Historie a extrakce.

Původní Bundjalungští obyvatelé východní Austrálie používali "čajové stromy" jako tradiční medicínu, inhalací olejů z rozdrcených listů léčili kašel a nachlazení. Také dávali tyto listy na rány, které následně přikryli obkladem. Dále tyto listy používali i k přípravě roztoku k léčbě bolestí v krku a kožních nemocí.  Použití samotného oleje, na rozdíl od surového rostlinného materiálu, nebylo běžnou praxí až do doby, kdy výzkumník Arthur Penfold publikoval ve 20. a 30. letech 20. století první zprávu o antimikrobiálním účinku. Při zkoumání tohoto účinku oleje se tento ukázal jako jedenáctkrát silnější než u fenolu.  Komerční průmyslové využití oleje započalo po prvním zveřejnění Penfoldových zjištění ohledně lékařsky využitelných vlastnostech (20. léta 20. století). Vyráběl se z přirozeně rostoucí rostliny kajeputu střídavolistého, která dávala olej příslušného chemotypu. Materiál pro výrobu se stříhal ručně a často se destiloval na provizorních, mobilních destilačních soupravách vytápěných dřevem.  Po 2. světové válce výroba poklesla, protože poptávka po oleji vymizela, zřejmě v souvislosti s vývojem účinných antibiotik a zhoršujícímu se obrazu přírodních produktů. Zájem o olej opět stoupl v 70. letech v rámci obecné renesance zájmu o přírodní produkty. V 70. a 80. letech se rozvinulo komerční pěstování, které vedlo k zavedení mechanizace a široké produkci výrobků z esenciálního oleje.  Mezi více než 98 sloučeninami obsaženými v oleji je za většinu antimikrobiálního účinku odpovědný terpinen-4-ol.  Přestože se tea tree oil normálně komerčně extrahuje z rostliny "Melaleuca alternifolia", lze ho extrahovat také z rostlin "Melaleuca dissitiflora" a "Melaleuca linariifolia". Tea tree oil je mezinárodním standardem ISO 4730 (2004) "Olej z rostlin "Melaleuca", typ terpinen-4-ol", který specifikuje úroveň 15 složek, které jsou potřeba k tomu, aby byl olej označen jako "tea tree oil".

Složení.

V kvalitním Tea tree oilu by mělo být alespoň 35 % terpinen-4-olu, ale pod 3 % 1,8-cineolu, jelikož u 1,8-cineolu je podezření na alergenní reakce.  UPOZORNĚNÍ : norma ISO4730 byla změněna a obsah povolených látek je pozměněn. TTO musí například nyní obsahovat min.35% terpinen4-ol. Je třeba se orientovat dle ISO 4730:2017

Použití v medicíně.

Tea tree oil se v Austrálii anekdoticky považuje za silné antiseptikum již mnohem déle, než byly tyto účinky prokázány vědecky. Čerstvé studie však podporují roli oleje v péči o kůži a při léčbě různých onemocnění.  Tea tree oil je účinný proti bakterii "Staphylococcus aureus" (včetně MRSA), a pokud se používá v 10% koncentraci, je při aplikaci na kůži srovnatelný s mupirocinem, aniž by přitom způsoboval rezistenci. Při nižších koncentracích se však rezistence může objevit. Menší úspěšnost má při aplikaci do nosu.  Tea tree oil je známý také jako antimykotikum účinné "in vitro" proti řadě dermatofytů vyskytujících se na kůži. "In vivo" se šampon s 5 % oleje ukázal jako účinná léčba lupů, vzhledem ke schopnosti ničit organismy "Malassezia furfur", nejčastějšího původce této nemoci.  Účinnost přípravků obsahujících tea tree oil, určených pro povrchové použití proti kandidóze je podporována schopností ničit "in vitro" organismy rodu "Candida".  Při léčbě mírného akné se přípravek s 5 % tea tree oilu ukázal srovnatelný účinek jako 5% benzoylperoxid, byť nástup účinku byl pomalejší. V jiné studii z roku 2007 byl 5% gel při statisticky významných výsledcích srovnatelný s placebem.  Existují omezené výzkumy, které ukazují, že tea tree oil může mít povrchový účinek proti virům, zvláště proti herpesvirům (opar, plané neštovice, pásový opar apod.).  Jedna studie ukázala, že tea tree oil v 5% roztoku je in vitro účinnější než komerční přípravky proti svrabu.

Použití proti blechám.

Tea tree oil se již dlouho používá jako metod účinného přírodního boje proti blechám, přímou aplikací na srst psů, koní a ovcí nebo přidáváním do vody při koupeli. Použití u koček mělo za následek poškození jejich zdraví, v některých případech i smrt. To proto, že si kočky olizují srst a požívají tak olej na ní nanesený.  Podle National Animal Poison Control Center je používání oleje u psů spojováno s hypotermií, svalovou slabostí, poruchou pohybové koordinace, třesem, změnami chování a paralýzou. Byla publikována zpráva, kde měly tři kočky klinické příznaky a jedna kočka zemřela poté, co u nich byl aplikován tea tree oil.

Bezpečnost.

U malého množství lidí se vyskytuje alergická kontaktní dermatitida jako reakce na kontakt kůže s tea tree oilem. V italské studii 725 pacientů byla testována aplikace neředěného oleje a roztoků o koncentraci 1 % a 0,1 %. V případě neředěného oleje se u přibližně 6 % pacientů objevilo podráždění kůže. U 1% roztoku pozoroval dráždivou reakci pouze jediný pacient (ze 725). Roztok 0,1 % nevyvolal reakci u žádného ze 725 pacientů. Alergické reakce mohou být způsobovány různými oxidačními produkty, které vznikají při expozici oleje světlu a/nebo vzduchu.  Vnější aplikace neředěného oleje a/nebo nevhodně vysoké dávky jsou spojovány s toxickými účinky, včetně smrti, u koček a dalších zvířat.  Zpochybněná případová studie publikovaná v The New England Journal of Medicine shrnula, že "opakovaná povrchová expozice levandulovému a tea tree oleji pravděpodobně způsobila prepubertální gynekomastii" (abnormální zvětšení prsů) u tří chlapců. Studie zahrnovala jen tři osoby a jedinou společnou složkou použitou u chlapců ve studii byla levandule. Zatímco ve všech třech případech šlo o použití produktů obsahujících levandulový olej, pouze jeden chlapec užíval produkt, který obsahoval tea tree oil. Ve všech případech vymizela gynekomastie během několika měsíců.  Používání produktů obsahujících levandulový olej a tea tree oil bylo v té době přerušeno. Ve stejném listu byly publikovány výsledky zkoumání buněčné kultury, ukazující, že oba esenciální oleje vykazují in vitro slabé estrogenní a antiandrogenní vlastnosti, nebyly však prováděny žádné testy in vivo. Výzkumníci dali také najevo, že ke gynekomastii mohly přispět i jiné složky produktů, nebo že svou roli mohla hrát i genetika. Poukázali též na to, že estrogenní nebo antiandrogenní aktivita byla hlášena také pro některé další běžně používané esenciální oleje, stejně jako pro některé potraviny, například mandle nebo arašídy, aniž by byl zmíněn nějaký případ prepubertální gynekomastie.  Při použití v koncentracích pod 4 % a zejména pod 1 % může tea tree oil selhávat v ničení bakterií a vytvořit evoluční tlak, který může vést k tomu, že se bakterie stanou méně citlivé na tea tree oil a také na některé antibiotika "in vitro".

Tea tree oil je černý až velmi světle hnědý esenciální olej čerstvé kafrové vůně. Získává se z listů kajeputu střídavolistého ("Melaleuca alternifolia"), jehož domovinou je severovýchodní pobřeží státu Nový Jižní Wales v Austrálii. Olej má vynikající vlastnosti pro použití v medicíně (včetně antiseptických a antimykotických účinků) a zřejmě také výborné kosmetické vlastnosti. Tea tree oil se obvykle používá zředěný, protože na čistý olej se často objevují nežádoucí reakce (i když podráždění mohou vyvolat i nižší koncentrace).

Tea tree oil, also known as melaleuca oil, is an essential oil with a fresh camphoraceous odor and a colour that ranges from pale yellow to nearly colourless and clear. It is derived from the leaves of the tea tree, "Melaleuca alternifolia", native to southeast Queensland and the northeast coast of New South Wales, Australia. The oil comprises many constituent chemicals and its composition changes if it is exposed to air and oxidizes.


Slabé řešení diferenciální rovnice.

Uvažujme diferenciální rovnici pro funkci formula_1 na oblasti formula_2 splňující homogenní Dirichletovské podmínky na hranici oblasti formula_3.  formula_4  kde formula_5 je lineární diferenciální operátor. Definujeme skalární součin  formula_6  a pak funkce, pro něž je integrál formula_7 konečný, a které splňují nulové okrajové podmínky, tvoří nekonečně-dimenzionální vektorový prostor formula_8. Existuje tedy vektorová báze formula_9 a libovolnou funkci z prostoru formula_8 lze vyjádřit jako lineární kombinaci bázových funkcí formula_11, přičemž platí-li pro nějakou funkci formula_12, že její skalární součin s libovolnou z bázových funkcí je nulový, pak funkce formula_12 je nulovým prvkem vektorového prostoru formula_8.  formula_15  To vede k definici slabého řešení formula_1, které místo původní diferenciální rovnice splňuje rovnici  formula_17  Slabé řešení je tedy definováno integrální rovnicí  formula_18  Existuje-li silné řešení, a je-li dostatečné hladké, pak je rovno slabému řešení.

Diskretizace slabého řešení.

Princip Galerkinovy metody spočívá v nahrazení nekonečně-dimenzionálního prostoru formula_8 jeho konečně-dimenzionálním podprostorem formula_20. Řešení formula_21 pak hledáme ve tvaru konečné řady formula_22, které splňuje slabou formulaci  formula_23  čímž dostáváme soustavu formula_24 lineárních rovnic pro formula_24 neznámých koeficientů formula_26  formula_27  Matice  formula_28 se z historických důvodů nazývá maticí tuhosti a vektor  formula_29  vektorem zatížení. Pro bázové funkce se používá označení testovací funkce.

Vztah slabého řešení a variačních úloh.

Je-li formula_30 symetrická bilineární forma, pak minimalizace funkcionálu formula_31 který je dán výrazem formula_32 je ekvivalentní hledání řešení formula_33 neboť formula_34 a tedy funkcionál nabývá minima pro formula_35, protože člen formula_36 je konstantní. Pokud diferenciální rovnice popisuje fyzikální systém mající potenciální energii, vyjadřuje funkcionál formula_37 energii systému.

Příklad.

Řešme rovnici formula_38 s homogenními okrajovými podmínkami formula_39. Rovnici přenásobíme testovací funkcí formula_40 splňující okrajové podmínky formula_41 a integrujeme na intervalu formula_42, dostáváme  formula_43  Integrací per partes pak dále upravíme levou stranu  formula_44  a díky tomu, že bázové funkce formula_40 splňují okrajové podmínky, dostáváme slabou formulaci problému  formula_46 která musí být splněna pro všechny testovací funkce. Zvolme bázové funkce ve tvaru formula_47 a řešení hledejme jako konečnou řady formula_48. Díky volbě bázových funkcí je matice tuhosti diagonální, neboť formula_49, kde formula_50 je Kroneckerovo delta. Vektor zatížení je formula_51. Pro koeficienty formula_26 tedy platí formula_53 a hledané řešení má tedy tvar formula_54

Metoda konečných prvků.

Metoda konečných prvků je zvláštním případem Galerkinovy metody, při které jsou jako testovací funkce použity funkce s kompaktním nosičem. Díky tomu je matice tuhosti řídká, v ideálním případě pásová, a při numerickém řešení soustavy rovnic lze s výhodou použít efektivní algoritmy. Výše uvedený příklad lze řešit metodou konečných prvků: interval formula_42 rozdělme na formula_24 intervalů a definujme bázové funkce formula_57  Pro jednoduchost uvažujme, že délka všech intervalů formula_58 je stejná, potom matice tuhosti je diagonální formula_59  Řešení opět hledáme ve tvaru konečné řady formula_60. Jednotlivé složky vektoru zatížení formula_61 lze sice v tomto jednoduchém případě řešit analyticky, ale v obecném případě je nutné použít numerickou integraci, což může platit i pro prvky matice tuhosti. V praxi se jak pro výpočet jednotlivých prvků vektorů zatížení, tak i jednotlivých prvků matice tuhosti, používají Gaussovy kvadraturní vzorce. Jedním z hlavních problémů metody konečných prvků je síťování (triangulace) oblasti, které v inženýrské praxi představuje často časově nejvíce náročnou část analýzy. Dvoudimenzionální sítě jsou obvykle tvořeny trojúhelníky nebo čtyřúhelníky, zatímco třídimenzionální sítě jsou obvykle tvořeny čtyřstěny nebo šestistěny. Výsledky automatického síťování třídimenzionálních oblastí často vyžadují manuální opravy výsledné sítě a proto se automatickému generovaní sítí věnuje od 70. let minulého století velké úsilí. Přesto zůstává automatické generace sítě stále nevyřešeným problémem. Je-li hranice vyšetřované oblasti křivočará, je aproximace oblasti polyhedronem zdrojem dalších nepřesností metody, proto se někdy uvažují křivočaré prvky, což je však v praxi velmi obtížné.  Dalším zdrojem chyb je numerická integrace použitá při výpočtu jednotlivých prvků vektoru zatížení a matice tuhosti i numerické chyby při vlastním řešení soustavy lineární rovnic s řídkou maticí, při níž se s ohledem na velikost matice často používají iterační metody (Jacobiho metoda, Gauss-Seidelova metoda aj.).

Odhad chyby metody.

Pro odhad chyby diskretizovaného řešení formula_62 má klíčový význam "Céaovo lemma" podle něhož pro funkce ze Sobolevova prostoru formula_63 existuje taková konstanta formula_64, že formula_65 Norma formula_66 je přitom definována pomocí skalárního součinu na prostoru formula_63  formula_68  Céanovo lemma říká, že i kdybychom znali přesné řešení formula_69 zkoumané diferenciální rovnice, na prostoru formula_70 bychom nenalezli lepší aproximaci řešení, než je právě formula_62.  Ve výše uvedeném případě uvažujme po částech lineární funkci formula_72, která aproximuje přesné řešení formula_69 ve všech uzlových bodech, tj. platí formula_74. Pro každý interval formula_75 lze pomocí Taylorova rozvoje psát  formula_76 formula_77,  kde formula_78 je nějaký bod v intervalu formula_79. Dosadíme-li za formula_80 koncový bod intervalu formula_81 a odečteme-li od sebe rozvoje přesného řešení formula_69 a jeho interpolaci formula_72, dostaneme  formula_84  kde formula_85 je nějaký bod v intervalu formula_75. Odečteme-li pak od sebe rozvoje přesného řešení formula_69 a jeho interpolaci formula_72 ve vnitřním bodu intervalu formula_80, dostaneme formula_90 Pro odhad chyby v normě formula_63 pak platí formula_92 kde formula_93 je největší z intervalů formula_75. Tento výsledek má fundamentální význam pro konvergenci, neboť říká, že s jemnější diskretizací (formula_95) se rozdíl přesného a diskretizovaného řešení zmenšuje. Céaovo lemma má pro "a priorní" odhad chyby velký význam rovněž z toho důvodu, že umožňuje místo aproximačních vlastností bázových funkcí vyšetřovat aproximační vlastnosti vektorových prostorů formula_70. Obecný odhad chyby založený na Céaově lemmatu lze pro některé speciální třídy úloh upřesnit

Aplikace na fyzikální problémy.

Galerkinova metoda, nejčastěji ve formě metody konečných prvků, se používá k numerickému řešení rovnice vedení tepla, rovnic popisujících gravitační, magnetický či elektrický potenciál, vlnové rovnici nebo rovnic mechaniky kontinua (např. Navierova–Stokesova rovnice). Historicky prvními úlohami, pro jejichž řešení byla použita Galerkinova metoda, byly výpočty pružnosti a pevnosti (např. vlastní kmity).

Průhyb nosníku.

Klasickou úlohou je průhyb nehomogenního nosníku proměnného průřezu. Je-li nosník délky formula_5 namáhaný příčným zatížením formula_98 na obou stranách vetknutý, platí pro průhyb formula_99 rovnice  formula_100,  kde formula_101 je Youngův modul pružnosti a formula_102 je kvadratický moment průřezu. Pro odvození slabého řešení definujme vektorový prostor funkcí splňujících zadané homogenní okrajové podmínky formula_103 a slabé řešení je pak definováno rovnicí formula_104, kde bilineární forma je dána předpisem formula_105 a vektor zatížení je formula_106 Ke stejné slabé formulaci bychom dospěli minimalizací funkcionálu formula_107 kde fyzikální význam prvního členu je potenciální energie vnitřních sil (energie napjatosti) a druhý člen představuje potenciální energii vnějších sil. Vzhledem k tomu, že vyšetřovaná rovnice je čtvrtého řádu, je na testovací funkce kladena podmínka spojitosti prvních derivací v celém intervalu. Při rozdělení oblasti na formula_108 intervalů lze jako testovací funkce použít kubické splinové funkce určené předpisem formula_109  Označíme-li délku intervalu formula_110 jako formula_111, pak testovací funkce jsou dány vztahy formula_112 Zajímavou vlastností diskretizovaného řešení je, že je-li nosník homogenní a průřez nosníku konstantní, pak diskretizované řešení nemá v uzlových bodech formula_113 žádnou diskretizační chybu.

Stacionární vedení tepla.

Stacionární vedení tepla v D-dimenzionální oblasti je popsáno rovnicí formula_114 Je-li prostředí homogenní a isotropní (tj. formula_115 je jednotková matice), přechází rovnice na tzv. Poissonovou rovnici formula_116 která je významná i v teorii potenciálu. Nejčastějšími okrajovými podmínkami jsou Dirichletova homogenní podmínka formula_117, jejíž fyzikálním významem je zadaná teplota na hranici oblasti, nebo homogenní Neumannova podmínka na normálovou derivaci formula_118, resp. formula_119 pro neisotropní prostředí, jejíž fyzikálním významem je nulový tepelný tok přes hranici oblasti (tj. tepelně izolovaná hranice). Přenásobením rovnice vedení tepla libovolnou testovací funkcí a použitím Greenovy formule (zobecněná integrace "per partes" ve více dimenzích) formula_120 dostaneme variační formulaci formula_121 Okrajové podmínky vyřešíme volbou vektorového prostoru testovacích funkcí: pro homogenní Dirichletovu podmínku zvolme formula_122 kde formula_123 značí vektorový prostor funkcí, pro něž je integrál formula_7 konečný, a integrál přes hranici oblasti ve slabé formulaci vymizí díky formula_125. V případě homogenní Neumannovy podmínky stačí volit vektorový prostor testovacích funkcí formula_126 a integrál přes hranici oblasti vymizí díky podmínce na nulový tepelný tok přes hranici. Díky tomu je podmínka na (normálovou) derivaci označována za přirozenou.  Slabé řešení stacionární rovnice vedení tepla je tedy formula_127 přičemž vektorový prostor formula_8 je určen předepsanými okrajovými podmínkami.

Bezsíťová Galerkinova metoda.

Obtíže při konstrukci výpočetních sítí vedly k rozvoji celé třídy tzv. bezsíťových metod. Tyto metody lze s výhodou uplatnit pro řešení problémů, kdy se zkoumaná oblast deformuje, např. úlohy s pohyblivou hranicí, šíření trhlin nebo simulace tavení. Typickým zástupcem bezsíťových metod je bezsíťová Galerkinova metoda, při níž je konečně-prvková síť nahrazena uzlovými body, se kterými jsou asociovány váhové funkce s omezeným nosičem. Diskretizované řešení se hledá ve tvaru formula_129 kde formula_130 jsou bázové funkce a formula_131 jsou neznámé koeficienty závislé na poloze. V jednodimenzionálním případě s lineární bází je formula_132 a bázové funkce jsou formula_133 a formula_134. Koeficienty formula_135 se získají minimalizací funkce formula_136 kde formula_137 jsou váhové funkce asociované s uzlovými body formula_113, jejichž počet je formula_108.

Historie.

Základy metody položil německý matematik Walter Ritz v práci zabývající se výpočtem vlastních kmitů pružné desky. Pro výpočet polohy uzlových bodů, tzv. Chladniho obrazců, použil variační metodu. Ritzův přístup záhy získal velký ohlas u ruských vědců, kteří metodu zobecnili. Ruský inženýr a konstruktér ponorek Ivan Grigorjevič Bubnov rozpoznal, že slabé řešení lze definovat i pro problémy, které nemají funkcionál energie. Metodu dále zobecnil Boris Grigorjevič Galjorkin, když ukázal, že podmínka ortogonality bázových funkcí není nutná.  Původní Ritzovu myšlenku obohatil Richard Courant, když navrhl hledat přibližné řešení variačního problému ve tvaru spojité lineární funkce na triangulované oblasti. S rozvojem výpočetní techniky pak nastal bouřlivý rozvoj metody konečných prvků, přičemž poprvé byl termín metoda konečných prvků použit v roce 1960.  Přestože k numerickému řešení diferenciálních rovnic se metoda konečných prvků (MKP) používala zejména v leteckém průmyslu již od padesátých let, teoretické studium MKP začalo až v polovině šedesátých let, kdy brněnský matematik Miloš Zlámal jako první dokázal konvergenci MKP a stal se tak světově uznávaným odborníkem.

Galerkinova metoda (často též Ritzova-Galerkinova metoda, dle přepisu z ruštiny Galjorkinova metoda) je postup používaný při řešení soustavy parciálních diferenciálních rovnic, jehož princip spočívá v nahrazení původní rovnice, tzv. silné formulace, její integrální formou, tzv. slabým řešením, a následnou diskretizací slabého řešení. Galerkinova metoda, která patří do třídy metod vážených reziduí, se stala základem metody konečných prvků. Ve dvacátých letech 20. století ji významně rozpracovali ruští vědci, zejména Ivan Bubnov a Boris Grigorjevič Galjorkin (také přepisován "Galerkin"), kteří navázali na práci německého matematika Walthera Ritze. Prudký vývoj pak od padesátých let zaznamenala Metoda konečných prvků zejména díky rozmachu výpočetní techniky. V současnosti je metoda konečných prvků nejpoužívanější metodou pro numerické simulace nejrůznějších fyzikálních problémů.

In mathematics, in the area of numerical analysis, Galerkin methods are a class of methods for converting a continuous operator problem (such as a differential equation) to a discrete problem. In principle, it is the equivalent of applying the method of variation of parameters to a function space, by converting the equation to a weak formulation. Typically one then applies some constraints on the function space to characterize the space with a finite set of basis functions.


Život.

Byl druhým synem Konráda I. Mazovského a jeho ženy Agafie, dcery Svjatoslava III. Volyňského. Roku 1233 obdržel od otce kujavské knížectví. V roce 1239 se oženil s Konstancií, dcerou Jindřicha II. Pobožného a věnem získal území Velkopolska. V následujících letech aktivně podporoval otcovu dobrodružnou politiku a v roce 1242 dobyl Gdaňsk.  V roce 1247 zemřel Kazimírův otec, který odkázal většinu území Kazimírovu staršímu bratrovi Boleslavovi. S tím Kazimír nesouhlasil, a proto na Boleslava útočil. Ten v následujícím roce na jaře nečekaně zemřel bez potomků. Po bratrově smrti připadlo Mazovsko mladšímu Kazimírovu bratrovi Zemovitu I.. Kazimír ovšem využil zmatků a od Mazovska odtrhl Dobřiň.  V roce 1250 se Kazimír pokusil navázat mírové vztahy se svými baltskými sousedy. Jeho snaha nebyla podporován Řádem německých rytířů, který měl papeže na své straně. Plán selhal a Kazimír v zájmu zajištění severní hranice svého území apeloval na templáře, kteří se usadili v Lukowu. To se podařilo v roce 1263, kdy se vztahy s Řádem německých rytířů urovnaly.  Když v roce 1253 papež Innocenc IV. přiznal krakovskému knížeti Boleslavovi a Kazimírovi Podlašské vojvodství, počali tam jako první šířit křesťanství.  Mezitím Kazimír čelil dalším problémům. V roce 1258 se Boleslav Pobožný spojil s Vartislavem III. Pomořanským. Prohlásiv, že Kazimír dostal území Velkopolska od Jindřicha Pobožného neprávem, zahájil útok proti Kazimírovi. Útok se nezdařil, ale Boleslav se nevzdal. Následujícího roku se spojil s Boleslavem V. Stydlivým (Kazimírovým bratrancem), Zemovítem Mazovským a Danielem Haličským a uspěl. Kazimír ztratil Velkopolsko i Sieradz. Mírová jednání byla obtížná a vyžadovala nový útok proti Kazimírovi v roce 1261. Kazimírův syn Lešek II. Černý využil oslabení svého otce a nárokoval si dědictví; poté obdržel od Zemovíta Sieradz.  Kazimír I. Kujavský zemřel 14. prosince 1267 a byl pochován v katedrále ve Włocławeku.

Manželky a potomci.

1. manželství ∞ 1233 Hedvika (okolo 1218 – okolo 1235), podle některých historiků dcera Vladislava Odonice Velkopolského.<br>2. manželství ∞ 1239 Konstancie Vratislavská († 23. únor 1257) 3. manželství ∞ 1257 Eufrosina Opolská († 1292)

Kazimír I. Kujavský ( Kazimierz I kujawski, 1211 – 14. prosince 1267, Inowrocław) byl kníže kujavský (1233–1267), velkopolský (1239–1261), sieradzký (1247–1261), lenčický (1247–1267) a dobřiňský (1248–1267) z dynastie Piastovců.

Casimir I of Kuyavia () (c. 1211 – 14 December 1267) was a Polish prince and a member of the House of Piast. He was Duke of Kujawy since 1233, ruler over Ląd from 1239-1261, ruler over Wyszogród since 1242, Duke of Sieradz from 1247-1261, Duke of Łęczyca since 1247, and Duke of Dobrzyń since 1248.


Historie.

Po bitvě na Kosově poli v roce 1389, kdy bylo srbské vojsko značně oslabeno. Vytrvávající a po dlouhou dobu nerozhodný boj si vyžádal řadu obětí a podobně jako v případě Bitvy u Mohácse byl poslední překážkou pro Turky v postupu na sever. V následujících letech proto ztratilo Srbsko velkou část svého území a postupně se dostávalo pod nadvládu Osmanské říše. Hlavní město Smederevo bylo obsazeno Turky v červnu 1459, což znamenalo na téměř 350 let konec srbské nezávislosti.

Vznik.

V roce 1804 využil vnitřní krize Osmanské říše obchodník s dobytkem jménem Karađorđe Petrović (černý Jiří). Původně na jaro připravované povstání vypuklo pod jeho vedením již v únoru. Po řadě bojů vytvořil na území bývalého bělehradského pašalíku vládu nezávislou na sultánovi. Vzhledem k tomu, že Osmanská říše se potýkala s mnohem významnějšími domácími i zahraničními problémy (např. napoleonské války), nebyla s to proti srbským vzbouřencům zasáhnout. Ozbrojené povstání, jehož cílem bylo vybudovat stát na vládě v Cařihradu nezávislý, bylo proto úspěšné. Mělo po dlouhou dobu charakter otevřeného náboženského střetu mezi pravoslavným a muslimským obyvatelstvem dnešního Srbska (ještě na počátku 19. století byla nemalá část obyvatelstva dnešního Srbska muslimského vyznání).

Průběh.

Roku 1812 se Turkům podařilo Srbsko obsadit a Karađorđe uprchl do vyhnanství. Již následující rok však vypuklo další povstání, vedené jedním z vojenských velitelů prvního povstání Milošem Obrenovićem. Obrenović byl v řadě směrů mnohem schopnější, než Karađorđe. Se sultánem vyjednával o podmínkách uzavření příměří a budoucím postavení Srbska v řámci impéria. To tak bylo vyhlášeno autonomním knížectvím. Přestože byla tato autonomie zpočátku poměrně malá a omezená, postupně se především díky obratným tahům Miloše Obrenoviće začala rozšiřovat. Nakonec si Turci zachovali právo na nevelký roční poplatek a kontrolu nad 6 městy a 2 pevnostmi. V roce 1829 se tedy Srbské knížectví stalo autonomní částí Osmanské říše. O rok později získala vláda v Bělehradě pravomoci i v oblasti školství a daní.  Ekonomický a společenský rozvoj státu byl velmi omezen a spočíval především na zahraniční pomoci dalších států (např. Ruska, či Rakouska). Většina obyvatelstva se živila chovem dobytka a jen postupně přecházela na klasické zemědělství. Počet obyvatel se v Srbsku velmi rychle zvyšoval; zatímco na začátku existence knížectví dosahoval téměř půl milionu, v roce 1841 dosahoval již 832 tisíc.  Srbské obyvatelstvo bylo negramotné a rozvoj školství byl v první polovině 19. století jen velmi pozvolný. V první dekádě vlády Miloše Obrenoviće se v celé zemi nacházelo jen šestnáct škol; učitelé z nich byli především původem z Rakouska a Uher. V roce 1808 byla v Bělehradě otevřena tzv. Velika škola a v roce 1835 v Kragujevaci první gymnázium.  V 30. letech si srbské knížectví prošlo několika vnitřními politickými krizemi. Zostřil se spor o moc mezi panovníkem a ostatními příslušníky srbské politické elity. Skupina tzv. ustavobranitelů se pokusila o omezení moci hlavy státu a přenesení řady pravomocí na jiné orgány (např. skupštinu). Přestože tak byla sepsána velmi moderní a pokroková ústava, inspirovaná podobnými dokumenty v západních zemích, nebyla nakonec knížetem Milošem přijata. Dlouhou dobu se tak diskutovalo o tom, jak má nová srbská ústava vypadat a jaké v ní má mít panovník postavení. Problém nakonec vyřešila osmanská vláda; v roce 1839 vydal sultán "hatišerif", ve kterém se panovník musel podřídit tzv. radě (sovjetu) doživotně volených a pouze sultánovi odpovědných osob. Tento požadavek Miloš nechtěl akceptovat a tak se rozhodl abdikovat.  Po krátké vládě Milošova syna Michala Obrenoviće byl k moci povolán syn zakladatele srbského státu Alexandr Karađorđević.  Během revolučního roku 1848 nedošlo v Srbsku k žádným ozbrojeným střetům, incidentům, či politickým turbulencím. V zemi stále chyběla početná inteligence, která by měla jasný politický program a mohla představovat početnou opozici. Taková skupina se zformovala v jižních Uhrách, v oblasti dnešní Vojvodiny a spolupracovala s chorvatským národním hnutím. Uherská vláda přesto čas od času označovala Srbsko jako nebezpečnou oblast, ve které by se mohla zrodit panslavistická a protiuherská fronta. Kníže Alexandr se obával, že by rozšíření nepokojů na jih od uherských hranic mohlo ohrozit i jeho postavení, a proto vzbouřence v jižních Uhrách příliš nepodporoval.  Roku 1858 se Obrenovićové se vrátili na trůn. Téměř 80letý Miloš Obrenović zemřel roku 1860, jeho syn Michal při své druhé vládě roku 1867 dosáhl úplné nezávislosti na Turecku a rozšíření území Srbska směrem na jih. Do srbských rukou se tak dostal Niš, dnes třetí největší srbské město.  Druhá polovina 19. století bylo obdobím ekonomického i kulturního rozvoje země. Četná města v celém Srbsku (např. Valjevo, Bělehrad, Kragujevac, Kraljevo, Čačak) byla přestavěna a modernizována. Byly odstraněny staré turecké čtvrti, jejichž obyvatelstvo bylo většinou mnohonárodnostního složení (ze všech národů Osmanské říše). Ve městech se postupně vytvářela inteligence. Nastupující generace studovala mnohdy v zahraničí a měla tak k dispozici kvalitní vzdělání, které chybělo jejím předchůdcům. Tito lidé se uplatnili především ve státní správě, kde byla po odbornících veliká poptávka. Nahradili předchozí, mnohdy negramotnou či jen částečně gramotnou generaci. Většina z nich souhlasila s poměry v Srbsku, nebyli to však všichni. Určitá část srbské inteligence se během svého pobytu v zahraničí (především v Rusku) seznámila s idejemi radikálních demokratů a přijala radikálně-liberální či rovnou socialistické myšlenky.  Během Berlínského kongresu v roce 1878 bylo Srbské knížectví (stejně jako Černá Hora a Rumunsko) mezinárodně uznáno nezávislým státem. Jeho politické ambice však začaly sahat dál, na další oblasti, které mohlo Srbskou potenciálně získat. Přidělení Bosny a Hercegoviny Rakousko-Uhersku vyvolalo na srbské politické scéně bouřlivou reakci, která neměla daleko k vyhlášení války Rakousku.

Zánik.

Po Michalovi Obrenovićovi nastoupil na trůn jeho synovec jako kníže Milan Obrenović II., který prohlásil roku 1882 Srbsko královstvím a byl korunován jako král Milan I.

Vládci (knížata).

"Dynastie Obrenovićů" "Dynastie Karađorđevičů" "Dynastie Obrenovićů"

Srbské knížectví (Srbsky: "Кнежевина Србија, Kneževina Srbija ") byl nejdříve autonomní a později nezávislý stát na Balkáně vzniklý z části Osmanské říše během Srbské revoluce v letech 1804-1825, mezinárodně uznané bylo v roce 1878 a zaniklo vyhlášením Srbského království v roce 1882.

The Principality of Serbia ( / "Kneževina Srbija") was a semi-independent state in the Balkans that came into existence as a result of the Serbian Revolution, which lasted between 1804 and 1817. Its creation was negotiated first through an unwritten agreement between Miloš Obrenović, leader of the Second Serbian Uprising, and Ottoman official Marashli Pasha. It was followed by the series of legal documents published by the Porte in 1828, 1829 and finally, 1830 — the Hatt-i Sharif. Its "de facto" independence ensued in 1867, following the expulsion of all Ottoman troops from the country; its independence was recognized internationally in 1878 by the Treaty of Berlin. In 1882 the country was elevated to the status of kingdom.


Biografie.

Ja'el Na'im se narodila 6. února 1978 v Paříži francouzským a tuniským sefardským židovským rodičům. Když jí byly čtyři roky, její rodina se přestěhovala do Ramat ha-Šaron v Izraeli, kde strávila zbytek svého dětství. V izraelské armádě sloužila jako sólistka orchestru Izraelského vojenského letectva. Svou pěveckou kariéru začala rolí v muzikálu "Les Dix Commandements" („Desatero přikázání“) a její první sólové album "In a Man's Womb" (natočené v Los Angeles spolu s Kamilem Rustamem) vyšlo v roce 2001. Ve filmu Harrisonovy květy ("Harrison's Flowers") nazpívala píseň "You Disappear" od Bruna Coulaise. Ve svých počátcích byla známa jednoduše jako Ja'el. Nazpívala rovněž duet s izraelskou zpěvačkou Din Din Aviv s názvem "Mašmaujot".  Na'im se spojila s bubeníkem Davidem Donatienem a za dva roky nahráli celkem třináct písní, které se objevily na jejím druhém albu, které nese název "Ja'el Na'im", vydaném 22. října 2007 vydavatelstvím Tôt ou tard. Písničky jsou ve francouzštině, angličtině a hebrejštině. Album si získalo uznání kritiků a v žebříčku hodnocení francouzských alb se umístilo na jedenáctém místě již týden po svém vydání. Její styl je popisován jako částečně folkový a jazzový s tajemnými a evokujícimi slovy a jemným a úmyslně nakřáplým hlasem.  V lednu 2008 se její píseň "New Soul" objevila v reklamě na laptop MacBook Air od společnosti Apple. Píseň pro tuto kampaň vybral sám ředitel společnosti Steve Jobs. Díky internetovým nákupům ve Spojených státech píseň debutovala v žebříčku Billboard Hot 100 v týdnu 16. února 2008 na 9. místě, což bylo poprvé co se její píseň dostala do nejlepší desítky a díky čemuž se stala první Izraelkou, která se kdy dostala do nejlepší desítky písní ve Spojených státech. Následující víkend se píseň New Soul dostala ještě o dvě příčky výš na sedmé místo. Tato píseň byla také soundtrackem k filmu House Bunny.

Ja'el Na'im (hebrejsky: יעל נעים, * 6. února 1978, Paříž, Francie) je izraelsko-francouzská zpěvačka a textařka. Ve Spojených státech se stala známou v roce 2008 poté, co společnost Apple použila její píseň "New Soul" v reklamní kampani pro notebook MacBook Air. Úspěch této písně z ní udělal první izraelskou zpěvačku, která se dostala do žebříčku deseti nejúspěšnějších písní. V prestižním americkém žebříčku Billboard Hot 100 dosáhla sedmého místa.

Yael Naim (, born 6 February 1978 in Paris, France), is an Israeli-French singer-songwriter. She rose to fame in 2008 in the US after her hit single "New Soul" was used by Apple in an advertising campaign for its MacBook Air. The song peaked at No. 7 on the "Billboard" Hot 100. In 2013, the French government made her a knight of the.


Životopis.

Pocházel ze starobylého šlechtického rodu Lytteltonů, který v různých liniích a obdobích užíval též jméno Lyttleton nebo Littleton. Byl jediným synem 9. vikomta Cobhama, měl čtyři mladší sestry. Z nich Viola Lyttelton (1912–1987) byla manželkou 5. vévody z Westminsteru. Studoval v Etonu a poté absolvoval práva v Cambridge. Od roku 1933 sloužil v armádě a za druhé světové války bojoval ve Francii. Po válce se v řadách Konzervativní strany snažil zapojit do politiky, ale nedostal se do Dolní sněmovny. Po otci zdědil v roce 1949 rodové tituly a vstoupil do Sněmovny lordů. Několikrát navštívil Nový Zéland, jehož problematice se předkové věnovali již v 19. století. V letech 1957–1962 byl generálním guvernérem a vrchním velitelem na Novém Zélandu, kde získal značnou popularitu mimo jiné díky svým sportovním aktivitám. Po návratu do Británie byl lordem nejvyšším hofmistrem Spojeného království (1967–1972), tuto funkci převzal po svém švagrovi 5. vévodovi z Westminsteru.  V letech 1963–1974 byl lordem místodržitelem v hrabství Worcestershire (již předtím zde byl smírčím soudcem a zástupcem místodržitele). Získal Řád sv. Michala a sv. Jiří (1957) a Viktoriin řád (1972). Od roku 1964 byl rytířem Podvazkového řádu a v letech 1972–1977 řádovým kancléřem. Mimo jiné byl v letech 1972–1977 kurátorem Národní portrétní galerie.  S manželkou Elizabeth Makeig-Jonesovou měl osm dětí, čtyři syny a čtyři dcery. Současným představitelem rodu je jejich druhorozený syn Christopher Charles Lyttelton, 12. vikomt Cobham (* 1947). Rodovým majetkem a dodnes trvalým sídlem je zámek "Hagley Hall" (Worcestershire) z 18. století (panství patří rodu od roku 1565).

Charles John Lyttelton, 10. vikomt Cobham ("Charles John Lyttelton, 10th Viscount Cobham, 10th Baron Cobham, 7th Baron Westcote, 7th Baron Lyttelton of Frankley, 13th Baronet Lyttelton of Frankley") (8. srpna 1909, Londýn, Anglie – 20. března 1977, Londýn, Anglie) byl britský šlechtic, politik a dvořan. Patřil ke staré šlechtické rodině, během své kariéry byl generálním guvernérem na Novém Zélandu (1957–1962) a nejvyšším hofmistrem (1967–1972).

Charles John Lyttelton, 10th Viscount Cobham, (8 August 1909 – 20 March 1977) was the ninth Governor-General of New Zealand and an English cricketer from the Lyttelton family.


Životopis.

Harley se narodil v Knoxville v Illinois, ale vyrůstal v Orland Parku v Illinois. Má bratra Nathana a sestry Megan a Gabrielu. Poté co odmaturoval na Carl Sandburg High School nastoupil na Southern Illinois University Carbondale a Univerzita Illinois v Urbana Champaign, kde studoval historii a divadlo.

Kariéra.

Od roku 2002 do roku 2006 hrál Foxe Craneho v mýdlové opeře americké stanice NBC "Passions". Poté získal hlavní roli Aquamana v televizním pilotu stanice The CW k seriálu "Aquaman" (nebo Mercy Reef), ale seriál nakonec nebyl vybrán stanicí do vysílací sezony. Jako Oliver Queen se objevil v seriálu "Smallville", ale později v roce 2008 se do seriálu vrátil jako jedna z hlavních rolí. V roce 2008 si také zahrál ve filmu "Red Canyon", který se natáčel v Utahu.  Po Smallville získal roli v seriálu "Doktorka Emily" ale seriál byl zrušen po první řadě. Hostující role získal v seriálech "Chuck", "Castle na zabití" nebo "Doktorka z Dixie". Roli Patricka Osbourna získal v seriálu stanice ABC "Pomsta". V únoru 2014 získal hlavní roli Tima, po boku Anny Camp, v pilotním dílu seriálu "Damaged Goods", ale seriál si stanice do svého vysílání nevybrala. V březnu 2014 získal vedlejší roli v druhé řadě dramatu stanice ABC "Mistresses". V listopadu převzal roli Adama Newmana v mýdlové opeře stanice CBS "Mladí a neklidní", roli hrál do září 2016. V roce 2016 bylo oznámeno, že získal jednu z hlavních rolí v seriálu stanice NBC "Tohle jsme my". Za roli získal se svými kolegy cenu Screen Actors Guild Award v kategorii nejlepší obsazení.

Osobní život.

V roce 2003 začal chodit s herečkou Lindsay Korman, se kterou se seznámil na natáčení seriálu Passions. V listopadu 2003 se zasnoubili a v květnu 2004 proběhl malý ceremoniál. V červenci 2004 se jim narodila dcera Isabella Justice. V květnu 2012 Lindsay zažádala o rozvod.  V roce 2014 začal chodit s herečkou Chrishell Stause a v červenci roku 2016 se zasnoubili. Dvojice se vzala 28. října 2017. V listopadu 2019 zažádal o rozvod.

Justin Scott Hartley (* 29. ledna 1977, Knoxville, Illinois, Spojené státy americké) je americký herec. Nejvíce se proslavil rolí v mýdlové opeře "Passions" (2002–2006), v seriálu "Smalville" (2006–2011), v mýdlové opeře "Mladí a neklidní" (2014–2016). Také hrál v seriálu "Pomsta". V roce 2016 získal roli v seriálu stanice NBC "Tohle jsme my". Za roli získal nominaci Critics' Choice Television Awards v kategorii nejlepší seriálový herec ve vedlejší roli (drama).

Justin Scott Hartley (born January 29, 1977) is an American actor. He is known for his television roles that include Fox Crane on the NBC daytime soap opera "Passions" (2002–2006), Oliver Queen/Green Arrow on The CW television series "Smallville" (2006–2011), and Adam Newman on the CBS daytime soap opera "The Young and the Restless" (2014–2016) which earned him an Emmy nomination. Hartley appeared in the recurring role of Patrick Osbourne in the third season of the television series "Revenge". Since 2016, he has starred in the NBC drama series "This Is Us", for which he was nominated for the Critics' Choice Television Award for Best Supporting Actor in a Drama Series.


Počátky dynastie.

Po celou dobu turecké nadvlády, která trvala od roku 1389, kdy proběhla nešťastná bitva na Kosově poli, přecházela mezi Srby legenda, že po čtyři sta letech přijde ten, kdo Turky vyžene. Byla to srbská legenda, ale jak se chýlila doba, Turky zneklidňovala stále více. Zřejmě cítili, jak pod jejím vlivem sílí odpor Srbů. A tak dokonce Srbům zabíjeli novorozené chlapce. Zakladatel dynastie Karađorđe se proto podle legendy narodil potajmu v dutém stromě a tím ho matka zachránila před jistou smrtí. Přesné datum není známo, odvozuje se od toho, že se při narození tohoto muže zjevilo na obloze velké světlo. I proto ho později mnoho lidí považovalo za vyvoleného.

První srbské povstání.

Počátkem 19. století v Srbsku došlo k dvěma významným povstáním proti Osmanské nadvládě. První vypuklo v roce 1804 jako následek dlouhodobých nepokojů, které vyvolávalo kruté prosazování slábnoucí turecké moci na svých balkánských teritoriích. Vůdcem povstání se stal obchodník s dobytkem a bojovník Đorđe Petrović (1762-1817), který byl Turky nazýván Kara Đorđe (Černý Jiří) a stal se zakladatelem vládnoucí dynastie Karađorđevićů. Jeho povstalecké oddíly se z několika set mužů rozrostly na tisíce a porážely turecké řadové jednotky, které se stále více omezovaly pouze na udržení městských pevností a po řadě bojů vytvořil na území bývalého bělehradského pašalíku vládu, nezávislou na sultánovi. Turci se dál snažili Karađorđa buď zabít, nebo alespoň podplatit a nabízeli mu poklady. Úspěchy povstání však zmařily výsledky bukurešťského míru a Karađorđe v roce 1813 uprchl do Rakouska.

Zrada Miloše Obrenoviće.

V Rakousku se ale roku 1817 nechal se přesvědčit, že je třeba potajmu se vrátit do Srbska a připravit a posílit rodící se další povstání společně s knížetem Milošem Obrenovićem. Ten však byl mezitím Turky za svoji účast v protitureckém hnutí omilostněn a také měl jiný plán na osvobození Srbska, který spočíval ve smírnějším postupu proti Turecku. Charismatický a v národě oblíbený vojevůdce Karađorđe Petrović však do těchto záměrů nezapadal a velmi se příčil Istanbulu. Sultán přikázal knížeti Milošovi Obrenovićovi, aby Karađorđeho zabil, ten ho ale nemohl a nedokázal zabít a tak úkol svěřil Nikolovi Novakovićovi. Ten úkol vykonal a dne 13. července 1817 Karaďordeho zabil. Společně s kumpány mu usekl hlavu a tu na znamení loajality Miloš Obrenović poslal do Istanbulu (nikdy se už do Srbska nevrátila).  Nikola Novaković, který vlastní rukou usekl Karađorđovi hlavu, se později utopil a jeho rod se v Srbsku považuje dodnes za prokletý. Miloš Obrenović sice vládl nějaký čas Srbsku, ale syna mu zabili v puči sami Srbové. Ti se dodnes jako národ stydí za to, že utlačovatelům, Turkům, Srb vydal Srba.

Podruhé na trůně.

Potom co v roce 1815 vypuklo druhé srbské povstání, které svým rozsahem a úspěšnosti nezaostávalo za povstání prvním, vedené Milošem Obrenovićem vedly srbské vítězné akce k mírovému jednání s Turky. Obrenović dosáhl svého uznání dědičným srbským knížetem ze strany Turků.  Již následující rok však vypuklo další povstání, tentokrát úspěšnější. Bylo vedené jedním z vojenských velitelů prvního povstání Milošem Obrenovićem, které tentokrát definitivně vymanilo zemi z osmanského područí. Srbsko bylo vyhlášeno autonomním knížectvím v rámci Osmanské říše, jejíž moc však byla silně omezena. I přesto se ale jednalo o velkou vzpruhu pro srbský národ. Osmané si pouze zachovali právo na nevelký roční poplatek a kontrolu nad 6 městy a 2 pevnostmi. Miloš Obrenović byl nucen abdikovat v roce 1839 a po krátké vládě jeho syna Michala Obrenoviće byl k moci povolán syn zakladatele srbského státu Alexandr Karađorđević. Roku 1858 se však role vyměnily a Obrenovićové se vrátili na trůn. Téměř 80letý Miloš Obrenović zemřel roku 1860, jeho syn Mihailo při své druhé vládě roku 1867 dosáhl úplné nezávislosti na Turecku a rozšíření území Srbska směrem na jih.

Potřetí na trůně.

V roce 1889 je však nucen abdikovat. Po něm nastupuje jeho syn Alexandr I. Obrenović. Počátek jeho vlády doprovázely jeho nápady vládnout autoritativně a také sňatek s prostou vdovou, kterou byla Draga Mašínová. Krále v té době zaměstnávaly politické problémy v zemi.  Jelikož manželka prince Mirka byla vnučkou Alexaxdra Konstantinoviće a jeho ženy, srbské královny Anky Obrenovićové, bylo ustanoveno srbskou vládou, že se Mirko stane srbským korunním princem, protože manželství Alexandra Obrenoviće a jeho ženy Dragy zůstávalo bylo bezdětné.  Z obecného hnutí odporu se zformovala organizovaná skupina, která naplánovala atentát na panovnický pár. V roce 1903 byla tedy v Srbsku krvavým pučem sesazena a vyvražděna nepopulární královská dynastie Obrenovićů v čele s králem jímž byl Alexandr I. Obrenović, upřednostňujících prorakouskou politiku a k moci se dostal rod Karađorđevićů, který zaujímal protirakouské pozice. Karađorđevićové měli zřejmě zásluhu na vyvraždění Obrenovićů, který provedla organizace Černá ruka.  Po atentátu na Alexandra a Dragu ztratil Mirko šanci pro nástup na srbský trůn, ovšem v roce 1911 se stal členem společnosti Černá ruka, která usilovala o sjednocení Srbů na Balkáne, ale i předtím zabila srbského krále Alexandra I. a jeho ženu Dragu.  Dynastie Obrenovićů však skončila neslavně. Po Milanovi II., který prohlásil Srbsko královstvím, nastoupil na trůn Alexandr II. Jeho vládu poznamenaly skandály kolem královny Dragy, rozené Lunjevica, vdovy po ing. Mašínovi, a královská rodina byla nakonec vzbouřenci roku 1903 vyvražděna. Následně se již potřetí na trůn vrátili Karađorđevićové, reprezentováni nyní králem Petrem I. Ten žil téměř celý život po vyhnání svého otce Alexandra ve francouzském exilu, získal vysoké hodnosti ve francouzské armádě, zúčastnil se bosenského povstání a byl ženat s dcerou černohorského knížete Nikoly Zorkou. Za jeho panování Srbsko zažívalo velký hospodářský a kulturní rozkvět. I přesto ale zemi tížily mnohé spory, hlavně s Bulharskem, se kterým Srbsko svedlo válku v polovině 80. let 19. století. Nová generace politiků, umělců a společnost vůbec se zaměřila na Anglii a Francii a odpoutala se od Německa a Rakouska.

Žijící členové rodu.

Uvedeny nejsou princezny.  Příslušníci mladší vedlejší větve. Potomci prince Arsena (bratr Petra I.) a jeho syna prince-regenta Pavla:

Dynastie Karađorđevićů (, někdy Karadjordjevićové) nebo jen Karađorđevićové byla vládnoucí dynastií v Srbsku v letech 1806-1813, 1842-1858 a 1903-1918 a později v letech 1918–1941 v Království Srbů, Chorvatů a Slovinců resp. Království Jugoslávie. Za zakladatele dynastie je považován Karađorđe Petrović vůdce prvního srbského povstání proti Osmanské říši, který zemřel roku 1817. Po jeho smrti se dostala k moci v Srbsku dynastie Obrenović a od této doby vedla dynastie Karadjordjevićů krvavý boj o vládu s dynastií Obrenovićů. Až roku 1903 po vyvraždění královské rodiny se stali (opět vládci) králi Srbska. Dynastie trůn oficiálně ztratila roku 1946, když se komunistická strana dostala v Jugoslávii k moci, ale již od roku 1941 byla v exilu kvůli nacistické okupaci. Král Petr II. nikdy neabdikoval.

The Karađorđević (, Karađorđevići / Карађорђевићи, ) is a Serb dynasty, founded by Karađorđe Petrović, the "veliki vožd" ("grand leader") of Serbia in the early 1800s during the First Serbian Uprising. The relatively short-lived dynasty was supported by the Russian Empire and was opposed to the Austria-Hungary-supported Obrenović dynasty. After Karađorđe's assassination in 1817, Miloš Obrenović founded the House of Obrenović. The two houses subsequently vied for the throne for several generations. Following the assassination of Alexander in 1903, the Serbian Parliament chose Karađorđe's grandson, Peter I Karađorđević, then living in exile, for the throne of the Kingdom of Serbia. He was duly crowned as King Peter I, and shortly before the end of World War I, representatives of the three peoples proclaimed a Kingdom of the Serbs, Croats and Slovenes with Peter I as sovereign. In 1929, the kingdom was renamed Yugoslavia, under Alexander I, the son of Peter I. In November 1945, the throne was lost when the League of Communists of Yugoslavia seized power, during the reign of Peter II.


Výchova a vzdělání.

Ibrahím byl jako dítě křesťanských rodičů (Řeků) z Pargy unesen piráty a prodán jako otrok do paláce v Manise, kde byl vzděláván a na vládu připravován şehzade (korunní princ) Sulejman. Ibrahím konvertoval, dá-li se to o dítěti říci, k islámu. Spřátelili se a Ibrahím spolu s ním na tomto Osmanském dvoře dostal vynikající islámské a turecké vzdělání a díky svému talentu a píli se stal polyglotem a polyhistorem. Ibrahím byl výjimka z pravidla „poturčenec horší Turka“: jeho vztahy ke křesťanům i západním byl vcelku vstřícný.

Kariéra.

Ibrahím paša byl první velkovezír Osmanské říše designovaný Suleimanem I. Nádherným. Roku 1523, nahradil Piri Mehmeda pašu, jenž byl jmenován roku 1518 ještě Sulejmanovým otcem předcházejícím sultánem Selim I, a tento úřad zastával 13 let. Dosáhl takové úrovně moci a vlivu, jež je srovnatelná jen s hrstkou velkovezírů Osmanské říše. Kromě ostatních funkcí a titulů se stal i seraskerem - nejvyšším velitelem vojsk. Jeho moc byla skoro tak veliká jako sultánova. Své rodiče našel a přestěhoval k sobě do Istanbulu. Oženil se se sultánovou sestrou Hatice [hatydže] a tím se stal Damatem - členem dynastie (zetěm). Měli spolu tři děti: syna Mehmeta Šaha a dcery Hanim a Fülane.

Konec.

Ibrahím paša byl pravděpodobně obětí intrik a vzrůstajícího vlivu haseki Hürrem Sultan, zvláště kvůli podpoře şehzade (korunního prince) Mustafy, nástupce a nejstaršího žijícího sultánova syna s Mahidevran. Hürrem Sultan chtěla, aby se na trůn dostal její syn a Ibrahím byl pro to asi největší překážkou. Oficiální záminkou bylo, že si Ibrahím během tažení proti perské Safíovské říši přisvojil titul sultána. Ibrahím paša byl popraven roku 1536 a jeho majetek byl konfiskován. Şehzade Mustafa byl později obžalován ze zrady a uškrcen na rozkaz svého otce 6. října 1553.  Sulejman později velmi hořce litoval, že dal Ibrahíma popravit. Svou lítost vyjadřoval v básních a začal se stranit vládních povinností.

V médiích.

Postava Ibrahíma se výrazně objevuje v celosvětově populárním seriálu Velkolepé století.

Pargali Ibrahím paša (1493 nebo 1494, Parga – 1536, Istanbul;, v překladu Ibrahím paša z Pargy) byl druhý velkovezír Osmanské říše za sultána Sulejmana I..

Pargalı Ibrahim Pasha ("Ibrahim Pasha of Parga"; c. 1495 – 15 March 1536), also known as Frenk Ibrahim Pasha ("the Westerner"), Makbul Ibrahim Pasha ("the Favorite"), which later changed to Maktul Ibrahim Pasha ("the Executed") after his execution in the Topkapı Palace, was the first Grand Vizier of the Ottoman Empire appointed by Sultan Suleiman the Magnificent.


Historie.

Dne 2. října 1792 Národní konvent odhlasoval vytvoření Výboru pro všeobecnou bezpečnost jakožto nástupce Vyšetřovacího výboru Ústavodárného národního shromáždění a Dohlížecího výboru legislativy. Bezpečnostní výbor se poprvé sešel 17. října 1792 a měl zpočátku 30 členů, z nichž byla každé dva měsíce polovina nově zvolena. Výbor zasedal v Hôtel de Brionne nedaleko Tuilerijského paláce.  Hora obvinila výbor z nedostatečného boje s protivníky Revoluce a proto požádala 21. ledna 1793 o jeho kompletní rekonstrukci. Montagnardi v něm poté rychle získali vliv. Po ovládnutí Bezpečnostního výboru jej využívali k boji se svými politickými oponenty.  S vyčleněním Výboru pro veřejné blaho z Bezpečnostního výboru dne 6. dubna 1793 získali montagnardi další exekutivní orgán. To vedlo ke zintenzivnění boje mezi girondisty a montagnardy. Girondisté prosazovali v Národním konventu vznik speciálních komisí, jako např. Komise Dvanácti, s cílem zbavit oba výbory jejich hlavních kompetencí. Opatření Bažiny ale zůstala neúčinná, neboť její poslanci byli po lidovém povstání od 31. května do 2. června 1793 zbaveni moci. Bezpečnostní výbor byl po pádu girondistů reorganizován a jakobíni upevnili svou moc.  Od 14. září 1793 měl Bezpečnostní výbor 12 členů, kteří byli až do thermidorského převratu (27. července 1794) každý měsíc nově voleni:  Těchto dvanáct členů řídilo výbor v období Teroru. Scházeli se každý večer a jednou týdně diskutovali o politické situaci se členy Výboru pro veřejné blaho.  Bezpečnostní výbor byl nyní zodpovědný za policejní a soudní orgány. Byl oprávněn podávat žaloby na falšovatele asignátů, sledovat bezpečnost státu a bojovat proti agentům cizích zemí. Kromě toho také kontroloval prosazování zákonů a organizoval nebo vedl všechny hlavní procesy proti skutečným nebo domnělým nepřátelům Revoluce.  Podle zákona o podezřelých osobách ze 17. září 1793 pověřil Výbor pro všeobecnou bezpečnost revoluční výbory pařížských sekcí vytvořením seznamů podezřelých osob, kteří by svým jednáním nebo vztahy nebo ústně či písemně vyjádřenými názory mohli být uznáni za přívržence tyranie, feudalismu a nepřátele svobody. To zahrnovalo všechny bývalé šlechtice a jejich příbuzné, kteří trvale neprokázali svůj závazek k revoluci a rovněž všechny reemigranty, kteří se vrátili zpět do Francie. Zatykače musela podepsat většina členů Výboru pro bezpečnost a stejně tak propuštění vězně muselo schválil nejméně šest členů.  V listopadu 1793 se Výbor pro bezpečnost rozdělil do čtyř regionálních oddělení Paříže (sever a severovýchod, jihovýchod, západ a centrum) po třech členech. Zákonem ze dne 4. prosince 1793 převedl Národní konvent na Bezpečnostní výbor dohled na sekční revoluční výbory, potvrdil mu policejní moc a vedení kontaktních osob v Paříži a v provinciích.  Poté, co Výbor pro veřejné blaho v dubnu 1794 založil vlastní policejní oddělení pro trestní stíhání zneužití úřadu v oblasti veřejné správy, došlo kvůli překrývání kompetencí k závažným neshodám mezi oběma výbory. Konflikt zesílil také proto, že Maximilien Robespierre veřejně napadl André Amara a Marca Vadiera, přesvědčené ateisty a obhájce odkřesťanštění, a prosazoval Kult Nejvyšší bytosti.  Zákon z 22. prairial roku II (10. června 1794) zesílil teror a zvýšil počet poprav nevinných obětí. Veřejné mínění dalo toto osobně za vinu Robespierrovi. Tím se téměř všichni členové Výboru pro bezpečnost, kteří se sami obávali trestu smrti gilotinou, přiklonili na stranu nepřátel Robespierra a připravili jeho pád 9. thermidoru II.  Thermidoriáni rozhodli 29. července 1794 nahrazovat čtvrtinu členů obou výborů vždy každý měsíc. Pravomoci Bezpečnostního výboru však zůstaly a výbor se stal hlavním výkonným orgánem. Dohlížel na policii a předkládal obžalované (včetně bývalých členů Výboru pro bezpečnost) nově zřízenému revolučnímu tribunálu. Svou činnost Výbor pro všeobecnou bezpečnost ukončil dne 26. října 1795 současně s rozpuštěním Národního konventu. V období Direktoria jej nahradilo ministerstvo policie.

Výbor pro všeobecnou bezpečnost (francouzsky "Comité de sûreté générale") byl exekutivní orgán Národního konventu během Velké francouzské revoluce. Jeho pravomoci se týkaly zajištění vnitřní bezpečnosti státu. Největšího vlivu dosáhl spolu s Výborem pro veřejné blaho během Hrůzovlády. Existoval v letech 1792-1795.

The Committee of General Security () was a French parliamentary committee which acted as police agency during the French Revolution that, along with the Committee of Public Safety, oversaw the Reign of Terror.


Život.

Narodil se jako Cyril Budniewicz roku 1937 v Moskvě, během vrcholu Velké čistky. Jeho otec, podpraporčík Vysoké důstojnické školy, byl krátce po narození syna zatčen a odsouzen na 8 let v pracovním táboře. Již dříve byl zatčen dědeček, který byl inženýr a bývalý menševik. Cyrilova matka, Natalia Wilderová, překladatelka a literární vědkyně, absolventka literárního institutu Maxima Gorkého v Moskvě, se poté v roce 1939 provdala za polského komunistického aktivistu Zygmunta Modzelewskiho, který až do roku 1937 žil v exilu ve Francii. I on však byl v letech 1937–1939 byl podroben represím a uvězněn v Sovětském svazu.  Po propuštěni z gulagu a vypuknutí německo-sovětské války Zygmunt Modzelewski působil v komunistickém Svazu polských vlastenců. Od roku 1944 byl v Moskvě velvyslancem komunistického polského Výboru národního osvobození a v roce 1947 se stal ministrem zahraničních věcí Polské lidové republiky. Cyryl Budniewicz dostal příjmení adoptivního otce a začal používat jméno Karol Modzelewski. V roce 1941 navštěvoval školu pro ruské politické exulanty v Gorkém u Moskvy. V roce 1945 odešel do Polska, teprve pak se začal učit polštinu. V roce 1954 zemřel jeho adoptivní otec Zygmunt Modzelewski, který byl od roku 1951 zbaven politického vlivu.  V roce 1954 též absolvoval střední školu a téhož roku začal studovat historii na univerzitě ve Varšavě. Zde se setkal se skupinou mladých historiků, jako byli, mimo jiné, Jacek Kuroń, Andrzej Garlicki, Andrzej Krzysztof Wróblewski, Krzysztof Pomian či Teresa Monasterská, s níž se zapojil v roce 1956 do studentského hnutí revisionistů. V jeho rámci byl zodpověden za kontakty s mladými dělníky. V roce 1959 absolvoval na Varšavské univerzitě, jako student Alexandra Gieysztora. V letech 1962–1964 působil jako asistent a doktorand na Ústavu dějin varšavské univerzity.  V březnu 1957 vstoupil do vládnoucí Polské sjednocené dělnické strany. V roce 1964 byl spolu s Jackem Kuroněm vyloučen ze strany, pak také ze Svazu socialistické mládeže. V reakci na vyloučení oba napsali „otevřený dopis straně“, ve kterém kritizovali politickou linii komunistické strany a navrhovali změny. Po tomto kroku byl vyloučen z doktorského studia a vyhozen práce. Nakonec byl v roce 1965 odsouzen k 3,5 letům vězení. Po dvou letech a pěti měsících ve vězení byl podmínečně propuštěn, dne 3. srpna 1967. V březnu 1968 se zúčastnil studentských protestů, za což byl v roce 1969 znovu odsouzen ke 3,5 letům vězení. Propuštěn byl v září 1971.  V letech 1972–1983 byl zaměstnán v Ústavu dějin hmotné kultury Polské akademie věd ve Vratislavi. V roce 1974 získal doktorát na základě práce „Hospodářská organizace Piastovského státu“ a o čtyři roky později získal doktorát za práci věnovanou raně středověké Itálii.  V roce 1980 vstoupil do Nezávislých samosprávných odborů „Solidarita“. Modzelewski byl dokonce autorem názvu této organizace.  Byl členem prezidia Mezitovárního výboru svazů Dolního Slezska. Po vyhlášení stanného práva 13. prosince 1981 byl internován. V září 1982 byl oficiálně zatčen a obviněn z pokusu o svržení komunistického režimu. 6. srpna 1984 byl propuštěn na amnestii.  V roce 1989 byl pozván na dvouměsíční sérii přednášek na Collège de France, ale bylo to zamítnuto z politických důvodů. Ve stejném roce, v souvislosti se změnami ve společnosti, se však vrátil ke své vědecké práci.  Do roku 1992 pracoval v Ústavu dějin Polské akademie věd, v roce 1990 získal titul profesora.  V letech 1992–1994 byl zaměstnán v Ústavu dějin na univerzitě ve Vratislavi. Od roku 1994 působil jako profesor v Ústavu dějin na univerzitě ve Varšavě. Stal se členem Polské akademie věd, v prosinci 2006 byl jmenován jeji viceprezidentem. Působil též ve Varšavské vědecké společnosti.  V letech 1989-1991 byl zvolen ve Vratislavském vojvodství za senátora, a to v prvním funkčním období Senátu Třetí Polské republiky. Založil politickou stranu "Solidarność Pracy", později se stal čestným předsedou strany "Unia Pracy". V roce 1995 ukončil svoji činnost v polské politice, ale stále ji komentuje a občas do ní i zasahuje: V roce 2005 byl například členem volební komise Włodzimierze Cimoszewicze v prezidentských volbách.  V roce 1998 mu byl, společně s Jackem Kuroněm, udělen Řád bílé orlice.  Kromě mnoha vědeckých prací, Karol Modzelewski napsal v roce 2013 autobiografii pod názvem upomínajícím na Majakovského (("Клячу истории загоним" (Левый марш)): "Zajeździmy kobyłę historii: wyznania poobijanego jeźdźca" (Zaženem dějin klisny!: vyznání potlučeneho jezdce).

Karol Cyryl Modzelewski (23. listopadu 1937 Moskva – 28. dubna 2019 Varšava) byl polský historik, medievalista, profesor humanitních oborů, opoziční aktivista během Polské lidové republiky, senátor prvního období, Rytíř Řádu Bílého orla.

Karol Cyryl Modzelewski (23 November 1937 – 28 April 2019) was a Polish historian, writer, politician and academic of Russian origin, one of the leading figures of the democratic opposition in the Polish People's Republic from the 1960s to the 1980s.


Raný život a vzdělání.

Pappé se narodil v Haifě, v Izraeli, židovským rodičům německého původu, kteří uprchli před nacistickou perzekucí ve 30. letech. Ve věku 18 let byl odveden do Izraelských obranných sil a sloužil v Golanských výšinách během Jomkipurské války v roce 1973. V roce 1978 promoval na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě a v roce 1984 získal doktorát z historie na Oxfordské univerzitě pod vedením Alberta Houraniho a Rogera Owena. Jeho dizertační práce se stala jeho první knihou, "Britain and the Arab-Israeli Conflict".

Akademická kariéra.

Pappé byl v letech 1984 až 2006 docentem na Katedře dějin Středního východu a na Politologickém oddělení univerzity v Haifě. Od roku 1993 do roku 2000 byl akademickým ředitelem Výzkumného ústavu míru v Givat Haviva a předsedou Institutu Emila Toumy pro palestinská studia.  Pappé odešel z Izraele v roce 2007, aby se ujal svého jmenování v Exeteru, poté co jeho podpora bojkotu izraelských univerzit vedla prezidenta Haifské univerzity k vyzvání k jeho rezignaci. Pappé řekl, že pro jeho „nevítané názory a přesvědčení“, považoval „život v Izraeli stále těžší a těžší“. V rozhovoru pro katarské noviny vysvětloval své rozhodnutí takto: „Byl jsem na své univerzitě bojkotován a došlo k pokusům o moje propuštění ze zaměstnání. Každý den dostávám od lidí výhružné telefonáty. Nejsem vnímán jako hrozba pro izraelskou společnost, ale moji lidé si myslí, že jsem buď šílený, nebo že jsou mé názory irelevantní. Mnoho Izraelců také věří, že pracuji jako žoldnéř pro Araby.“

Případ Katz.

Pappé veřejně podporoval diplomovou práci studenta Haifské univerzity Teddyho Katze, která byla obhájena s vyznamenáním, podle které se Izrael dopustil masakru v palestinské vesnici Tantura během války v roce 1948, na základě rozhovorů s arabskými obyvateli vesnice a s izraelským veteránem operace. Ani izraelští, ani palestinští historici, dříve nezaznamenali žádnou takovou událost, kterou Meyrav Wurmser popsal jako „smyšlený masakr“, ale podle Pappého byl „příběh Tantury vyprávěn již dříve, již v roce 1950... Objevuje se v pamětech haifského prominenta, Muhammada Nimr al-Khatiba, který několik dní po bitvě zaznamenal palestinské svědectví.“ V prosinci 2000 byl Katz zažalován za urážku na cti veterány Alexandronské brigády a poté, co bylo vyslechnuto svědectví, stáhl své obvinění z masakru. O dvanáct hodin později své odvolání odvolal. Během soudu, právníci zastupující veterány poukázali na údajné rozpory mezi Katzem nahranými rozhovory a popisy v Katzově práci.  Katz svou práci přepracoval a po soudním řízení byla univerzitou jmenována komise, která ji přezkoumá. Hodnocení revidované práce bylo velmi smíšené, ale celkově neobhájila. Pappé nadále brání Katze i jeho tezi. Tom Segev a další tvrdili, že v tom, co popsal Katz, jsou klady nebo špetka pravdy. Podle izraelského nového historika Bennyho Morrise „neexistuje jednoznačný důkaz masakru ve velkém měřítku v Tantuře, ale byly tam spáchány válečné zločiny.“

Politický aktivismus.

V roce 1999, Pappe se ucházel o hlasy ve volbách do Knessetu jako sedmý na spojené kandidátce Izraelské komunistické strany a Chadaše.  Po letech politického aktivismu podporuje Pappé ekonomické a politické bojkoty Izraele, včetně akademického bojkotu. Věří, že bojkoty jsou ospravedlnitelné, protože „izraelská okupace je dynamický proces a každým dnem se zhoršuje. Rada asociací univerzitních učitelů (Council of Association of University Teachers; AUT) si může vybrat, zda bude stát a nedělat nic, nebo být součástí historického hnutí podobného kampani proti apartheidu proti bílému supremacistickému režimu v Jihoafrické republice. Výběr této možnosti nás může posunout vpřed k jediné zbývající životaschopné a nenásilné cestě k záchraně Palestinců i Izraelců před hrozící katastrofou.“  V srpnu 2015, Pappe byl signatářem dopisu kritizující zprávy "The Jewish Chronicle" o propojení Jeremyho Corbyna s údajnými antisemity.

Kritika.

Knihy Ilana Pappého byly chváleny Avim Shlaimem, Walidem Khalidim, Richardem Falkem, Ellou Shohat, Nur Masalha a Johnem Pilgerem kromě dalších.  Mezi kritiky jeho práce patří Benny Morris (který popsal některé z Pappeova psaní jako „úplné výmysly“ a obvinil ho z nedbalé nebo nečestné práce), Efraim Karsh, Herbert London a Steven Plaut, jakož i profesoři Daniel Gutwein a Yossi Ben-Artzi z Haifské univerzity. Pappé odpověděl na tuto kritiku, odsoudil Morrise za to, že zastává „odporné rasistické názory na Araby obecně a zejména na Palestince“.  V roce 2012 "Časopis Palestinských studií" ("JPS") přeložil a zveřejnil dopis Ben-Guriona z roku 1937 poté, co pro-izraelská skupina pro monitorování médií CAMERA nahlásila chybu v článku, který Pappé napsal pro JPS, poté co je CAMERA informovala, že citace v článku byla nesprávně připsána Ben-Gurionovi. JPS nicméně uvedl, že přeložený dopis potvrdil, že bez ohledu na chyby v Pappého citaci, byl základní výklad dopisu poskytnutý Pappého článkem a knihou správný. CAMERA čelila poskytnutím původního, ručně psaného dopisu od Ben-Guriona, a obviňovala nejen z toho, že byla příslušná věta nesprávně přeložena, ale v článeku byl také nesprávně interpretován kontext tohoto dopisu.

Ilan Pappé (hebrejsky: אילן פפה, IPA: [iˈlan paˈpe]; * 7. listopadu 1954) je izraelský historik žijící v zahraničí a socialistický aktivista. Je profesorem na Vysoké škole sociálních a mezinárodních studií na Exeterské univerzitě ve Velké Británii, ředitelem Evropského střediska pro palestinská studia univerzity a spoluředitelem Exeterského centra pro etnopolitická studia.

Ilan Pappé (, ; born 1954) is an expatriate Israeli historian and socialist activist. He is a professor with the College of Social Sciences and International Studies at the University of Exeter in the United Kingdom, director of the university's European Centre for Palestine Studies, and co-director of the Exeter Centre for Ethno-Political Studies.


Životopis.

Spolu s některými bohatými přáteli z Yale, Trippe investoval do letecké linky jménem Colonial Air Transport. Zaujatý operováním v Karibiku Trippe vytvořil Aviation Company of the Americas. Společnost se sídlem na Floridě se stala nováčkem Pan Am. První let společnosti Pan Am se uskutečnil 28. října 1927, západně od Key West až do Hawany. Později Trippe koupil China National Aviation Corporation, poskytoval leteckou dopravu v Číně a stal se společníkem v Panagra. Ve třicátých letech se stal Pan Am první leteckou společností, která křížila Pacifik se slavnými hydroplány Clipper.  Trippe sloužil jako předseda a palubní velitel letecké linky. Pracoval tam dva roky, avšak poté přišla 2. světová válka a Trippe místo opustil. Akcionář Sonny Whitney nastoupil na místo po Trippeovi, ale Trippe se nakonec vrátil zpět. Juan to Whitneymu nemohl prominout dlouhou dobu. Jednou Trippe dokonce souhlasil, že se s Whitneyem setká a půjdou spolu na oběd ke smíření, ale krátce po opuštění své kanceláře v budově Chrysleru změnil názor a vrátil se do kanceláře.  Trippeova letecká společnost pokračovala expanzí po celém světě během 2. světové války. Pan Am byla jedna z mála leteckých společností, které nebyly dotčeny válkou.  Trippe je zodpovědný za několik inovací ve světě letecké dopravy. Firma věřící v myšlenku na cestu letadlem pro všechny. Trippe je počítán jako otec turistické třídy v leteckém průmyslu. Trippe rychle rozpoznal příležitosti, které představovaly tryskové motory a objednal několik Boeingů 707 a letadla McDonnell Douglas DC-8. Pan Am byla první společnost, která měla let proudovým letadlem v říjnu 1958. Letěla 707 z Idlewild International Aiport (nyní JFK) do Paříže. Nová proudová letadla dovolila Pan Am představit levnější jízdné s více cestujícími.  V roce 1965 se Trippe potkal s kamarádem jménem Bill Allen, který pracoval u Boeingu, kde se produkovalo o hodně větší letadlo než 707. Výsledkem byl Boeing 747 a Pan Am byl první zákazník.  Trippe původně věřil, že 747 budou určeny na přepravu nákladu a byly by nahrazeny rychlejšími nadzvukovými letadly, která pak byla modernější. Nakonec výroba nadzvukových linkových letadel se nedokázala uskutečnit kromě Concorde a Tupolev Tu-144 a 747 se stal ikonickou představou o mezinárodním cestovním ruchu.  Trippe zanechal vedení firmy Pan Am v roce 1968. Dále však navštěvoval setkání správních rad a udržoval kancelář v budově na Park Avenue. Jeho první nástupce Harold Gray odešel z vedení do výslužby brzy poté, co onemocněl rakovinou. Najeeb Halaby, další předseda, byl příliš agresivní a impulsivní a mnoho ředitelů propustil. Generál William Seawell byl další předseda v řadě. Trippe zemřel během jeho funkčního období v Los Angeles v roce 1981 a je pohřben na hřbitově Green-Wood v Brooklynu, New York.  V roce 1985 mu byla in memoriam udělena medaile Svobody prezidentem Spojených států Ronaldem Reaganem.  Ačkoli je to neuvěřitelné, Juan Trippe byl z jedné půlky Kubánec a z druhé severní Evropan. Jmenoval se po kubánském nevlastním otci jeho matky. Údajně Juan Trippe neměl rád své jméno a dokonce zvažoval, že si ho změní. Tato myšlenka ho naštěstí opustila – zjistil totiž, že mu jeho jméno nese určité výhody při vyjednávání v latinské Americe, protože lidé si mysleli, že byl Hispánec.  Jeho manželka Elizabeth "Betty" Stettinius Trippe (1904–1983) byla sestra Edwarda Stettinia Jr., který pracoval jako tajemník pro dva prezidenty Spojených států Franklina D. Roosevelta a Herryho S. Trumana. Elizabeth měla 4 děti Elizabeth ("Betsy"), John Terry, Charles White a Edward Stettinius Trippe.

Juan Terry Trippe (27. června 1899 – 3. dubna 1981) byl americký podnikatel a zakladatel Pan Am (Pan American World Airways). Narodil se v New Jersey, promoval v The Hill School v roce 1917 a poté studoval Yale University v roce 1921. Začínal pracovat na Wall Street, tato práce ho brzy přestala naplňovat. Po obdržení dědictví pracoval v New York Airways, letecké službě pro bohaté a mocné.

Juan Terry Trippe (June 27, 1899 – April 3, 1981) was an American commercial aviation pioneer, entrepreneur and the founder of Pan American World Airways, one of the iconic airlines of the 20th century. He was instrumental in numerous revolutionary advances in airline history, including the development and production of the Boeing 314 Clipper, which opened trans-Pacific airline travel, the Boeing Stratoliner which helped to pioneer cabin pressurization, the Boeing 707 and the Boeing 747 which introduced the era of jumbo jets (evolved from Air Force bombers, tanker and transport design, respectively). Trippe's signing of the 747 contract coincided with the 50th anniversary of Boeing, and he gave a speech where he explained his belief that these jets would be a force that would help bring about world peace.


Obsahové látky.

Listy kajeputu obsahují olej, který je proslulý svými antibakteriálními a fungicidními vlastnostmi. Mezi početné terpenoidní obsahové látky patří například terpinen-4-ol, pinen, cymen, cineol, thujen, terpinolen, sabinen, aromadendren, myrcen, α-phellandren, viridifloren, α-terpinen, α-terpineol, limonen, δ-cadinen, β-phellandren, globulol nebo viridiflorol.

Užití.

Kajeput střídavolistý byl Evropany objeven výpravou kapitána Cooka roku 1770. Tenkrát byl kajeput skutečně použit k přípravě čaje, proto se mu dodnes v anglicky mluvících zemích říká čajový strom, "tea tree". Botanik výpravy, Sir Joseph Banks, odvezl listy do Anglie k dalšímu studiu.  Roku 1923 provedl A. R. Penfold, ředitel Vládního muzea technologie a užitých věd v Sydney, analýzu silice z listů kajeputu a zjistil, že její antiseptické účinky jsou 13× silnější než fenol, v té době univerzální standardní desinfekční přípravek.  S každou další studií se ukazovaly další možnosti využití oleje k léčbě kožních plísní, diabetických gangrén, popálenin i k ošetření drobných oděrek a k aromaterapii. V současnosti je čajovníkový olej běžnou součástí mnoha domácích lékárniček, přidává se do kosmetických přípravků pro lidi i zvířata.

Pěstování.

Kajeput se v současnosti ve velkém pěstuje na plantážích. Vysazuje se 30–40 000 sazenic na hektar. Protože z 1 tuny listů se vydestiluje asi 10 l oleje, hektarový výnos je asi 150–200 kg oleje za rok. Rostliny z plantáží nemají tak aromatickou vůni jako divoce rostoucí stromy.  Kajeput se dá pěstovat i v Česku, není mrazuvzdorný, takže může být venku jen přes léto. Zimovat může v zimní zahradě. Rozmnožuje se semeny nebo řízky.  Ve své domovině je to velmi houževnatý strom, chovatelé ovcí ho dlouhou dobu považovali za úporný plevel.

Možná rizika.

Čajovníkový olej byl testován jako netoxický pro lidi, zatím ale neproběhly žádné studie o jeho bezpečnosti pro zvířata. V USA se vyskytlo několik případů otravy i smrti koček po umytí šampónem, který obsahoval čajovníkový olej. Brzy po aplikaci oleje se u nich objevily neurologické příznaky, jako je nekoordinovaná chůze, slabost, svalové křeče a zvracení. U některých zvířat došlo k nevratnému poškození jater a ledvin.  Čajovníkový olej se používá i jako přípravek proti vnitřním (červi) i vnějším (blechy) parazitům, opět bez jakýchkoliv klinických studií. Kromě vnitřních otrav popsaných výše se vyskytly i případy chemických popálenin na kůži koček ošetřených čajovníkovým olejem.  Čajovníkový strom obsahuje látky podobné ženskému hormonu estrogenu, které podporují vývin ženských znaků a potlačuje činnost mužských hormonů. Jeho pravidelné užívání může dokonce ovlivnit vývoj lidského organismu. Zjistili to vědci z endokrinologického oddělení univerzity v americkém Denveru. U tří chlapců ve věku čtyř, sedmi a deseti let pozorovali výrazné zvětšování prsů. Sledovaní pacienti vykazovali jinak normální hodnoty hormonů a byli celkově zdraví. Jediným společným prvkem byl pravidelný kontakt s kosmetickými přípravky obsahujícími olej čajovníkového stromu. Podobné účinky byly zaznamenány i při pokusech s levandulí. Po několikaměsíčním vysazení těchto přípravků nežádoucí příznaky opět zmizely.

Kajeput střídavolistý ("Melaleuca alternifolia" Cheel, 1924), spolu s dalšími druhy téhož rodu známý jako čajový nebo čajovníkový strom, je strom keřovitého vzrůstu, divoce rostoucí v močálech a mokřinách severovýchodního pobřeží Nového Jižního Walesu v Austrálii. S čajovníkem nemá nic společného, svůj název získal podle charakteristického tvaru "T" (odtud T-tree, později zkomolen na "tea" tree) je příbuzný blahovičníkům a myrtám.

Melaleuca alternifolia, commonly known as tea tree, is a species of tree or tall shrub in the myrtle family, Myrtaceae. Endemic to Australia, it occurs in southeast Queensland and the north coast and adjacent ranges of New South Wales where it grows along streams and on swampy flats, and is often the dominant species where it occurs.


Poloha.

Na východě odděluje Tennengebirge potok Lammerbach od vyššího a známějšího masivu Dachsteinu. Na západě tvoří hranici velké údolí řeky Salzach oddělující od sebe Tennengebirge a Berchtesgadenské Alpy, severní hranici pohoří vytváří opět potok Lammerbach, tentokráte zde rozděluje masiv s pohořím Salzkammergutberge. Dá se říci že na jihu hory Tennengebirge zakončuje dálnice A10.

Jeskyně.

Pohoří Tennengebirge je mimořádně bohaté na jeskyně. Zde jsou nejznámější z nich :

Prameny a vodopády.

Veškeré významnější prameny se nalézají na severním straně pohoří. Největší je pramen řeky Schwarzbach ("Černá řeka") blízko Oberscheffau. Další velké prameny jsou Infang Waterhöle blízko Unterscheffau / Kuchlbach a prameny Dachser a Tricklfall blízko městečka Abtenau. Zde se také poblíž nachází solné prameny Kochsalzquelle. Velká část krasových vod se přímo vlévá do potoka Lammerbach. Po většinu roku tyto prameny vykazují jen malé množství vody (kromě Schwarzbachu) nebo jsou dokonce vyschlé. Během tání sněhu nebo po delším dešti se hladina vody uvnitř hor zvedne a obrovské prameny se stávají aktivními. Oblast o rozloze asi 120 km2 je odvodňována pod zemí. Na povrchu se projevuje právě prameny. Během jednoho roku vyvřou prameny v pohoří Tennengebirge asi 200 000000000 litrů vody. To vychází zhruba na 30 litrů na každého člověka na planetě. Většina této vody v květnu pomáhá při formování silných vodopádů.

Turismus.

Pohoří Tennengebirge nabízí přechody celé náhorní planiny zpřístupněné hned několika značenými stezkami, jednou dokonce dálkovou trasou ("Tenngau Trekking Extrem"). Velkým nebezpečím při putování po náhorní plošině je nedostatek vody a mlha, která zobtížní orientaci. Pro horolezce je oblast také pravým rájem. Zejména vrchol Hochthron (také umělé zajištění) a jižní stěny masivu. V zimě je oblast náhorní plató ideální pro skialpinistické přechody.

Chaty.

K dispozici je zde mnoho horských chat. Nejnavštěvovanější chatou v pohoří je jednoznačně Heinrich-Hackel-Hütte, na jižním okraji hor, pro svou snadnou dostupnost.

Tennengebirge jsou pohořím nacházejícím se v Rakouských Alpách ve spolkové zemi Salcbursko u města Bischofshofen. Je to skalnatý hřeben, vedoucí ze severu na západ. Geograficky se hory zařazují do Východních Alp. Jde ó vápencovou náhorní plošinu o ploše 60 km2. Nad výškou 2000 m n. m. má plošina ještě rozlohu 37 km2. Od roku 1982 je oblast prohlášena za chráněnou. Vzhledem k velkému výskytu vápence se zde nalézá mnoho krasových útvarů - jeskyně, propasti atd. Na západě masivu nalezneme největší ledovou jeskyni na světě - Eisriesenwelt.

The Tennen Mountains () is a small, but rugged, mountain range in the Northern Limestone Alps, which lies in front of the Eastern Alps for its entire length. It is a very heavily karstified high plateau, about 60 km2 in area, with many caves. The range is located in Austria in the district of Salzburg near Bischofshofen.


Osobní život.

Vladimír Růžička se narodil v mostecké porodnici, ale vyrůstal v Litvínově. V deváté třídě na základní škole poznal svou budoucí manželku Evu (* 1962), která v té době bydlela v Meziboří. Po základní škole se vyučil elektrikářem a současně od šestnácti let začal hrát v československé nejvyšší hokejové lize. V devatenácti letech se oženil, vzápětí se jim narodila dcera Eva (* 1982) o sedm let později syn Vladimír (* 1989), který je rovněž hokejistou. Manželka Eva s ním prošla všechna angažmá, podporovala jej, když odmítl emigraci a NHL. Jako hráč si Růžička vydělal miliony korun ve Slavii i před tím v NHL, miliony bral i jako kouč a manažer v té době bohaté Slavie. Hokejové prostředí ovlivnilo život nejen Růžičkova syna, aktivního hokejisty, ale i dcery Evy – někdejší slávistický obránce Jan Novák byl až do roku 2008, kdy se po takřka deseti letech soužití rozešli, jejím partnerem. V roce 2012 se Eva seznámila s Lukášem Stránským, kondičním trenérem, kterého do Slavie přivedl právě její otec. V červenci 2015 se Růžička stal dědečkem, když se dceři Evě a Lukáši Stránskému narodil syn Lukáš. Růžičkova manželka Eva podlehla 20. února 2016 ve svých třiapadesáti letech těžké nemoci. V červnu 2017 se na zámku Červený Hrádek oženil s Marií Pavlovskou, 10. října 2017 se jim narodila dcera Lejla.

Hráčská kariéra.

Lední hokej začal hrát v pěti letech v přípravce v litvínovském klubu HC Chemopetrol. V severočeském městě prošel všemi mládežnickými kategoriemi a nastoupil za něj i ve svém debutu v první lize.  První zápas v extralize odehrál v roce 1979 proti HC Dukla Jihlava. V tomto zápase potvrdil pozici opory celého týmu a vstřelil svůj první gól. Úspěchy a mimořádné výkony ho provázely celou kariéru. Čtyřikrát vyhrál kanadské bodování ligy a pětkrát se stal nejlepším střelcem. V letech 1986 a 1988 získal Zlatou hokejku.  V roce 1987 odešel na dvouletou vojenskou službu do Trenčína a po jejím skončení v roce 1989 odešel do zámořské NHL. Byl prvním hráčem po revoluci, který do Ameriky odešel. Jeho prvním týmem byli Edmonton Oilers. Růžička odehrál za Edmonton Oilers jen 25 utkání v základní části, do playoff nezasáhl, díky tomu obdržel prsten pro vítěze Stanley Cupu, ale jeho jméno není vyryto na poháru. Po neúspěšném angažmá přestoupil do Boston Bruins a poté do Ottawa Senators. V obou týmech se mu celkem dařilo.  V roce 1994 se vrátil do Evropy. Nejprve odehrál několik utkání za švýcarský Zug, poté přestoupil do týmu HC Slavia Praha, kterému pomohl probojovat se do české hokejové extraligy. Ve slávistickém dresu pak působil až do konce své aktivní hráčské kariéry v roce 2000. Je členem Klubu hokejových střelců deníku Sport.

Reprezentační kariéra.

V reprezentaci poprvé nastoupil v roce 1983, kdy s týmem Československa získal stříbrné medaile na hokejovém mistrovství světa v Německu. Tento úspěch si zopakoval o rok později na olympijských hrách v Sarajevu. V roce 1985 pak přispěl k vítězství týmu na domácím mistrovství světa v Praze. Největším reprezentačním úspěchem pak jistě je, že jako kapitán dovedl tým ke zlatým olympijským medailím v Naganu 1998.

Loučení s hráčskou kariérou.

Definitivně se rozloučil se svou bohatou hráčskou kariérou v duelu vlastního Výběru s hvězdným Jágr Teamem. Zápas se odehrál dne 5. srpna 2000 ve vršovickém Edenu. Do svého výběru pozval bývalé spoluhráče a kamarády z reprezentace. V zápase si zahrál i jeho tehdy jedenáctiletý syn.  Sestavy:  Výběr Vladimíra Růžičky: Ladislav Blažek - Miloslav Hořava, Ľubomír Sekeráš, Antonín Stavjaňa, Jaroslav Špaček, František Procházka, František Kučera, Petr Kadlec - Vladimír Růžička ml., Vladimír Růžička st., Michal Sup - Martin Ručinský, Robert Reichel, Josef Beránek ml. - Viktor Ujčík, Zdeno Cíger, Ivo Prorok - Petr Rosol, Jiří Hrdina. Trenéři: Ivan Hlinka a Josef Beránek st.  Jágr Team: Roman Turek (31. Milan Hnilička) - Tomáš Kaberle, František Kaberle, David Volek, Roman Hamrlík, Michal Rozsíval, Martin Straka, Pavel Kubina, Václav Varaďa - Jaromír Jágr, Jan Hrdina, Václav Prospal - Milan Hejduk, Petr Sýkora, Patrik Eliáš - Radek Dvořák, Petr Nedvěd, Jan Hlaváč - Tomáš Vlasák, Pavel Patera, Martin Procházka. Trenéři: Richard Farda a Marian Jelínek.

Góly.

Za reprezentační tým Československa odehrál celkem 186 zápasů a vstřelil 107 gólů. Za reprezentaci samostatné České republiky pak 14 zápasů, ve kterých dal pět gólů.  V ligové soutěži vstřelil 431 gólů, součet se zásahy v národním týmu tedy činí 543 branek, což ho řadí na druhé místo historických tabulek a Klubu hokejových střelců za Milana Nového.  První ligový gól dal ve věku 16 let ve svém prvním ligovém startu Jiřímu Králíkovi po deseti sekundách pobytu na ledě.  Poslední gól pak dal z trestného střílení 21. listopadu 1999 proti Pardubicím.

Trenérská kariéra.

Po skončení aktivní hráčské kariéry se stal sportovní manažerem HC Slavia Praha. Ještě v roce 2000 převzal i post trenéra a posléze změnil funkci sportovní manažera na manažera generálního. Jeho práce brzy přivedla výsledky a v sezóně 2002/2003 získala Slavie extraligový titul. Druhý vybojoval jeho tým v sezóně 2007/2008. Ve Slavii byl nějakou dobu rovněž spolumajitelem, svůj podíl však prodal v průběhu sezony 2013/2014, na jejímž konci rovněž ohlásil konec ve funkci trenéra A-týmu a generálního manažera. Jako trenér působil u Slavie nepřetržitě od roku 2000 až do konce ročníku 2013/2014, kdy se přesunul k české hokejové reprezentaci. Ve Slavii však nadále působí jako konzultant a trenér mládeže.  V letech 2002–2004 byl Vladimír Růžička také asistentem trenéra české reprezentace. Poté, co se týmu v roce 2004 ujal Ivan Hlinka, opustil reprezentaci a věnoval se pouze své práci ve Slavii. Po Hlinkově tragické smrti v srpnu toho roku se však stal jeho nástupcem. Poprvé vedl český tým na Světovém poháru 2004, kde skončil v semifinále, když podlehl Kanadě 3:4. Trenérský vrchol zažil na světovém šampionátu ve Vídni v roce 2005, kdy s českými hokejisty získal zlatou medaili, první od tzv. „zlatého hattricku“ v letech 1999–2001. Následně se však vrátil pouze k práci v extraligovém klubu a post reprezentačního trenéra přenechal Aloisi Hadamczikovi.  Trenérem české hokejové reprezentace se stal opět 21. června 2008. V první sezoně se týmu nepodařilo postoupit do semifinále Mistrovství světa, v dalším roce obdobně dopadlo i české působení na olympiádě ve Vancouveru. Vladimír Růžička oznámil svůj odchod po skončení sezony 2009/2010, přitom na posledním turnaji, Mistrovství světa 2010, dovedl své svěřence k titulu mistrů světa.  Po Zimních olympijských hrách v Soči 2014 se stal nástupcem odstoupivšího Aloise Hadamczika; jeho smlouva má trvat do konce sezóny 2015/2016. Kvůli obvinění z přijímání finančních obnosů od rodičů za možnost, aby jejich děti hrály ve Slavii, ale 9. června 2015 odstoupil z pozice reprezentačního trenéra. Jeho svěřenci skončili na MS 2014 i 2015 shodně čtvrtí.  Krátce po skončení šampionátu 2015 podepsal desetiletou trenérskou smlouvu s extraligovým týmem Piráti Chomutov, kde se zároveň stal sportovním manažerem. Po sezóně 2018/2019, v níž Chomutov sestoupil do první ligy, se klub dohodl s Růžičkou na předčasném ukončení smlouvy. V srpnu 2019 se stal konzultantem prvoligové Kadaně. a v říjnu nastoupil do funkce jednoho ze dvou hlavních trenérů extraligového Mounfieldu HK.

Obvinění ze zpronevěry.

Při vyšetřování údajné úplatkářské aféry z let 2012 a 2013, kdy měl Růžičkovi, v té době hlavnímu trenérovi Slavie, předat podnikatel Miroslav Palaščák půl milionu korun, aby se jeho syn stal součástí prvního týmu, byl v roce 2016 Růžička obžalován z dvojnásobné zpronevěry. V září 2016 byl uznán vinným ze zpronevěry 500 tisíc Kč a následně nepravomocně odsouzen k peněžitému trestu ve výši 400 tisíc Kč; v případě neuhrazení měl nastoupit na 16 měsíců vězení. Růžička se proti rozsudku odvolal, ale pražský městský soud v lednu 2017 rozsudek pravomocně potvrdil a odvolání zamítl.

Souhrnné statistiky.

Jako hráč.

Extraliga: 17 sezon, 680 utkání (431 branek + 433 asistencí = 864 bodů)  NHL: 5 sezon, 233 utkání (82 branek + 85 asistencí = 167 bodů)  Reprezentace: 200 utkání (112 branek)  Mistrovství světa:  ZOH:  Individuální trofeje:

Jako trenér.

se Slavií Praha  s reprezentací  úspěchy s reprezentací

Statistiky reprezentace.

Celková bilance 200 utkání/112 branek

Vladimír Růžička (* 6. června 1963 Most) je český hokejový trenér a bývalý hokejový útočník. V letech 2004–2005, 2008–2010 a 2014–2015 působil jako hlavní trenér české hokejové reprezentace. Mezi lety 2000–2014 byl hlavním trenérem a generálním manažerem týmu HC Slavia Praha, se kterým v sezónách 2002/2003 a 2007/2008 získal extraligové tituly. V letech 2015–2019 byl trenérem klubu Piráti Chomutov, od roku 2019 je trenérem týmu Mountfield HK.

Vladimír Růžička (; born 6 June 1963) is a Czech ice hockey coach and former professional player. Růžička was twice named the top player in the Czechoslovak Elite League, and was on the gold medal team in the Ice Hockey World Championship in 1985 and 1998 Olympic Games. He also played 233 games in the National Hockey League (NHL). Since 2008, Růžička has been the head coach of both HC Slavia Praha and the Czech national ice hockey team.


Život a vojenská kariéra.

Willis Lee se narodil v malém městečku Natlee ve státě Kentucky. Roku 1908 dostudoval Americkou námořní akademii. Během dalších dvaceti let sloužil na řadě lodí a potom na pevnině jako výzbrojní inspektor. Zároveň reprezentoval americkou armádu i USA ve sportovní střelbě. Ve dvacátých letech byl velícím důstojníkem na třech torpédoborcích a posléze navštěvoval Námořní válečnou školu. Ve třicátých letech byl přeřazen k námořní cvičné divizi, velel lehkému křižníku "USS Concord". Na počátku roku 1942 byl povýšen do hodnosti kontradmirála a stal se asistentem náčelníka štábu velitele amerického námořnictva.  V srpnu 1942 byl kontradmirál Lee poslán do Pacifiku, aby zde velel divizi bitevních lodí. Se svou vlajkovou lodí "USS Washington" se úspěšně zúčastnil bitvy u Guadalcanalu v noci ze 14. na 15. listopadu 1942. V prosinci 1944 byl jmenován viceadmirálem a velitelem rychlých bitevních lodí Pacifické flotily.  V květnu 1945 byl vyslán do Atlantiku s pověřením velet speciální jednotce zabývající se vývojem metod boje s japonskými kamikaze. Během této služby podlehl 25. srpna 1945 srdečnímu záchvatu. Je pohřben společně se svou manželkou Mabelle Allen Leeovou (1894 – 1949) v 6. sektoru vojenského Arlingtonského hřbitova ve Washingtonu, D.C..

Willis Lee na olympiádě v Antverpách.

Willis A. Lee byl nejúspěšnějším sportovcem 7. olympijských her 1920. Všechny úspěchy však získal v soutěžích družstev; navíc sportovní střelba měla v Antverpách plných 21 disciplín.

Libovolná puška – 3 polohy – družstva.

70 závodníků ze 14 zemí tvořilo pětičlenná družstva pro závod, v němž se udělovaly dvě sady medailí – pro jednotlivce a družstva. Střílelo se vstoje, vkleče a vleže na vzdálenost 300 m. Účastnilo se i mladé Československo, které skončilo na předposledním místě. Vyhrál tým USA ve složení Morris Fisher, Carl Townsend Osburn, Dennis Fenton, Lloyd Spooner a Willis Lee, celkem dosáhl 4876 b., druhé skončilo Norsko, třetí Švýcarsko. Prameny neuvádějí pořadí Willise Lee v soutěži jednotlivců.

Vojenská puška – vstoje na 300 m – družstva.

Této soutěže se účastnilo celkem 15 zemí po pěti členech každého družstva. I v této soutěži bylo Československo předposlední, zvítězilo Dánsko s 266 body. Tým USA skončil druhý (255 b.) ve složení: Carl Townsend Osburn, Lawrence Adam Nuesslein, Lloyd Spooner, Willis Lee a Thomas Brown. Bronzovou medaili získalo Švédsko.

Vojenská puška – vleže na 300 m – družstva.

V této soutěži startovalo 15 pětičlenných družstev. Vítězné USA (289 b.) střílely v sestavě Carl Townsend Osburn, Lloyd Spooner, Morris Fisher, Willis Lee a Joseph Jackson. Za Američany skončila Francie, třetí bylo Finsko. Československo obsadilo 10. příčku.

Vojenská puška – vleže na 300 m a na 600 m – družstva.

Závodilo 14 družstev po pěti závodnících (Československo se zlepšilo na 8. místo). Zvítězil tým USA (573 b.) ve složení Joseph Jackson, Willis Lee, Gunnery Ollie Schriver, Carl Townsend Osburn a Lloyd Spooner. Druzí byli Norové, třetí Švýcaři.

Vojenská puška – vleže na 600 m – družstva.

V této soutěži střílelo 70 závodníků ze 14 zemí (Československo skončilo jedenácté). Zvítězily opět USA (Dennis Fenton, Gunnery Ollie Schriver, Willis Lee, Lloyd Spooner a Joseph Jackson), druhá byla Jihoafrická unie, třetí Švédsko.

Malorážka na 50 m – družstva.

V konkurenci 10 pětičlenných družstev opět dominovali střelci z USA (1899 b.) ve složení Lawrence Adam Nusslein, Arthur Rothrock, Willis Lee, Dennis Fenton a Gunnery Ollie Schriver. Druhé skončilo Švédsko, třetí Norsko.

Střelba na běžícího jelena – družstva.

V této soutěži se prezentovala jen 4 družstva (20 závodníků). Zvítězilo Norsko (178 b.) před Finskem, na USA zbyla bronzová medaile za 158 b. V týmu startovali Thomas Brown, Lawrence Adam Nusslein, Lloyd Spooner, Carl Townsend Osburn a Willis Lee.

Dvojstřel na běžícího jelena – družstva.

Mezi čtyřmi družstvy vyhrálo Norsko (343 b.), na USA zbylo poslední, čtvrté místo. USA s Willisem Lee mělo stejné složení jako v předchozí disciplíně.

Willis August Lee (11. května 1888, Natlee, Kentucky – 25. srpna 1945) byl admirál Námořnictva USA za druhé světové války a sportovní střelec. Na 7. letních olympijských hrách 1920 v Antverpách získal pět zlatých, jednu stříbrnou a jednu bronzovou medaili.

Willis Augustus "Ching" Lee Jr. (May 11, 1888 – August 25, 1945) was a vice admiral of the United States Navy during World War II. Lee commanded the American ships during the second night of the Naval Battle of Guadalcanal (November 14–15, 1942) and turned back a Japanese invasion force headed for the island. The victory ended Japanese attempts to reinforce their troops on Guadalcanal, and thus marked a turning point in both the Guadalcanal Campaign and the Pacific War itself.


Název.

Latinský název encykliky je totožný s jejím incipitem, jak je u církevních dokumentů zvykem, a je citací latinského překladu 1. listu Janova ve Vulgatě: Původní řecký text Nového zákona pak zní „ὁ θεòς ἀγάπη ἐστίν“ ("ho theos agapé estin").

Obsah.

Papež se v encyklice zaobírá pojmy "erós", "agapé" a "logos" a jejich vztahu k Ježíšovu učení. "Erós" a "agapé" představují v řečtině dva různé výrazy pro lásku: "agapé" je sestupující, povznášející láska, kdy se jeden dává druhému k dispozici; "erós" je stoupající, majetnická láska, vášeň, která od druhého něco žádá. Termín "logos" je v tomto kontextu překládán do češtiny jako "slovo", ale znamená také myšlení, projev, rozum, princip nebo smysl. V Janově evangeliu, kde se slovo "logos" vyskytuje, je označením pro druhou božskou osobu – božího Syna („Slovo“).  Encyklika popisuje obě formy lásky, "erós" i "agapé" jako samy o sobě dobré. Obě pocházejí od Boha, avšak "erós" může být degradován na pouhý sex, pokud není vyvážen křesťanskou spiritualitou. V přesvědčení, že obě formy lásky jsou dobré, pak papež následuje předchozí filosofickou, židovskou a teologickou tradici (Platón, Augustinus, Bonaventura), kterou v tomto bodě obvykle odmítají protestantští autoři.  První polovina encykliky analyzuje z filosofického hlediska význam pojmu láska. V úvahách o pojmu "erós" papež cituje mezi dalšími autory např. i Vergiliovy "Bukoliky": "„Omnia vincit amor“" („láska přemáhá všechno“), a dodává: "„et nos cedamus amori“" („a lásce podléháme i my“). Podobně cituje Nietzscheho, podle něhož křesťanství dalo "erótu vypít jed, který sice nezpůsobil jeho smrt, ale degradoval jej na pouhou neřest". Dále se encyklika odvíjí od rozboru lásky podle starozákonní Písně písní a pasáží z prvního listu Janova, podle které je encyklika nazvána, a dochází k závěru, že "erós" a "agapé" nejsou dvě rozdílné druhy lásky, ale pouze rozlišené části jediné lásky, která dává i dostává.

Deus caritas est (latinsky Bůh je láska) je první encyklika papeže Benedikta XVI. vydaná 25. ledna 2006, která se zabývá tématem křesťanské lásky.

Deus caritas est (), subtitled "De Christiano Amore" ("Of Christian Love"), is a 2005 encyclical, the first written by Pope Benedict XVI, in large part derived from writings by his late predecessor, Pope John Paul II. Its subject is love, as seen from a Christian perspective, and God's place within all love. Charity is one of the three theological virtues; and the other two (hope and faith) were treated in two successive encyclicals, one signed by Benedict ("Spe Salvi") and one written substantially by him but signed by his successor Pope Francis ("Lumen fidei"). This text begins with a reflection on the forms of love known in Greek philosophy—"eros" (possessive, often sexual, love), "agape" (unconditional, self-sacrificing love), "philia" (friendship)—and their relationship with the teachings of Jesus.