. Pramení u města Guyancourt a v Paříži se podzemním kanálem vlévá do Seiny. Její název je odvozen z latinského slova "biber", což znamená bobr.

The Bièvre is a long river of the Île-de-France région that flows into the Seine (left bank) in Paris. The name translates to "Beaver River" in English.


Průběh letu.

Letoun vystartoval z moskevského letiště Šeremeťjevo a mířil na letiště Kai Tak v Hongkongu. Na palubě byli především asijští obchodníci. O 63 pasažérů se staralo 12 členů posádky.  V kokpitu byli velící pilot kapitán Danilov, zastupující pilot kapitán Jaroslav Kudrinskij a druhý pilot Igor Piskarev. Všichni byli piloti 1. třídy.  Nad Sibiří, asi 20 kilometrů východně od Meždurečensku v ruské Kemerovské oblasti, letoun narazil do zalesněného svahu. Všichni cestující i členové posádky zahynuli.

Vyšetřování příčin.

V troskách kokpitu byly nalezeny dětské pozůstatky. Vyšetřovatelé se nejprve domnívali, že dítě nebo děti tam vymrštil náraz z prostoru pro pasažéry.  Když si však pustili záznam hovoru v kokpitu, uslyšeli dětské hlasy a byli konsternováni zjištěním, že kapitán Kudrinskij pustil k řízení své děti. Chybou bylo i to, že 2. pilot proti tomu neprotestoval. "„Sedni si na moje místo, chceš?“...„Můžu s tím otočit?“ „Ano,“" uvádí záznam.  Šestnáctiletého Eldara a jeho dvanáctiletou sestru Janu do kokpitu přivedl jejich strýc, pilot Vladimir Makarov (letící jako cestující), když většina cestujících spala. Jejich otec Kudrinskij je sice posadil k řízení, při zapnuté funkci autopilota by však průběh letu neměly ovlivnit. Nejprve tak „řídila“ Jana. Když ji však vystřídal Eldar, silnější manipulací s řídicí pákou dosáhl částečného vyřazení autopilota (jeho odpojení od křidélek). Bez zvukového signálu to indikovalo rozsvícení jedné z kontrolek, takže si toho nikdo nevšiml. Letadlo začalo zatáčet, překročilo náklon 45 stupňů. Nastalé přetížení bránilo kapitánovi dostat se zpět k řízení, které tak zůstávalo na jeho synovi.  Došlo k úplnému odpojení autopilota. Následovalo klesání střemhlav rychlostí 3600 metrů za minutu. Druhý pilot Piskarev dokázal otočit letadlo směrem vzhůru, ale pod příliš prudkým úhlem, což motory neutáhly. Airbus se pak spirálovitě zřítil k zemi.  Vyšetřovatelé se domnívají, že Kudrinskij možná ani nevěděl, že autopilota lze v tomto typu letounu odpojit jen částečně. Ruští piloti byli totiž zvyklí, že autopilot je buď zapojen, anebo odpojen, přičemž odpojení oznámí zvukový signál. Vyšetřovatelé také dospěli k závěru, že největší šanci zachránit situaci piloti měli v případě, kdyby pustili řízení. Automatický bezpečnostní systém mohl situaci ještě zvládnout. Jana a Eldar byli po nehodě pohřbení na Mitinském hřbitově v Moskvě, kde kromě nich a jejich otce a strýce odpočívají i oběti Černobylské havárie.

Let Aeroflot 593 se odehrál 23. března 1994 a směřoval z Moskvy do Hongkongu. Stroj Airbus A310 se během něj zřítil asi 20 kilometrů východně od Meždurečensku v ruské Kemerovské oblasti. Všech 75 lidí na palubě při nehodě zahynulo.

Aeroflot Flight 593 was a regular passenger flight from Sheremetyevo International Airport, Moscow, to Kai Tak Airport in Hong Kong. On 23 March 1994, the aircraft operating the route, an Airbus A310-304 flown by Aeroflot – Russian International Airlines, crashed into a mountain range in Kemerovo Oblast, Russia, killing all 63 passengers and 12 crew members on board.


Životopisná data a umělecká tvorba.

Přesné datum narození Marietty Robusti není známo. Její současník Raffaelo Borghini (1537–1588) ve svém díle "Il Riposo della Pitura..." z roku 1584 uvedl jako datum Mariettina narození rok 1556, zatímco Carlo Ridolfi (1594–1658) v díle "Život Tintorettův a jeho dětí Domenica a Marietty" uvedl rok narození 1560. Uvádí se též, že Marietta byla předmanželským dítětem s datem narození kolem roku 1553/54. Je zmiňována její drobnější postava, která jí dovolovala nosit chlapecké šaty až asi do 15 let věku. To jí jako ženě dovolovalo doprovázet svého otce pracujícího na zakázkách mimo dům. Otec ji nechal učit zpěvu, hře na klavichord a loutnu, ale osobně ji učil malířským technikám. Její malířský styl byl natolik podobný tomu otcovu, že je dnes prakticky nemožné určit její podíl na otcových církevních zakázkách. Je však známa její signovaná kresba z roku 1565 zobrazující Vitelliusovu bustu namalovanou na modrém papíře (mnichovská soukromá sbírka).  Asi na podkladě otcova přátelství s rodinou Stradů namalovala mezi roky 1570 a 1580 "Portrét sedmnáctiletého Ottavia Strady". Na obraze letící Fortuna sype Ottaviovi mince z rohu hojnosti jako připomenutí jeho numizmatických zájmů, zatímco soška v jeho ruce upozorňuje na jeho budoucí činnost antikváře. Socha Venuše je považována za možný autoportrét samotné malířky. Pravděpodobně to byl Jacopo Strada, antikvář uměleckých sbírek císaře Maxmiliána II., kdo se zmínil o malířských kvalitách Marietty Robusti na císařském dvoře. Následovalo nejen císařské pozvaní k vídeňskému dvoru, ale i pozvání od arcivévody Ferdinanda II. Tyrolského. Jacopo Tintoretto však trval na odmítnutí těchto nabídek, ale svolil k Mariettinu sňatku s německým klenotníkem Marco Agistim, trvale působícím v Benátkách. Nejspíše k této svatbě, uskutečnění roku 1578, byl Mariettin autoportrét určen manželovi. Obraz je dnes vystavený v Galleria degli Uffizi.  Jak obtížné je určit autorství Marietty Robusti na některých obrazech dokládá skutečnost, že "Portrét ženy s psíkem" v madridském Pradu byl původně připisovaný El Grecovi (1541–1614), ale dnes se považuje za práci Marietty Robusti. Avšak obraz "Starý muž s chlapcem" (dnes Uměleckohistorické muzeum ve Vídni), původně připisovaný Jacopu Tintorettovi, byl po objevení signatury „M“ označen za velmi pravděpodobnou Mariettinu práci. Signatura „MR“ byla nalezena i na obraze "Portrét dvou mužů" namalovaném mezi roky 1567 a 1568 (dnes drážďanská Galerie starých mistrů), který je proto označován za jisté dílo Marietty Robusti. Louise Azzoli ve svém článku však diskutuje i možnost, že tento dvojportrét zobrazuje Jacopa Tintoretta a jeho dceru Mariettu Robusti oblečenou do chlapeckých šatů. Ale i jen těchto několik obrazů s jasným autorstvím Marietty Robusti dokládá, že se v době 2. poloviny 16. století jednalo o vynikající malířku portrétů. Současně historici umění upozorňují na skutečnost, že Marietta pravděpodobně byla modelkou pro ženské postavy na některých otcových obrazech a obrazech jejího bratra Domenica Tintoretta (1560? – 1635). Její další umělecký vývoj však byl ukončen její smrtí asi v roce 1590, snad v souvislosti se smrtí jejího jedenáctiměsíčního syna Giacometta. Byla pohřbena v rodinně hrobce benátského kostela Santa Maria dell ́Orto.

Umělecko-historický význam díla Marietty Robusti.

Marietta Robusti patřila do skupiny nemnoha umělecky vzdělaných malířek 16. století, které se v důsledku dobových konvencí neprosadily mezi svými mužskými malířskými protějšky. S výjimkou Sofonisby Anguissoly (1532? – 1625), která se stala dvorní malířkou na dvoře Filipa II. Španělského, zbývající malířky upadly v zapomenutí. Také Marietta Robusti byla pozvána na španělský dvůr, ale byla nucena toto pozvání odmítnout. Ze zapomenutí ji vymanil až romantismus 19. století, A tak se její postava objevila na obrazech Léona Cognietiho a Edgara Degase nebo v novele George Sandové.

Marietta Robusti, nazývaná též La Tintoretta (1553/54 nebo 1556/60 Benátky – 1590? Benátky), byla nejstarší a nejoblíbenější dcerou benátského malíře Jacopa Robisti, zvaného Tintoretto (1518–1594). Byla vzdělána v hudbě a zpěvu, ale především ji otec naučil technice kresby a použití barev, takže se stala malířkou - portrétistkou. Byla tak jednou z nemnoha žen 16. století, které lze s velkou jistotou připsat autorství několika obrazů, jež zdobí současné světové obrazárny.

Marietta Robusti (1560? – 1590) was a Venetian painter of the Renaissance period. She was the daughter of Tintoretto and is sometimes referred to as "Tintoretta".


Život.

Působení v NSDAP.

Otto Strasser se narodil v Bavorsku. Účastnil se první světové války, kde byl zraněn a vyznamenán. Po návratu do Německa v roce 1919 sloužil v organizaci Freikorps, s níž potlačoval Bavorskou republiku rad. Roku 1920 vstoupil do sociálně demokratické strany. Nesouhlasil však se socialisticko-reformistickým postojem strany, zvláště s potlačením dělnického povstání v Porúří, a stranu brzy opustil. V roce 1925 se připojil k NSDAP, kde jeho bratr Gregor už působil několik let jako novinář, a s ním a s Josephem Goebbelsem vedl radikálně levicové křídlo v Berlíně. Jejich frakce obhajovala podporu pro stávky, znárodňování bank a průmyslu, a – navzdory uznávaným rozdílům – bližší vazby se Sovětským svazem. Zatímco Hitler byl ovlivněn Othmarem Spannem a jinými konzervativními mysliteli, Otto Strasser měl myšlenkově blíž k sociologům Maxi Weberovi a Werneru Sombartovi. Ideovým předchůdcem této frakce v NSDAP byl spoluzakladatel strany Gottfried Feder. Hitler jejich linii odmítal, protože by mohla odradit střední vrstvy a velké ponikatele. Strasserova frakce byla nakonec poražena roku 1926 na sněmu v Bamberku, kde se Joseph Goebbels spojil s Hitlerem. Strasser však přesto pokračoval ve vedení levého křídla NSDAP až do roku 1930, kdy byl Hitlerem vyloučen.

Působení v Černé frontě a exil.

Na tento popud založil Otto Strasser "Černou frontu", organizaci zklamaných nacistů a komunistů, kteří se chtěli Hitlerovi pomstít. Strasserův antisemitismus byl zaměřen hlavně na bohaté Židy a židovské podnikatele a po jeho vyloučení z NSDAP nebyl na prvním místě jeho programu, takže v Černé frontě působil například Helmut Hirsch. Strasserova Černá fronta však nedokázala čelit Hitlerovu nástupu k moci v roce 1933.  V Noci dlouhých nožů (29./30. června 1934) byl zavražděn Ottův bratr Gregor. Otto přežil, protože emigroval do Prahy, kde ho policie ochránila před několika atentáty.  V roce 1938 vydal knihu Masaryk: vůdce nové Evropy (Masaryk: ein Führer zum neuen Europa). V knize, kterou věnoval "českému národu v jeho nejtěžší hodině", ocenil přínos díla T. G. Masaryka a oslavil ho jako představitele demokratické Evropy.  Po okupaci Sudet v roce 1938 Strasser usoudil, že se jeho život opět ocitl v ohrožení, a emigroval nejprve do Švýcarska, poté do Francie, a nakonec roku 1940 do Portugalska. Goebbels přitom Strassera odsoudil jako „veřejného nepřítele číslo jedna“ a slíbil 500 tisíc dolarů za Strasserovu hlavu. Několik najatých atentátníků se tehdy vydalo do Lisabonu, kde Strasser pobýval. Prohledali celý Lisabon, jenže Strasser se o atentátu dozvěděl a včas emigroval do Kanady. Nakonec se usadil v kanadské obci Paradise (Nové Skotsko), kde bydlel v patře nad místním obchodem.

Návrat.

Roku 1945 přivítal Strasser Hitlerův konec s nadšením, do Německa se však vrátit nemohl. Obával se, že dopadne stejně, jako deset nacistických předáků v Norimberském procesu s rozsudkem „trest smrti oběšením“. Strasser se začal živit jako novinář a vydával noviny "New Politician", které byly do Německa odesílány letadlem.  Teprve v roce 1955 dostal Strasser od západoněmecké vlády povolení vrátit se do Německa, znovu získal německé občanství a usadil se v Mnichově. Poté se pokoušel vytvořit novou stranu, ale nedokázal získat jakoukoli podporu. Po zbytek života až do své smrti roku 1974 propagoval strasserismus, svoji verzi revolučního (i když ne marxistického) národního socialismu.

Dílo.

Otto Strasser publikoval také pod značkou D.G. a pod pseudonymem Michael Geismeier.

Otto Johann Maximilian Strasser (též psáno Straßer,10. září 1897, Windsheim, Německé císařství – 27. srpna 1974, Mnichov, NSR) byl německý politik a člen NSDAP. Spolu s bratrem Gregorem a s Josephem Goebbelsem vedl levicové a revoluční křídlo strany, takže se dostával do sporů s Hitlerem, který ho roku 1930 ze strany vyloučil. Strasser pak založil ilegální organizaci Černá fronta, emigroval do Prahy, unikl četným atentátům Gestapa a roku 1939 zakotvil v Kanadě. Hitlerovu porážku nadšeně uvítal, ale marně se snažil obnovit svoji politickou činnost. Jeho myšlenky o národně revolučním socialismu (strasserismus) se objevují u krajně pravicových a neonacistických skupin nejen v Německu.

Otto Johann Maximilian Strasser (also, see ß; 10 September 1897 – 27 August 1974) was a German politician and an early member of the Nazi Party. Otto Strasser, together with his brother Gregor Strasser, was a leading member of the party's left-wing faction, and broke from the party due to disputes with the dominant "Hitlerite" faction. He formed the Black Front, a group intended to split the Nazi Party and take it from the grasp of Hitler. This group also functioned during his exile and World War II as a secret opposition group.


Životopisné údaje.

Pocházel z umělecké rodiny. Jeho otec Josef František Munclingr byl významným zpěvákem a operním režisérem, jeho matka byla zakládající členkou Slovenského národního divadla v Bratislavě. Jeho strýc Tibor Honty byl známým českým fotografem.  Milan Munclinger studoval na Pražské konzervatoři a poté na Akademii múzických umění flétnu, dirigování a skladbu a zároveň na Karlově univerzitě hudební vědu, estetiku, filozofii a orientalistiku. V letech 1946–1948 byl jedním z asistentů Václava Talicha v Českém komorním orchestru a spolupracoval také s jeho komorními soubory.

Umělecká, vědecká a organizační činnost.

V téže době se také začal věnovat studiu staré hudby a otázkám její interpretace. V roce 1951 založil spolu se svou ženou, cembalistkou Viktorií Švihlíkovou komorní soubor Ars rediviva, který sehrál významnou roli při znovuobjevování hudby baroku. Přeložil Dolmetschovu knihu "The Interpretation of the Music of the 17th and 18th Centuries Revealed by Contemporary Evidence" a některé další prameny o historicky poučené interpretaci, vydal a uvedl řadu skladeb z českých a německých archivů (jako editor pracoval zejména pro hudební nakladatelství Supraphon, Bärenreiter Kassel a IMC New York).  Stal se spoluzakladatelem české "Společnosti pro starou hudbu", vystupoval na mezinárodních symposiích (Československo, Německo, Rakousko, Francie) věnovaných editaci a interpretaci předklasických skladeb. Byl porotcem interpretačních soutěží (např. "Concours de flûte Jean-Pierre Rampal" v Paříži, 1980 a 1983), lektorem interpretačních kurzů v Bayreuthu. Pravidelně vyučoval na "Académie Internationale d'Été" Jean-Pierre Rampala v Nice.  Věnoval se zároveň i jazzové improvizaci, objevoval pro české publikum moderní autory, např. francouzského skladatele André Joliveta. Založil soubory "Munclingerovo dechové kvarteto" a "Aulos". Učil na Pražské konzervatoři, patřil k zakladatelům Hudební mládeže.

Spolupráce s Jean-Pierre Rampalem.

Jako dirigent spolupracoval mj. s Orchestrem československého rozhlasu, Pražským komorním orchestrem, Komorním orchestrem Bohuslava Martinů, Musici de Praga. Podílel se na edici "Musica Antiqua Bohemica", oceněné "Grand Prix du Disque de l'Académie Charles Cros" – jeho realizace a nastudování Bendova a Richterova flétnového koncertu bylo zároveň jednou z prvních nahrávek uskutečněných společně s francouzským flétnistou Jean-Pierre Rampalem (1955), s nímž ho později pojilo celoživotní přátelství a jemuž připsal některé své práce (např. rekonstrukce Bachových koncertů BWV 1055, 1056 a 1059; v roce 1983 nahrávka pro CBS Masterworks). Rampal píše o Munclingerovi ve vzpomínkové knize "Musique, ma vie" a věnoval jeho památce své interpretace hudby Carla Philippa Emanuela Bacha.

Milan Munclinger (3. července 1923, Košice – 30. března 1986, Praha) byl československý flétnista, dirigent, skladatel, muzikolog a hudební publicista.

Milan Munclinger (3 July 1923 Košice, Slovakia, Czechoslovakia – 30 March 1986 Prague, Czechoslovakia) was a significant Czech flautist, conductor, composer and musical scientist.


Historie.

Soubor byl založen v roce 1951 flétnistou Milanem Munclingerem a jeho ženou, klavíristkou a cembalistkou Viktorií Švihlíkovou. Z podnětu Václava Talicha tak Ars rediviva navázala na komorní koncerty, které po zániku Českého komorního orchestru ještě Talich nastudoval s některými jeho instrumentalisty (podrobněji viz Milan Munclinger, František Sláma). V letech 1951–56 byl Václav Talich uměleckým poradcem souboru. Na jednotlivých koncertech spolupracovali s Milanem Munclingerem a Viktorií Švihlíkovou nejprve např. houslista Alexandr Plocek, violoncellista Josef Šimandl, hobojista František Hanták, flétnista Géza Novák.

Bachovský abonentní cyklus Ars rediviva.

V roce 1954 zahájila Ars rediviva ve Valdštejnském paláci svůj samostatný abonentní cyklus, věnovaný hudbě baroka a klasicismu. V té době se také stabilizovalo základní složení souboru, odpovídající triové sonátě: dva melodické hlasy (Milan Munclinger – flétna, Stanislav Duchoň – hoboj) a continuo (Viktorie Švihlíková – cembalo, František Sláma – violoncello). Z této čtveřice nejdéle spolupracovali Milan Munclinger (vedl soubor v letech 1951–1986) a František Sláma (členem 1954–1997, zajišťoval organizaci a dramaturgii po smrti Milana Munclingera). Obsazení ostatních partů se postupně měnilo. Od 60. let působil v Ars rediviva jako cembalista Josef Hála, od počátku 80. let Giedré Lukšaité-Mrázková. V melodických hlasech to byli zejména houslisté Václav Snítil (60. léta) a Antonín Novák (70. a 80. léta).

Komorní orchestr Ars rediviva a jeho sólisté.

V intencích Munclingerovy dramaturgie pražského cyklu se obsazení zároveň pravidelně rozšiřovalo až po komorní orchestr, složený především z instrumentalistů České filharmonie. V tomto rozšířeném ansámblu vystupovali v komorních a koncertantních partech např. flétnisté František Čech, Jiří Válek, Josef Jelínek, hobojisté Jiří Mihule, František Kimel, Pavel Verner, fagotisté Karel Bidlo a František Herman, hornisté Miroslav Štefek a Zdeněk Tylšar, houslisté Ladislav Jásek a Josef Vlach, violisté Jaroslav Motlík a Karel Špelina, kontrabasista a violonista František Pošta, ve vokálních partech Vlasta Linhartová, Marta Krásová, Ladislav Mráz, Věra Soukupová, Karel Berman, Libuše Márová, Jana Jonášová, Brigita Šulcová, V. Walterová a mnozí další, jejichž jména a frekvenci spolupráce podrobněji zachycuje diskografie.  Ars rediviva spolupracovala také s řadou významných zahraničních interpretů (např. flétnisté Jean-Pierre Rampal a András Adorján, trumpetista Maurice André, mezzosopranistka Nedda Casei, barytonista Otto Peter, tenorista Theo Altmeyer).

Repertoár.

Souboru připsali své skladby mnozí soudobí autoři, např. Jan Tausinger, Otmar Mácha, Ivan Jirko a především Ilja Hurník (Koncert pro flétnu a komorní orchestr, Sonata da camera aj.).  Těžištěm repertoáru byla ale zejména oblast předklasické hudby. V svém cyklu v Dvořákově síni Rudolfina (vždy šest sobotních večerů a nedělních repríz) uvedla Ars rediviva za čtyři desítky let několik set skladeb, od Zelenkových Lamentací, Bachových Braniborských koncertů, Hudební obětiny a Umění fugy až po početnou řadu premiér z archivních pramenů. Jsou zachyceny na nahrávkách pro Supraphon, Panton, Columbii, Ariolu, CBS, Orfeo, Nippon, DGG, Sony a také v rozhlasových, televizních a filmových snímcích. Nahrávky Ars rediviva byly mnohokrát vyznamenány u nás i v zahraničí (mj. Grand Prix du Disque).  Činnost souboru měla v Československu zásadní význam při znovuobjevování barokní hudby cestou historicky poučené a zároveň umělecky přesvědčivé interpretace.

Ars rediviva byl český komorní soubor, který se jako jeden z prvních v poválečné Evropě soustavně věnoval zejména barokní hudbě a otázkám její historicky poučené interpretace.

Ars Rediviva was a Czech classical instrumental music group, whose historically-informed performances played a key role in the revival of Baroque music in Czechoslovakia.


Popis.

Vzhled plodnice se u druhů rostoucích volně v přírodě a těch, které jsou podomácku či průmyslově pěstovány, liší a to barvou. V přírodě rostoucí pečárka dvouvýtrusá ("A. bisporus") má v mládí zavalitý nahnědlý třeň ve tvaru hrušky a na povrchu hnědý jemně šupinatý klobouk, který se přimyká skoro ke třeni. Později se pochva trhá a zůstává v podobě bílé až bílo nahnědlé plachetky. Samotný klobouk je malý v poměru ke třeni a značně kulovitý, se stářím přibývá zvláště na průměru, avšak udržuje svůj půlkruhový tvar. Dosahuje průměru 50–120 mm. Je masitý a zespoda jsou z počátku lupeny masovité barvy v podobě stříšky, později se rozprostírají do vodorovné hladiny a mění se i jejich barva v tmavě hnědou. Stejně tak klobouk přibírá tmavší hnědou barvu a postupně od jeho obvodu ke středu se šíří šupiny. Někdy jsou lupeny v mládí zcela bílé. Výtrusy jsou vejčité až kulovité, purpurově hnědé barvy, dosahující rozměrů 6,5–7,5 na 5,5–6,5 mikrometrů. Třeň bývá 40–80 mm dlouhý, značně tlustý o průměru 10–30 mm, plachetka na něm zůstává ohnuta dolů. Dužnina je bílá, šťavnatá, po porušení mírně masově zbarvená, později mění barvu do rezava. Mycélium je bílé.  Pěstované pečárky jsou velmi podobné, rozdíl je však v barvě – jsou bílé, klobouk má víc šupinek. V posledních letech však byly vypěstovány i nahnědlé tržní kmeny nazývané ve Spojených státech obchodním názvem "crimini" a "portabello".

Taxonomie.

Základním rozlišovacím znakem žampionů od ostatních hub je že se spory respektive výtrusy tvoří na povrchu bazidíí, které se nalézají na lupenech či v rourkách ze spodní strany klobouku. Tyto houby se proto zařazují v systému do třídy stopkovýtrusých (protože se bazidiospora tvoří na stopce), vědecky Basidiomycetes. Na rozdíl od toho vřeckovýtrusé houby (Ascomycetes), vytváří výtrusy (askopsory) uvnitř vřecek od kterých se po splynutí jader oddělují.  Od tříd dolů jsou s fylogenetickým zařazením hub problémy a často se houby přeřazují z jednoho rodu do druhého a z jedné fylogenetické větve do jiné. Dříve se houby do taxonů řadili hlavně díky popisu plodnic, později i spor a mycélia. V poslední době se používají laboratorní metody porovnávající DNA. I přesto nejsou všechny houby z toho úhlu pohledu ještě popsány a porovnány s ostatními. Navíc je říše hub dosti proměnlivá a stále jsou objevovány druhy další. V případě pečárkotvarých (Agaricales) byly stejným znakem po století lupeny. S postupem rozvoje mykologie však vznikly i jiné řády s lupenitými houbami.  Co se týká čeledi pečárkovité (Agaricaceae), tak zde z několika studií vyplývá, že jsou to houby úzce příbuzné čeledím lanýžovcovité (Hydnangiaceae), Cystodermateae, hnízdovkovité (Nidulariaceae), křehutkovité (Psathyrellaceae), slzečníkovité (Bolbitiaceae) a pavučincovité (Cortinariaceae). Do stejné fylogenetické větve agarikoidních hub patří i čeledi Inocybaceae, Crepidotaceae, Tubarie, Panaeoleae, límcovkovité (Strophariaceae), hlízovité (Hymenogasteraceae) a Gymnopileae, které se však rozdělují do několika pokročilejších vývojových větví.  Do rodu pečárka ("Agaricus") se pak obecně řadily druhy podobné kloboukem s nevýrazným zbarvením. V poslední době ale přibývá studií, které současné taxonomické zařazení mění. Přese všechno je však rod "Agaricus" velmi málo probádaným rodem.  Rozlišovacím znakem této pečárky jsou bazidiospory. Každá bazidie vytváří dvě bazidiospory na rozdíl od čtyř, jak je tomu u jiných pečárek. V současné době se žampión dvouvýtrusý ("A. bisporus") považuje za synonymum žampionu zahradního ("A. hortensis"), s tím že označení žampion zahradní bylo pro bílou formu pečárky dvouvýtrusé ("A. bisporus"). Dalším problémem při popisu pečárek je taxonomie, kdy na rozdíl od vědeckého názvosloví české vyžaduje i pro druhy dvouslovný název – jeden označující rod a druhý druh, ale není standardizován. Proto se mezi odbornou veřejností používá vědecké klasifikace a označení.

Rozšíření.

Pečárka dvouvýtrusá ("A. bisporus") je široce rozšířena v Severní Americe. Většina studií uvádí, že tato pečárka ze severoamerické přírody má svůj původ v Evropě a že se jedná o houby, které unikly z pěstíren. Studie Kerrigana "et al." (1995) však ukázala, že vedle cizích pečárek dvouvýtrusých rostou v Severní Americe i druhy původní.  Roste mimo les na hnojených pozemcích, jako jsou louky, komposty, zahrady a pole.

Rozmnožování.

Pečárka dvouvýtrusá ("A. bisporus") jako stopkovýtrusná houba podléhá pouze pohlavnímu rozmnožování. Rostlinné tílko je tvořeno soustavou hyf tvořených dvoujadernými buňkami. Díky tomu nepotřebuje toto mycélium splynout jako je tomu u většiny jiných hub, protože je již od počátku dikaryotní. Jedná se o tak zvaný sekundární homothalizmus.  V příznivém období mycélium roste a přitom hromadí živiny včetně vody. To v ČR nastává od jara do podzimu, respektive od června do října, v průmyslových podmínkách ale kdykoliv. V určité fázi se hyfy začnou splétat a tvoří klubíčko tzv. primordium. To postupně narůstá a začíná se diferencovat klobouk a třeň. Plodnice se i nadále zvětšuje vlivem růstu hyf a následkem velkého příjmu vody. Postupně se také na lupenech diferencují basidie, kde dochází ke splynutí jader. Bazidie jsou tedy monokaryotické. Dále se na bazidii tvoří výrůstky do kterých vstupují meiozou vzniklá jádra jako následek dvojího dělení – do každé bazidiospory tedy vstoupí dvě jádra, protože u pečárky dvouvýtrusé ("A. bisporus") se tvoří pouze dva výtrusy. Následně je výtrus větrem zanesen do půdy. Vzniká tak klíčením nová hyfa tvořící postupně mycelium houby.

Hospodářské využití.

Pečárka dvouvýtrusá ("A. bisporus") je hlavně houbou průmyslovou. Průmyslově se běžně vyrábí a dodává zpracovaná ke konzumaci do restaurací a jídelen, ale i na pulty obchodů a supermarketů. Její prodej či výkup z běžného sběru je v ČR zakázán.

Historie pěstování.

Dnes jsou žampiony tohoto druhu pěstovány po celém světě. Jejich pěstování má dlouholetou tradici spadající již do 17. století, kdy se začínají ve Francii postupně pěstovat na záhonech. Zásluhu na tom má francouzský botanik ze 17. století Marchant a tehdejší pařížští zahradníci, kteří pěstovali v pařeništích, zakládaných na koňské mrvě, melouny. Toto prostředí nejen vyhovuje růstu podhoubí, ale i vzniku plodnic. První žampiony, které sklízeli, vyrůstaly po náhodném rozsevu výtrusů, přinesených větrem ze sousedních polí. Na zimu pařeniště přikrývali, aby v nich zadrželi teplo, vznikající postupným rozkladem čerstvé koňské mrvy a sklízeli žampiony postupně po celou zimu. Když se Marchantovi podařilo objasnit způsob rozmnožování žampionů, přestaly být kultury závislé na náhodě. Později se zjišťuje, že žampion nepotřebuje ke svému růstu světlo a tak se začínají pěstovat v podzemních prostorech. Nejprve se pěstují na záhonech, později v policích, oslích hřbetech (hromada s užší vrcholovou partií, než je základna) a bednách. V dnešní době jsou již žampionárny plně automatizovány. Největším producentem je USA, dále Čína, Nizozemsko a Velká Británie. Zároveň je žampion nejvíce produkovanou houbou ze všech z hlediska světové produkce.

Třídění a distribuce.

Pro pěstované žampiony existují ve světě různé normy. Například v České republice je to norma ČSN 46 3197, která udává 2 třídy jakosti. První třída dovoluje jen drobné odchylky od standardu, který vyžaduje standardně vypadající houby. Druhá třída pak povoluje větší odchylky. Ty se týkají tvaru, vybarvení, otlaků, dutosti třeně, velikosti, stop zeminy či poškození. Podle velikosti se pak dělí žampiony na malé, střední a velké. Zde hraje roli rozpětí klobouku. Dále norma vyžaduje bezpečné balení a viditelnou identifikaci s údaji jako název „Pěstované žampiony“, „čištěné“ či „nečištěné“, barva pokud není bílá, původ výrobku a další obchodní údaje.

Odrůdy a kmeny.

V dnešní době se v případě žampionů pro komerční účely používá řada kmenů.

Gastronomie.

Po celém světě jsou žampiony součástí jídelníčku řady národních kuchyní jako předkrmy, polévky, omáčky, omelety, pod masa, hlavní jídla či saláty. Mladé žampióny se nakládají do kyselých nálevů a jsou pak vítanou nízkokalorickou přílohou salátů či pokrmů z masa. U polévek, omelet a omáček. jsou ceněny jako jemná kořenitá přísada.

Pečárka dvouvýtrusá ("Agaricus bisporus" syn. "Agaricus brunnescens" (Peck.) Hlaváček, "Psalliota bispora" (J.E. Lange) F.H. Møller & Jul. Schäff.) česky též pečárka hnědá, pečárka zahradní, žampion dvouvýtrusný či žampión dvouvýtrusý je jedlá a pěstovaná houba z čeledi pečárkovité (Agaricaceae). V gastronomii je také užíváno názvu portobello.

Agaricus bisporus is an edible basidiomycete mushroom native to grasslands in Europe and North America. It has two color states while immature – white and brown – both of which have various names, with additional names for the mature state.


Historie.

Založení.

Peruánské námořnictvo bylo založeno 8. října 1821 vládou José de San Martína a jeho prvním nasazením byla účast v boji za nezávislost země.

První tichomořská válka.

Roku 1864 vypukla válka se Španělskem, jehož loďstvo zabralo dne 14. dubna 1864 peruánské ostrovy Chinca. To mělo za následek nespokojenost peruánského obyvatelstva, která roku 1865 přerostla v povstání. Povstání se stalo roznětkou války mezi Španělskem a koalicí tvořenou Peru, Ekvádorem, Chile a Bolívií. K otevření bojů došlo 14. ledna 1866 v námořní bitvě u ostrova Chiloé, ve které triumfovaly spojené síly Peru a Chile. Chilská korveta "Esmeralda" mezitím v bitvě u Papuda obsadila španělský škuner "Covadonga" a spojenecká eskadra odrazila španělský útok v námořní bitvě u Abtaa. Oslabené španělské loďstvo se vzmohlo na březnové ostřelování a blokádu peruánských přístavů Valparaiso a Callao, v bitvě u Callao přitom utrpělo značné ztráty, které ho přinutily ke stažení z oblasti. Tím konflikt skončil.

Druhá tichomořská válka.

V druhé tichomořské válce v letech 1879–1883, známé též jako válka o ledek, se střetly někdejší spojenci. Konfliktem se odehrával mezi Chile a koalicí Peru s Bolívií. Příčinou války byly spory mezi Chile a Peru o výnosná naleziště ledku v andské provincii Atacama, ve které byly doposud nejasně vytyčené státní hranice. Námořnictvo Peru přitom bylo v té době výrazně slabší, než u jeho rivala Chile a Bolívie neměla lodě, kterými by ho mohla posílit.  V únoru 1879 došlo k chilskému útoku na bolivijský přístav Antofagasta. Dne 21. května 1879 vyplul velitel peruánského loďstva námořní kapitán Miguel Grau Seminario s obrněncem "Huáscar" a fregatou "Independencia" narušit blokádu peruánského přístavu Iquique. V bitvě u Iquique se střetly s dvojicí starých chilských dělových člunů, z nichž jeden potopily, ovšem za cenu ztráty fregaty "Independencia", která v boji najela na útes a musela být vyhozena do povětří. Blokáda byla přerušena, ovšem Peruánci výrazně oslabeni.  Kapitán Grau byl s "Huáscarem" a korvetou "Unión" velice aktivní a dovedl dlouho znepokojovat nepřítele. Až 8. října 1879 ho zaskočilo a porazilo silnější chilské námořnictvo, se kterým se utkal v námořní bitvě u Angamosu. Námořní kapitán Miguel Grau v bitvě utrpěl smrtelná zranění a stal se peruánským národním hrdinou. Jeho vlajková loď "Huáscar" byla zajata a dokonce nasazena proti Peru (v Chile se dochovala dodnes).  Po zničení peruánského loďstva došlo k pozemní fázi. Ta započala vyloděním chilského vojska a následující "bitvou u Pisaguy", kterou Chile vyhrálo. Jeho armáda následně obsadila celé území provincie Atacamy a navíc i peruánské provincie Arica a Tacna. Zde se vojenské jednotky nezastavily a postoupily až k hlavnímu městu Limě, kterou po ostřelování dobyly. Po několika dalších střetech skončila válka porážkou Peru, které ztratilo provincie Tarapacá, Tacna a Arica, zatímco Bolívie přišla o své ledkové oblasti a tím též přístup k moři.

20. století.

Na počátku 20. století došlo k částečné obnově a modernizaci námořnictva. Ve Velké Británii byly zakoupeny chráněné křižníky "Almirante Grau" a "Coronel Bolognesi" a ve Francii též dvojice ponorek "Ferré" a "Palacios". K omezenému nasazení námořnictva došlo během konfliktů s Kolumbií (1911 a 1932) a Ekvádorem (1941-1942). Do druhé světové války se Peru okrajově zapojilo teprve v únoru 1945, kdy vyhlásilo válku Německu a Japonsku a zabavilo majetek jejich občanů žijících v zemi. Námořnictvo bylo v té době nepočetné a již zastaralé. Věnovalo se zejména hlídkování v oblasti vlastních námořních tras.  V průběhu 50. let se námořnictvu podařilo z USA získat několik nových plavidel, pocházejících z druhé světové války. Jednalo se o tří americké eskortní torpédoborce třídy "Cannon", dvě kanadské fregaty třídy "River", americkou fregatu třídy "Tacoma" a čtyři americké ponorky.  Na prahu 60. let byly vyřazeny oba zcela zastaralé chráněné křižníky, které nahradila dvojice lehkých křižníků třídy "Crown Colony" — "Coronel Bolognesi" a "Capitán Quiñones", zakoupených v letech 1959–1960 ve Velké Británii. Další posilou ze stejné doby byly rovněž dva americké torpédoborce třídy "Fletcher", které v roce 1969 posílily dvě jednotky třídy "Daring" z Velké Británie.  Ke zlomu ve vývoji námořnictva došlo v 70. letech, kdy začalo jeho výrazné posilování a modernizace, vedoucí k tomu, že se dnes řadí mezi regionální námořní mocnosti. V Nizozemsku byly zakoupeny starší válečné lodě — dva lehké křižníky — "Almirante Grau" (ex "De Ruyter") a "Aguirre" (ex "De Zeven Provincien") a osm torpédoborců tříd "Holland" a "Friesland". Nakoupeny však byly i nově postavené jednotky — čtyři fregaty italské třídy "Lupo", šest ponorek německého typu "209" a šest raketových člunů francouzského třídy "Velarde" (PR-72P) (Peru je klasifikovalo jako korvety). Tyto lodě tvoří jádro námořnictva.  Roku 2017 byl vyřazen lehký křižník "Almirante Grau", který sloužil jako vlajková loď. Jádro námořnictva tvoří sedm fregat italského typu "Lupo", z nichž část byla odkoupena po jejich vyřazení z italského námořnictva a šest korvet třídy "Velarde", odvozených z francouzského typu "PR-72". Zásadní posilou je velká výsadková loď "Pisco". Peru rovněž udržuje silné ponorkové loďstvo, které aktuálně tvoří šestice ponorek německého typu "209".

Plánované akvizice.

Plovoucí muzea.

Jako plovoucí muzeum byla zachována peruánská ponorka "Abtao" třídy "Sierra", vyřazená ze služby roku 1998. Dodnes se zachovala též obrněná věžová loď "Huáscar", zajatá loďstvem Chile v bitvě u Angamosu za druhé tichomořské války. Plavidlo je dodnes vedeno ve stavu chilského námořnictva a snahy Peru o jeho navrácení byly neúspěšné.

Peruánské námořnictvo (španělsky "Marina de Guerra del Perú") je součástí peruánských ozbrojených sil. Hlavní námořní základnou námořnictva je přístav Callao. Vlajkovou lodí peruánského námořnictva je fregata "Montero".

The Peruvian Navy (, abbreviated MGP, literally "Peruvian War Navy") is the branch of the Peruvian Armed Forces tasked with surveillance, patrol and defense on lakes, rivers and the Pacific Ocean up to from the Peruvian littoral. Additional missions include assistance in safeguarding internal security, conducting disaster relief operations and participating in international peacekeeping operations.


Život.

Rodiči Victora Audoina byli Victor-Joseph Audouin (1762–1848) a Jeanne-Marie-Pierre Enée (1774–1837). Otec pracoval v diplomatických službách a rodina se často stěhovala. Victor se narodil v Paříži, první školu navštěvoval v Remeši, pak pokračoval v Paříži a také v italském městě Lucca. Poté absolvoval pařížské Lyceum Ludvíka Velikého.  Nejprve pokračoval studiem práv ale jeho zájem nejen o přírodní vědy jej přivedl ke studiu medicíny. Na lékařské fakultě Pařížské univerzity promoval v roce 1826 s prací "Prodrome d’une histoire naturelle, chimique, pharmaceutique et médicale des cantharides".  V roce 1824 působil jako asistent významného francouzského entomologa profesora Pierra André Latreille (1762–1833) v Muséum national d'histoire naturelle v Paříži. Od roku 1833 zde působil jako jeho pokračovatel a profesor entomologie. Od roku 1838 byl i členem Akademie věd v Paříži. Byl i významným členem a zakladatelem Francouzské entomologické společnosti v Paříži a dvě funkční období byl i jejím předsedou (v letech 1834, 1837).  Audouinovu významnou práci "Histoire des insectes nuisibles à la vigne" dokončili a publikovali po jeho smrti zoologové Henri Milne Edwards a Émile Blanchard. Většina Audouinových statí byla publikována v časopise "Annales des sciences naturelles", který v roce 1824 společně s botanikem Adolphem Brongniartem a chemikem Jean-Baptiste Dumasem založil.  Victor Audouin se také zajímal o další obory přírodních věd, byl spoluatorem díla "Dictionnaire classique d’histoire naturelle" (1822–1830) a studoval s Henri Milne-Edwardsem mořskou faunu ve francouzských pobřežních oblastech. Také dokončil ornitologickou část práce přírodovědce "Description de l’Égypte", kterou sepsal Marie Jules César Savigny (1826).  V roce 1826 vydal společně s Henri Milne Edwardsem pojednání o anatomii a fyziologii mořských bezobratlých ze severozápadního pobřeží Francie. O rok později publikovali monografii o oběhové soustavě korýšů (hemolymfa) "Récherches anatomiques et physiologiques sur la circulation dans les crustacés".

Ocenění.

V roce 1833 byl Victor Audouin zvolen zahraničním členem Královské švédské akademie věd, od roku 1838 byl členem Francouzské akademie věd.  Zoolog Charles Payraudeau (1798–1865) pojmenoval jeho jménem v roce 1826 jeden druh racka — racek Audouinův ("Larus audouinii").  Jeho jméno nesou i

Rodina.

Audouin byl od 6. prosince 1827 manželem Mathilde-Charlotte Emilie Brongniartové (1808-1882), nejmladší dcery chemika, geologa a zoologa Alexandra Brogniarta (sestry Adolpha Brogniarta, Victorova přítele). Pár měl syna, Paul Audouina (1835-1920), a dceru, Cécile Audouin (1837-1918).  Victor Audouin zemřel ve věku 44 let v roce 1841 v Paříži.

Victor Audouin ["ódué"], vlastním jménem "Jean Victor Audouin", často také uváděn jako "Jean-Victoire Audouin" (27. dubna 1797, Paříž – 9. listopadu 1841, Paříž) byl francouzský přírodovědec, entomolog a ornitolog.

Jean Victor Audouin (27 April 1797 – 9 November 1841), sometimes Victor Audouin, was a French naturalist, an entomologist, herpetologist, ornithologist, and malacologist.


Děj.

Jeff Talley nedokázal před několika lety zabránit šílenci aby vyvraždil svou rodinu. Bohužel se to stalo jeho vinou, když nenechal odstřelovače střílet. Jeff dostal deprese a se svou ženou a dcerou odstěhoval a stal se šerifem na místní stanici.  Tříčlenná partička chlapců vedená Dennisem Kellym čeká před obchodem, kde provokují dceru mafiána Waltera Smitha, Jennifer. Ta je neskrývaně pošle do háje. Aby se pomstili jedou do Walterova domu a chtějí ukrást jeho auto. Dennis si vezme pistoli a kamarádem Marshallem jde do domu. Dennisův bratr Kevin čeká v autě. Nemůže to vydržet a jde za Dennisem do domu, aby mu to rozmluvil. Dennis vyhrožuje Walterovi smrtí, když mu nedá klíče. Walter to udělá, ale když chtějí odejít objeví se u domu policistka. Walter s ní mluví a ujistí ji, že je vše v pořádku. Policistka je na odchodu a vidí Dennisovo hledané auto. Zavolá si posily. Policistka netuší, že ji pozoruje Marshall. Ten vytáhne pistole a zabije ji. Pro policistu přijíždí Jeff a snaží se s chlapci vyjednávat. Mashall vyleze na balkón a střílí jak šílenec. Dennis omráčí Waltera. Děti jsou svázány a začíná obléhání domu policisty. Marshall zjistí, že dům je téměř nedobytná pevnost. Chlapci se zabarikádují, Jeff volá Dennisovi. Snaží se mu domluvit, zatímco policie je připravená vtrhnou do domu. Střelba je zastavena Jeffem. Walterův syn Tommy vezme mobil a zavolá Jeffovi, protože ho viděl v televizi. Policie zjistí, že Marshall je narušený psychopat. Jeffa unese mafie, chce, aby z domu Waltera donesl nějaké DVD pod pohrůžkou zabití jeho rodiny. Dennis a jeho parta chce vzít peníze a požadovat odvoz. Jeff přijede k domu se sanitkou. Odveze Waltera, ale nedokáže ho přimět mluvit o DVD.  Případu se ujme FBI a chce vtrhnout do domu. Marshall shodí Kevina ze zábradlí, a když Dennis klečí na Kevinovým tělem, tak ho Marshall zastřelí. Jde rozvázat Jennifer, ale když ji chce políbit, tak ho Jennifer bodne nožem do obličeje. Jennifer vezme Tommyho a utíkají větrací šachtou, zatímco se za nimi dere i Marshall. Chytne Jennifer za nohu a ta ho kopne do už tak dost poškozeného obličeje. Zamknou se v koupelně, zatímco Marshall po místnosti píše svou krví vzkaz, že podpálí dům.  Do domu FBI vtrhne a Marshall po nich začne házet zápalné lahve. Agenti FBI, ve skutečnosti převlečení mafiáni, umírají ve velkém. Do domu jde i Jeff a chrání děti. Střílí po mafiánech z brokovnice, když se začne blížit Marshall. Chce je všechny zabít. Marshall uvidí Jenniferin strach a hodí zápalnou lahev pod sebe. Drsným způsobem uhoří. Jeff zničí fontánu a prodere si cestu ven.  Po skončení akce bere Jeff Waltera na místo srazu s mafiány. Předá jim DVD a Waltera. Walter a šéf mafiánů se začnou hádat. V nastávajícím zmatku vytáhne Jeff pistoli a všechny mafiány postřílí. Vysvobodí svojí rodinu a jdou spolu spokojeně domů.

Rukojmí (v originále "Hostage") je americko-německý thriller s prvky krimi, drama, akčního filmu a hororu. V hlavních rolích hrají Bruce Willis, Jonathan Tucker, Ben Foster, Michelle Horn a Jimmy Bennett. Film je nevhodný pro děti.

Hostage is a 2005 American action thriller film produced by and starring Bruce Willis and directed by Florent Emilio Siri. The film was based on the 2001 novel of the same name by Robert Crais, and was adapted for the screen by Doug Richardson.


Dětství.

John LeClair se narodil 5. července 1969 v St. Albans ve státu Vermont, ve městě blízko kanadské hranice. Jeho otec Butch vedl obchod s malířskými potřebami, matka Beverly pracovala jako zdravotní sestra na chirurgii. Má tři starší sestry, Mary Kay, Nancy a Susan, a mladšího bratra Josepha.  Ačkoliv LeClairův otec Butch hokeji rozuměl, sám nikdy aktivně nesportoval. Až do roku 1960 se v oblasti St. Albans organizovaný hokej vůbec nehrál. Návzdory tomu mladého Johna hokej zaujal a v šesti letech poprosil otce o první brusle. Butch vzpomíná, jak děti v této oblasti tehdy hrály hokej: Richard Benoit, otec Johnova přítele Jeremyho, vytvořil domácí kluziště pro děti u nich na dvorku tak, že v zimě zaplavil volejbalové hřiště. Benoit přidal desky kolem okraje a nainstaloval osvětlení, aby si mohli hrát i večer. Byla tam také bouda s ohřívačem, kde se mohly děti v případě potřeby ohřát.

Roky na střední a vysoké škole.

Když John LeClair nastoupil do prvního ročníku na Bellows Free Academy, nebyl ještě dost konkurenceschopný, aby se dostal do středoškolského týmu. Hrál proto jen v místních soutěžích. V druhém ročníku se už do týmu dostal a získal si pozornost. "Nahodili jsme puk do pásma (během střídání útoků), a tam někde byl John, v rohu na kolenou a rukách, pět proti jednomu, ale on stejně vždycky nějak dostal puk z rohu," vzpomíná Luke Cioffi, Johnův spoluhráč a přítel z dětství.  Mladý LeClair brzy upoutal pozornost. Univerzitní skauti si ho začali všímat, když se jako junior zúčastnil "Hockey Night in Boston", výkladní skříně pro mladé talenty. LeClair se rozhodl usilovat o vysokou školu a byl přijat na University of Vermont (UVM). Ve Vermontu jeho kariéru přibrzdila zranění. Za celý druhý a třetí ročník nastoupil pouze do 28 zápasů. V závěrečném ročníku promeškal první měsíc kvůli meningitidě, ale sezónu dokončil silný, s 25 brankami a 20 asistencemi v pouhých 33 zápasech.

Hráčská kariéra.

Montreal Canadiens.

LeClair byl draftován týmem Montreal Canadiens jako 33. během vstupního draftu NHL v roce 1987 krátce poté, co absolvoval střední školu Bellows Free Academy v St. Albans ve státu Vermont. LeClair byl jedním z nejvýše draftovaných hokejistů z Nové Anglie, ale odložil své aspirace na kariéru v NHL a nastoupil na University of Vermont, kde získal plné stipendium. Smlouvu s Canadiens podepsal po skončení svého posledního univerzitního zápasu a první branku v NHL vstřelil ani ne o týden později ve svém prvním zápase v této soutěži. Jako hráč Canadiens si LeClair připsal vítězství ve Stanley Cupu v roce 1993, kdy během finálové série vstřelil dva vítězné góly v prodloužení.

Philadelphia Flyers a Legie zkázy.

9. února 1995 Montreal ve snaze zachránit neúspěšnou sezónu trejduje Johna LeClaira, Éric Desjardinse a Gilberta Dionna do Philadelphie Flyers výměnou za Marka Recchiho a právo Flyers na volbu ve 3. kole draftu 1995 (Martin Hohenberger). LeClair ihned navázal úspěšnou spolupráci s novým spoluhráčem Ericem Lindrosem a rychle se stal jedním z nejobávanějších střelců NHL.  Za Flyers hrál na levém křídle slavného útoku nazvaného "Legie zkázy", s Lindrosem na centru a Mikaelem Renbergem na pravém křídle. Tohle trio nebylo efektivní jen při skórování branek, ale také svou dominantní fyzickou přítomností na ledě. V roce 1998 se LeClair stal prvním americkým hráčem v NHL, který dokázal nastřílet 50 nebo více branek ve třech po sobě jdoucích sezónách. V dresu Flyers se stal druhým hráčem, kterému se něco takového podařilo, po Timu Kerrovi, který zářil v dresu Flyers v 80. letech. Po sezóně 1997–98 LeClair přidal ještě dvě další úspěšné čtyřicetibrankové sezóny.  LeClair odehrál za Flyers 10 sezón a stal se jedním z nejproduktivnějších hráčů v celé historii klubu, nastřílel 333 branek v základní části (5. místo mezi střelci Flyers všech dob) a dalších 35 v playoff.

Pittsburgh Penguins.

23. července 2005, v důsledku nové kolektivní smlouvy, která v NHL zavedla platový strop, se cesty Philadelphie Flyers a jejich dlouholetého zástupce kapitána rozešly. Klub vykoupil zbývající kontrakty Johna LeClaira a jeho spoluhráče Tony Amonteho, aby si vytvořil prostor pod platovým stropem. Spekulovalo se, že o LeClaira mají zájem Boston Bruins a Toronto Maple Leafs. Místo toho ale John LeClair 15. srpna 2005 podepsal novou dvouletou smlouvu s Pittsburgh Penguins. LeClair měl v Pittsburghu poměrně úspěšnou sezónu 2005–06, dokončil ji jako třetí nejlepší střelec týmu, překonal hranici 400 nastřílených branek a byla to už jeho devátá sezóna s 50 nebo více body. V úvodu sezóny 2006–07 šla ale jeho forma rychle dolů a 6. prosince 2006 jej Penguins propouštějí ze svých služeb.

Další informace.

LeClair je prezidentem "John LeClair Foundation", která uděluje granty neziskovým organizacím, které ve Vermontu zajišťují programy pro děti. V současné době dělí svůj čas mezi Haverford v Pensylvánii a své rodné město St Albans ve Vermontu. LeClair byl v roce 2009 uveden do Hokejové síně slávy Spojených států, do Sportovní síně slávy státu Vermont v roce 2012 a do Síně slávy Philadelphie Flyers v roce 2014.

John Clark LeClair (* 5. července 1969) je bývalý americký profesionální hokejista, který odehrál 16 sezón v National Hockey League (NHL) za Montreal Canadiens, Philadelphii Flyers a Pittsburgh Penguins. V dresu Flyers se LeClair stal prvním Američanem, který nastřílel 50 branek ve třech po sobě jdoucích sezónách NHL. Společně s Ericem Lindrosem a Mikaelem Renbergem vytvořil slavný útok, kterému se přezdívalo Legie zkázy. V roce 1993, ještě v dresu Montrealu Canadiens, se LeClair stal vítězem Stanley Cupu.

John Clark LeClair (born July 5, 1969) is an American former professional ice hockey player who played 16 seasons in the National Hockey League (NHL) with the Montreal Canadiens, Philadelphia Flyers, and Pittsburgh Penguins. With the Flyers, LeClair became the first American-born player to score 50 goals in three consecutive NHL seasons while playing on the Legion of Doom line with Eric Lindros and Mikael Renberg. LeClair was a member of the Montreal Canadiens' Stanley Cup winning team in 1993.


Historie.

Tento palácový komplex dal v letech 1623–1630 vystavět jeden z nejmocnějších a nejbohatších šlechticů té doby Albrecht Václav Eusebius z Valdštejna na místě Trčkovského paláce, a dalších 23 domů, tří velkých zahrad a cihelny. Palác měl svou velkolepostí zastínit i Pražský hrad. Původně nevýznamný a chudý příslušník české šlechty se výhodnými sňatky i koupěmi domohl značného majetku i postavení na císařském dvoře. Vojevůdce byl povýšený roku 1623 na knížete, roku 1627 jmenovaný vévodou frýdlantským a roku 1629 vévodou meklenburským. V roce 1625 se stal generalissimem císařské armády. Roku 1632 bojoval se Sasy a se Švédy se střetl v bitvách u Norimberku a u Lützenu.  V roce 1634 byl prohlášen císařskými dekrety za zrádce říše a císařskými důstojníky byl zavražděn v Chebu. Jeho majetek v Čechách byl zkonfiskován. V době jeho největší slávy mu patřila značná část Čech od Frýdlantu přes Jičín, ze kterého chtěl zřídit hlavní město svého panství, až skoro ke Hradci Králové. V té době se rozhodl vybudovat honosné sídlo, které by konkurovalo i Pražskému hradu. Pro budování Valdštejnského paláce pozval významné architekty, stavitele, malíře, sochaře i další umělce a řemeslníky.  Na stavbě paláce působilo více stavitelů: Andrea Spezza, který měl za sebou již pozoruhodná díla v Německu, Rakousku a Polsku, Giovanni Battista Pieroni, mj. i autor několika Valdštejnových staveb v Jičíně, a Nicolò Sebregondi, působící předtím především v Římě a Mantově. Situace s architekty paláce je složitá, protože se nedochovaly patřičné historické doklady. Dlouhou dobu byl za architekta považován Andrea Spezza, dnes se ukazuje jako velice pravděpodobné, že byl pouze prováděcím stavitelem a vlastním architektem paláce byl Giovani Battista Pieroni. Niccolo Sebregondi nastoupil do Valdštejnových služeb až roku 1630 nebo 1631 a do podoby paláce zasáhl již jenom několika (i když významnými) jednotlivými zásahy. Uměleckou výzdobu zahrady svěřil Valdštejn někdejšímu císařskému sochaři Rudolfa II., Adrianovi de Vries. Ten ve Valdštejnské zahradě vytvořil unikátní soubor soch, sousoší a kašen spojující pozoruhodnou estetiku manýristického typu s dynamikou nastupujícího baroka. Sochy byly v roce 1648 uloupeny švédskými vojsky a teprve v letech 1912–1918 byla zahrada ozdobena jejich věrnými kopiemi.

Palác.

Úctyhodné jsou především rozměry areálu paláce, jehož délka činí 340 metrů a největší šířka celkem 172 metrů. Pouze obytná část paláce rozložená kolem čtyř nádvoří bez zahrady dosahuje rozměrů cca 150×110 metrů. Soubor budov je členěn na hlavní obytnou budovu se dvěma nádvořími, křídlo koníren (Trčkovské křídlo) s přilehlým třetím dvorem přístupným branou z ulice, následuje jednopatrová budova (Černínské atrium) s nádvořím, původně určená pro pážata a jejich preceptora. Směrem k Jízdárně se nachází ještě jednopatrové protáhlé křídlo. Jižní a jihovýchodní strana zahrady je v délce 200 metrů uzavřena vysokou zdí s 52 oblouky. Na ni navazuje na jihu krápníková stěna s grottami (jeskyněmi) a s voliérou, za kterou byla původně velká centrální prostora, dnes začleněná k sousednímu augustiniánskému klášteru. Na severovýchodě je zahrada ukončena budovou jízdárny, se kterou sousedí bývalý hospodářský dvůr paláce, upravený jako zahradní parter při vstupu do stanice metra. Zdobí jej kopie plastik F. M. Brokoffa. Architektura paláce je členěna stovkami funkčních či slepých oken, desítkami portálů, vikýřů, štukových dekorativních prvků, ve kterých se stejně jako na dřevěných vratech a dveřích objevuje jako součást výzdoby lví hlava – heraldický motiv z valdštejnského erbu. I další umělci, kteří pracovali na výzdobě paláce, patřili k tehdejším špičkám ve svém oboru, jako například tvůrci štukové výzdoby Domenico Canevalle, Santino Galli a hlavně malíř Baccio di Bianco, který vyzdobil freskami nejvýznamnější prostory paláce. V Hlavním sále zpodobnil Albrechta z Valdštejna jako boha Marta na válečném voze, ve freskové výzdobě kaple má Valdštejnovy rysy postava sv. Václava. Mytologické náměty zvolil pro Mytologickou (Ovidiovu) chodbu a Audienční síň, astrologické a astronomické symboly ztvárnil v Astrologické chodbě, na jejíž výzdobě se podíleli i další umělci. Jedním z mála domácích umělců byl Vriesův žák Arnošt Heidelberger, který je autorem sochařské výzdoby kaple a jejího oltáře. Kaple patří k nejzajímavějším interiérům paláce. Stísněný půdorys a výška 16 metrů stupňuje její vertikalitu. Stěny jsou pokryty malbami s náměty ze života sv. Václava a s mariánským cyklem s výjevy Zvěstování Panně Marii, Navštívení Panny Marie, Narození Krista, Klanění Tří králů, Útěk do Egypta, Nanebevzetí Panny Marie, Korunování Panny Marie a holubice Ducha svatého uprostřed klenby jako součást scény Zvěstování. V západní stěně jsou prolomena okna oratoří, které sloužily v 1. patře vévodovi, v 2. patře jeho manželce a podstřešní oratoře na půdě byly určeny služebnictvu.  Stěny oratoře vévody pokrývají malby s námětem mučednické smrti biskupa, patrně sv. Eusebia. Největší prostorou paláce je Hlavní sál (24×12 metrů), prostupující dvě poschodí. Je situován na místě bývalého Trčkovského paláce s hlavním průčelím směrem na Pražský hrad. Na štukované klenbě jsou kromě fresky boha Marta figury géniů a vojenské emblémy. Mramorové ostění pochází až z roku 1853, kdy sem bylo přeneseno z Černínského paláce na Hradčanech. Kolmo na sál jsou reprezentační místnosti Valdštejnovy – salonky, z nichž první je opatřen koženými tapetami, nad krbem je jezdecký portrét Valdštejna. Nástropní malby jsou dílem P. Maixnera z poloviny 19. století. V nárožní komnatě, audienční síni, zaujme freska antického kováře Hefaista a bohaté nástropní štukatury, rovněž dílo Biancovo. Na straně paláce proti Hlavnímu sálu jsou nad sebou dvě již zmíněné chodby: Mytologická a Astrologická. Strop sousední pracovny, upravené ve 2. polovině 19. století, zdobí rozsáhlá freska s námětem Hélia na voze doprovázeného Hórami, jejíž kompozice je převzata od G. Reniho v Casino Rospigliosi v Římě. Z Mytologické chodby se dá vstoupit do východní části paláce, kde byla v přízemí rozsáhlá konírna pro téměř 40 koní. Zajímavostí je, že každý kůň měl nad úvazem svůj portrét. Interiéry paláce obsahují mimo tyto reprezentační prostory množství dalších obytných místností spojených několika točitými schodišti.  Areál uzavírá na východě monumentální objekt jízdárny – její prostor měří asi 900 m2 – s okny na jižní stěně a výhledem do zahrady a na umělý rybníček.

Astrologická chodba.

Astrologická chodba Valdštejnského paláce je vymalována symboly srozumitelnými pouze pro zasvěcené do tajných nauk. Palác byl inspirován především severem Itálie (Lombardie, Janov). Byla to oblast, odkud se po bitvě na Bílé hoře rekrutovali umělci, obnovující zpustošený a sociálně převrstvený střed Evropy. Došlo mimo jiné k ústupu protestantské šlechty z Čech, kromě rudolfínské elity izolované jeho esoterismem. Sem patří zejména Johannes Kepler, který byl protestant a v Praze našel útočiště.  Byl to nejen urozený muž, ale hlavně vynikající astronom a astrolog. Valdštejn ho poznal již v mládí za svého pobytu v cizině a je velmi pravděpodobné, že s ním měl v Praze, sám astrologii horlivě oddán, úzké styky. Odtud zřejmě pramení přeplněnost Valdštejnského paláce zasvěcenou symbolikou.

Zahrada.

K paláci přiléhá rozlehlá zahrada, do které se budova otvírá monumentálními arkádami saly terreny. Zahrada ve stylu francouzského parku se stříhanými živými ploty je ozdobena fontánami a sochami od Adriana de Virese. Dále se v zahradě nachází velká voliéra, grottová stěna a na straně u jízdárny vodní nádrž s malým ostrůvkem. V zahradě jsou chovány ptáci a ryby a pěstovány květiny ve skleníku.

Současnost.

Evropská unie udělila Kanceláři Senátu 9. května 2003 ocenění Europa Nostra za citlivé restaurování a rekonstrukci Valdštejnského paláce. Přípravu celkové rekonstrukce Valdštejnského paláce zahájila Kancelář Senátu v roce 1996 a poslední fáze obnovy byla dokončena v roce 2000. Citlivou rekonstrukcí Valdštejnského areálu se podařilo odstranit řadu stavebních a statických poruch, vedle toho byly odstraněny nevhodné stavební zásahy učiněné v předchozích letech. Podařilo se architektonicky obnovit historický ráz Valdštejnského paláce, zahrady s dominantní salou terrenou a výstavním prostorem ve Valdštejnské jízdárně.  Valdštejnský palác je součást národní kulturní památky "sídlo Parlamentu České republiky".  V roce 2016 proběhla komplexní památková oprava budovy A, která byla poškozena prasklinami ve zdivu a zatékáním vadnou střešní krytinou.

Valdštejnský palác je objekt v Praze na Malé Straně, jedna z nejvýraznějších staveb českého raného baroka a v současné době sídlo Senátu Parlamentu ČR. Součást komplexu Valdštejnského paláce tvoří také Valdštejnská zahrada a Valdštejnská jízdárna.

Wallenstein Palace () is a Baroque palace in Malá Strana, Prague, that served as a residence for Imperial Generalissimo Albrecht von Wallenstein and now houses the Senate of the Czech Republic.


Tvary říční sítě.

Celkový tvar a vzhled říční sítě se především odvíjí od geologické stavby povodí. Podle tohoto hlediska můžeme vymezit základní tvary říční sítě.

Stromovitá říční síť.

V angličtině tuto síť nazývají dendritická (z řeckého δενδρίτης, "dendrites", „paralelní se stromem“). Jedná se o nejčastější tvar říční sítě a má relativně symetrický typ, přítoky hlavního toku jsou uspořádány tak, že vytvářejí strukturu podobnou větvím stromu, oboustranné pravidelné a střídavé posilování hlavního toku přívodem vody z přítoků způsobuje rovnoměrný růst jeho vodnosti a přispívá k rovnoměrnějšímu časovému rozložení průtoků. Vyvíjí se tam, kde říční kanál sleduje svah terénu. Stromovité říční sítě se vytvářejí v údolích ve tvaru písmene V; v důsledku toho musí být typy hornin nepropustné a neporézní.

Rovnoběžná říční síť.

Rovnoběžná říční síť nebo také paralelní říční síť je vzor řek způsobený strmými svahy s určitým reliéfem. Kvůli strmým svahům jsou potoky přímé a rychlé, s velkým množstvím velmi malých přítoků, a všechny proudí stejným směrem. Tento systém se vytváří na rovnoměrně svažitých površích, například na řekách protékajících jihovýchodně od pohoří Aberdare v Keni. Typ rovnoběžné říční sítě se také může nacházet v pobřežních nížinách.  Vzor rovnoběžné říční sítě se tvoří tam, kde je výrazný sklon k povrchu. Paralelní vzor se také vyvíjí v oblastech rovnoběžných protáhlých tvarů půdy, jako jsou skalní pásy odolné proti sesuvu. Přítokové proudy mají tendenci se natahovat rovnoběžně po svahu povrchu. Rovnoběžné schéma někdy naznačuje přítomnost závažné chyby, která se protíná přes oblast strmě složeného podloží. Všechny formy přechodů se mohou vyskytovat mezi rovnoběžnými, stromovitými a mřížovými vzory.

Mřížkovitá říční síť.

Geometrie mřížkovité říční sítě je podobná geometrii běžných mříží podél podélného údolí, z příkrých svahů po stranách hor se vlévají menší přítoky. Tyto přítoky vstupují do hlavní řeky v úhlu přibližně 90 stupňů, což způsobuje podobu říčního systému jako mříž. Tvoří se tam, kde tvrdé a měkké kameny existují paralelně k sobě. Toky se sbíhají ve dvou hlavních na sebe kolmých směrech, ale jeden směr je dominantní, vytváří delší vodní tok než druhý.  Mřížkovitá říční síť je charakteristická pro jednoduchá vrásová pohoří jurského typu hory, jako jsou Appalačské hory v Severní Americe a v severní části Trinidadu.

Pravoúhlá říční síť.

Pravoúhlý tvar říční sítě (v angličtině známý jako obdélníkový) se vyvíjí na skalách, které mají přibližně rovnoměrnou odolnost proti erozi a jednotlivé úseky vodních toků spolu navzájem svírají přibližně pravých úhlech. Klouby jsou obvykle méně odolné vůči erozi než objemná vrásová hornina, takže eroze má tendenci přednostně otevírat klouby a dochází tak nakonec k vývoji toku řeky podél kloubů. Výsledkem je říční systém, ve kterém proudy řeky se skládají hlavně z přímých úseků řeky s pravoúhlými ohyby a přítoky spojují větší proudy v pravém úhlu. Může se pak stát, že při ohybech vodních toků pokračuje za rozvodím často ve stejném směru tok patřící do jiného povodí.  Pravoúhlá říční síť je charakteristická pro kerná a vrásno-zlomová pohoří, která můžeme například nalézt u řeky Arun v Nepálu.

Radiální říční síť.

V radiálním říčním systému (též prstencovitý) vodní toky se buď soustředně paprskovitě sbíhají anebo naopak rozbíhají od nebo k centrálnímu bodu. Charakteristické pro vulkanické kužely, které nejlépe vykazují radiální drenáž. Radiální síť lze také najít na vrcholcích hor. K dalším geologickým rysům na kterém radiální říční systém může být viděn je lakolit a kupole. Na těchto vlastnostech může drenáž vykazovat kombinaci radiálních vzorů. Radikální struktura se vyvíjí, když proudy proudí v různých směrech od centrální struktury vrcholu nebo kupole.  V Indii ukazují Amarkantak a kráter Ramgarh nejlepší příklad radiální říční sítě.

Prstencová říční síť.

V prstencovém (též anulární) říčním vzoru proudy sledují zhruba kruhovou nebo soustřednou cestu podél pásu slabé horniny, připomínající v plánu prstencový vzor. To je nejlépe zobrazeno proudy vypouštějícími členěnou strukturální kopulí nebo povodí, kde eroze odhalila okrajové sedimentární vrstvy velmi proměnlivých stupňů tvrdosti, jako v Red Valley, které téměř obklopuje domovou strukturu Black Hills Jižní Dakoty.

Vějířovitá říční síť.

Vějířovitý typ říční sítě je příznačný svým soutokem několika řek rovnocenných délkou i vodností v jednom uzlu situovaném obvykle v rozlehlejších tektonických depresích, v mezihorských kotlinách nebo v centru pánví, výrazně se projevuje při vývoji povodňové vlny na úseku pod soutokem jednotlivých větví řeky. V místě soutoku mohou vrcholit povodně při ústí jednotlivých větví řeky ve stejné době, dochází k střetnutí povodňových vln a pod jejich soutokem vzniká velká povodeň.  Vějířovitá říční síť se nachází například v plzeňské pánvi.

Úhlová říční síť.

Úhlový vzor říční sítě se vytváří tam, kde se klouby a poruchy skalního podloží protínají ve více ostrých úhlech než pravoúhlé říční sítě. Úhel je tedy větší nebo menší než 90 stupňů.

Asymetrická říční síť.

Vzor drenáže je popisován jako nesouhlasný, pokud nekoreluje s topografií a geologií oblasti. Nesouhlasné říční vzory jsou rozděleny do dvou hlavních typů: "antecedentní" a "superponované", zatímco "předběžné" drenážní vzory je kombinují. Při "antecedentní" drenáži se vertikální schopnost řeky shoduje s výškou půdy v důsledku tektonických sil. "Superponovaná" drenáž se vyvíjí jinak: zpočátku se drenážní systém vyvíjí na povrchu složeném z „mladších“ hornin, ale kvůli denudativním činnostem je tento povrch mladších hornin odstraněn a řeka stále teče přes zdánlivě nový povrch, ale ve skutečnosti je vytvořen na skalách staré geologické formace.  Příkladem asymetrické říční sítě je v České republice řeka Křemelná.

Hustota říční sítě.

Hustota říční sítě je poměr délky všech povrchových vodních toků dané oblasti (km) k ploše této oblasti (km2). Hustota říční sítě ukazuje stupeň rozvoje hydrografické sítě na daném území. Zároveň charakterizuje průměrnou vzdálenost mezi sousedními toky.

Říční systémy, také známé jako říční soustavy či říční sítě, jsou v geomorfologii vzory vytvořené potoky, řekami a jezery v konkrétním povodí. Řídí se topografií země, ať už v určité oblasti dominují tvrdé nebo měkké skály, a gradientem země. Geomorfologové a hydrologové často vidí proudy jako součást povodí. Drenážní nádrž je topografická oblast, ze které proud dostává odtok, průtok a tok podzemní vody. Počet, velikost a tvar povodí nalezený v oblasti se liší s velikostí topografické mapy, čím je mapa větší, tím více informací o povodí je k dispozici.

In geomorphology, drainage systems, also known as river systems, are the patterns formed by the streams, rivers, and lakes in a particular drainage basin. They are governed by the topography of the land, whether a particular region is dominated by hard or soft rocks, and the gradient of the land. Geomorphologists and hydrologists often view streams as being part of drainage basins. A drainage basin is the topographic region from which a stream receives runoff, throughflow, and groundwater flow. The number, size, and shape of the drainage basins found in an area vary and the larger the topographic map, the more information on the drainage basin is available.


Průběh bitvy o Suchumi.

Podle příměří, jež bylo mezi oběma stranami za pomocí Ruska vyjednáno 27. července 1993 v Soči, mělo gruzínské i abchazské vojsko stáhnout veškerou těžkou vojenskou techniku ze Suchumi a dalekého okolí, v čemž oběma stranám asistovala ruská armáda. 16. září však abchazská strana přestala příměří dodržovat s vysvětlením, že Gruzíni dohodu nedodržují (během 7 týdnů docházelo k přestřelkám ve Šromě a pod palbou se ocitli dokonce i pozorovatelé OSN) a zahájila rozsáhlou operaci, jejímž cílem bylo zmocnit se Suchumi. Během bojů se nad Suchumi údajně objevilo i několik ruských stíhaček MiG-29, které bombardovaly čtvrti obývané Gruzíny, a několik přilehlých gruzínských vsí u řeky Gumisty, a způsobily dle reportáží novináře Dmitrije Cholodova v deníku Moskevský Komsomolec rozsáhlé škody a mnoho mrtvých z řad civilistů.  Abchazové zaútočili 16. září nejen na Suchumi, ale také se pokusili znovu dobýt Očamčyru a uvolnit z gruzínského obležení východoabchazské město Tkvarčeli. Rusové na tuto situaci reagovali vysláním ministra obrany Pavla Gračova, který v Gudautě vyjednával přímo s vůdcem abchazských separatistů Vladislavem Ardzinbou a pak také s gruzínským vůdcem Eduardem Ševardnadzem v Soči. Výsledkem jeho mise bylo odsouzení abchazského útoku ze strany vlády Ruské federace jako porušení příměří, dále kritika gruzínského vedení z neochoty vyjednávat se separatisty, a také návrh na uvalení ekonomických sankcí na obě strany konfliktu. Ruská vláda poté odstřihla Abcházii od elektřiny, přerušila nad územím Abcházie rádiové a televizní vysílání a vypnula též telefonní síť. Situaci Gruzínům, kteří byli v oblasti bez těžkých zbraní, navíc neulehčily ani guerilly v západogruzínském kraji Samegrelo-Zemo Svaneti, kterou zčásti ovládli Zviadisté, přívrženci před více než rokem a půl svrženého gruzínského prezidenta, kteří odmítli bojovat po boku nelegitimní Ševardnadzeho „junty.“  Ve dnech 20. až 21. září se Abchazové a jejich spojenci z Konfederace horských národů Kavkazu, vyzbrojení těžkou technikou, raketomety s naváděnými střelami, kulomety, granátomety a protitankovými střelami, probili přes Gruzíny vyzbrojenými pouze puškami AK-47 a naprosto bezbrannými proti granátům a raketám, až na předměstí Suchumi a město téměř úplně obklíčili. Abchazové nabídli Gruzínům vzdát se a evakuovat se z města zabezpečeným koridorem, což ale gruzínský prapor ve městě odmítnul. Následně proto bylo pro civilisty možné se kvůli nepřetržité střelbě na kraji města evakuovat do Gruzie jedině letecky, avšak Abchazové několik letadel sestřelili. Do přístavu v Suchumi dorazily ruské lodě, aby evakuovaly několik desítek tisíc gruzínských civilistů, další se pokoušeli dostat z města a z Abcházie jiným způsobem: prosmýknout se kolem abchazských jednotek přes Očamčyru a Gali do Mingrelie nebo přes hřebeny Velkého Kavkazu do Ruska. Mnoho gruzínských civilistů však v Abcházii a v Suchumi přesto zůstalo. Mezi zůstavšími byl i gruzínský předseda parlamentu, de facto prezident, Eduard Ševardnadze, jenž se na tiskové konferenci z 24. září snažil uklidnit zbývající obyvatelstvo následujícím prohlášením.

Průběh masakru.

Brzy ráno 27. září 1993 Abchazové podnikli závěrečný krok k ovládnutí Suchumi, čímž začala i nejčernější kapitola abchazských dějin. Střetli se se zdejší gruzínskou jednotkou, která však proti dobře vyzbrojené alianci Abchazů, bojovníků Konfederace horských národů Kavkazu, kozáků a ruských žoldnéřů neměla šanci. Separatisté kolem poledne obsadili televizní věž a obsadili všechny mosty ve městě a důležité dopravní uzly. Gruzínští vojáci se proto stáhli do centra do budovy parlamentu Autonomní republiky Abcházie, aby zajistili bezpečnost členům Gruzii loajální abchazské vlády. Separatisté ovládli odpoledne město kompletně, přičemž bylo v bojích zabito kolem tisíce mužů ve zbrani.  Abchazští bojovníci však pod dojmem tohoto vítězství pocítili šanci pomstít se Gruzínům za krvavé události z první bitvy o Suchumi a pustili se do vyvražďování zbylých zhruba 20 tisíc občanů ve městě, kteří se ocitli v pasti, a do etnických čistek. Separatisty v jejich řádění ve městě doplnili jejich spojenci z Konfederace horských národů a hlavně Čečenci, kteří po městě označovali domy podle etnické příslušnosti těch, co ve městě zbyli, a doslova lovili civilisty, shromažďovali je na ulici a zabíjeli je, dospělé i děti, ženy i muže. Často bez ohledu na jejich etnickou příslušnost, mnohdy je zabíjeli přímo v domech a na ulici je vůbec k „popravám“ nepřiváděli. Jiné brali jako rukojmí, aby se pak bavili jejich mučením nebo tím, že je nutili sledovat, jak vraždí jejich příbuzné a přátele, často nechávali děti sledovat, jak umírají jejich rodiče, a jinde se rodiče museli dívat na vraždy svých dětí. Zabíjeni byli i Abchazové a další členové separatistických vojsk, kteří se pokoušeli těmto zvěrstvům zabránit. Největší ukrutnosti se děly v městském parku, na náměstí před budovou parlamentu, jež skončila v plamenech stejně jako abchazský národní archiv, ve školách a v nemocnici. Očití svědkové těchto událostí, kteří zázrakem masakr přežili, tvrdili, že pachatelé mluvili buď rusky, nebo některým ze severokavkazských jazyků. Avšak mezi pachateli poznali i mnoho svých abchazských a arménských sousedů. Později se vedly i spory o tom, kdo separatistům při masakrech velel, a přes mnohá protichůdná svědectví byl zřejmě jedním z hlavních organizátorů masakru čečenský terorista Šamil Basajev, jenž v té době coby náměstek ministra obrany separatistické Abcházie a separatistický „hrdina“ velel podstatné části vojsk.  Abchazové ve městě dopadli členy vlády Autonomní republiky Abcházie (Gurama Gabiskiriju, Raula Ešbu, Mamiju Alasaniju a premiéra Žiuliho Šartavu) a popravili je navzdoru ujištění, že jim bude zaručena bezpečnost. Na fotografiích mrtvých gruzínských civilistů i zabitých politiků byly patrné známky, že byli skutečně před smrtí vystavováni mučení. Zabito bylo i mnoho Gruzínů, kteří po celou dobu konfliktu setrvávali na území, jež ovládali separatisté.  Vůdce Gruzínů Eduard Ševardnadze unikl toho dne zajetí separatisty a smrti jen těsně a ze Suchumi, kde do poslední chvíle burcoval Gruzíny k odvaze, odcestoval spěšně na poslední chvíli do Gruzie. Z Tbilisi pak 28. září odsoudil události ze Suchumi z předešlého dne, označil je za těžkou morální a politickou ránu a nechal se slyšet, že se jednou Gruzie znovu Suchumi zmocní, i kdyby to trvalo celou generaci. Při tom ale bez důkazů obvinil Rusko, že stojí za vzbouřením Abcházie. To ale pouze vedlo k prudkému zhoršení gruzínsko-ruských vztahů, protože Rusové se během tohoto konfliktu vždy snažili hrát roli prostředníků při jednáních o míru, přestože Gruzíni během dřívějších bojů zajali nebo zabili i několik ruských vojáků účastných v konfliktu, avšak nepředložili žádný důkaz, že by tak oni činili na rozkaz ruského velení. Naopak, Rusové během událostí, jež následovaly po 27. září, přispěchali s dalšími loděmi do Suchumi, aby evakuovali přibližně 5 tisíc zoufalých gruzínských civilistů před prakticky jistou smrtí.

Následky masakru.

Krátce po pádu Suchumi, která znamenala totální porážku Gruzie ve válce v Abcházii a krvavou tečku v tomto konfliktu, ovládli Abchazové prakticky bez boje spolu se svými spojenci i zbytek Abcházie, kde docházelo též k vyvražďování obyvatel, převážně Gruzínců, vypalování jejich domů nebo celých vesnic. Jedinou částí Abcházie, kterou Abchazové neovládli, byla soutěska Kodori na severovýchodě, kde se veliteli místní svansko-gruzínské guerilly Emzaru Kvicianimu povedlo náporu Abchazů buď odolat, nebo se s nimi dohodnout. Každopádně k bojům zde docházelo koncem listopadu 1993, kdy Abchazové ovládli po dvou dnech střelby dolní část soutěsky Kodori.  Každopádně konec této války znamenal též etnické čistky Gruzínů z Abcházie. Podle odhadů, kromě zhruba 30 tisíc civilistů zabitých při bojích nebo při masakru v Suchumi a jinde, z Abcházie uprchlo nebo bylo vyhnáno 230 až 250 tisíc obyvatel, převážně gruzínské národnosti, z nichž mnozí, zvláště ti, kteří se rozhodli utéct přes soutěsku Kodori, podléhali nemocem nebo hlady v důsledku nedostatku zásob a špatného podzimního, v horských oblastech již zimního, počasí. Abcházie a hlavně Suchumi zůstalo následkem těchto událostí prakticky vylidněné. Násilnosti v Abcházii, kdy docházelo k vraždám, rabování či zabírání majetku vyhnaných Gruzínů, trvaly ještě během roku 1994, přestože nabyla platnosti Moskevská dohoda, která konečně zajistila klid zbraní, hlavně umístěním mírových sborů SNS na hranici mezi Abcházií a Gruzií podél řeky Inguri. Spojenci Abchazů, zvláště Čečenci, se většinou po skončení bojů v Abcházii přemístili do své domoviny, kde bojovali v právě vypuklé první čečenské válce.

Masakr v Suchumi je jednou z bitev a tragédií, jež se udály během války v Abcházii dne 27. září 1993. Jednalo se fakticky o druhou bitvu o hlavní město Abcházie Suchumi, a také o poslední velkou bitvu v této válce. Tentokrát na město zaútočili abchazští separatisté s vydatnou podporou dobrovolníků a žoldnéřů z Konfederace horských národů Kavkazu, aby vyhnali gruzínský prapor, jenž držel město pod kontrolou. Hlavní část událostí však byla zaměřena proti gruzínským civilistům, z nichž mnoho bylo povražděno a na 50 tisíc jich opustilo Suchumi a uprchlo do Gruzie nebo do Ruska. Tato událost byla ze strany Abchazů jasným porušením příměří, jež nařídila OSN, a na jehož dodržení mělo dohlížet Rusko.

The Sukhumi massacre took place on September 27, 1993, during and after the fall of Sukhumi into separatist hands in the course of the War in Abkhazia. It was perpetrated against Georgian civilians of Sukhumi, mainly by militia forces of Abkhaz separatists, their North Caucasian and Russian allies. It became part of a violent ethnic cleansing campaign carried out by the separatists.


Biografie.

Avraham Suckever se narodil v polské Smorgoni (dnešní Bělorusko). Během první světové války jeho rodina uprchla na Sibiř, kde nějakou dobu žila, a v roce 1922 se přestěhovala do Vilna (Vilnius), kde Avraham studoval v chederu a navštěvoval gymnázium. Od roku 1930 chodil do skautu – oddíl se jmenoval Di bin (včela).  Suckever, byl jednou z nejslavnějších postav literárního hnutí Jung Vilne (Mladé Vilno). Svoji první báseň vydal v roce 1934 v literárním časopise.  Za nacistické okupace, která začala v červnu 1941, přežil první období násilné perzekuce Židů litevskou milicí (spočívající v intenzivním zatýkání a popravování), a od 25. června do 20. července byl ukrytý v komíně svého vlastního domu. Později o těchto dnech napsal báseň. Rukopis básně byl ukrytý v tomto domě až do roku 1990.  Téhož roku byl, společně s ostatními Židy z města, internován v ghettu Vilno. Dne 12. září 1943 utekl, spolu se svou manželkou a přítelem Shmerkem Kaczerginskym, a bojoval proti nacistům jako partyzán. Během nacistické éry Suckever napsal přes 80 básní, jejichž rukopisy se mu podařilo uchovat k pozdějšímu vydání.  Po válce žil v Moskvě a Lodži. Dne 27. února 1946 se zúčastnil Norimberských procesů, kde hovořil o holokaustu ve Vilně a o Franzi Murerovi, vrahovi jeho matky a jeho syna. V roce 1947 emigroval do Izraele. V roce 1948 založil jidiš časopis Di goldene kejt (Zlatý řetěz). Zemřel 19. ledna 2010 v Tel Avivu ve věku 96 let.  V roce 1985 mu byla udělena Izraelská cena za jidiš literaturu. Byl rovněž nominován na Nobelovu cenu za literaturu.

Avraham Suckever (:, :, : Abraham Sutzkever, přepisován též jako Avrom; 15. července 1913 – 19. ledna 2010) byl židovský básník a spisovatel píšící v jidiš a polštině a partyzán druhé světové války.

Abraham Sutzkever (Yiddish: אַבֿרהם סוצקעווער — "Avrom Sutskever"; ; July 15, 1913 – January 20, 2010) was an acclaimed Yiddish poet. "The New York Times" wrote that Sutzkever was "the greatest poet of the Holocaust."