Biografie.

Frances byla dcerou "Waltera Stewarta", osobního lékaře anglické královny Henrietty Marie a vzdáleného příbuzného Stuartovců. Její rodiče prchli před Oliverem Cromwellem do Francie, kde se Frances v Paříži v roce 1648 narodila. Do Anglie přijela mladičká Frances za restaurace Stuartovců v roce 1662 jako dvorní dáma nové královny Kateřiny z Braganzy, jejíž svatby s králem Karlem II. se účastnila.  Svým půvabem na sebe Frances záhy obrátila pozornost dvora. Samuel Pepys napsal, že byla tím nejkrásnějším, co v životě viděl. Mezi její ctitele se kromě řady dalších zařadil i sám král, okouzlen její krásou, šarmem i vtipem, snad bylo pro něj důležité i to, že se vyhýbala jak politice, tak dvorským intrikám a netoužila získat moc; Frances ho však odmítla, nechtíc se stát jednou z řady milenek ženatého panovníka.  21. března roku 1667 se bez králova svolení provdala za králova bratrance čtvrtéto stupně, "Charlese Stewarta, 3. vévodu z Richmondu a Lennoxu" (1639–1672). Pro sňatek bez královského souhlasu se musela vzdálit královského dvora.  Nedlouho poté, v roce 1669 onemocněla neštovicemi. Král k ní ihned přijel a odpustil jí sňatek uzavřený bez jeho souhlasu. Po uzdravení se Frances vrátila na královský dvůr; již se nevyhýbala přízni krále, získala si však i náklonnost královny. Její manžel byl pověřen diplomatickou misí ve Skotsku a později v Dánsku, zatímco Frances zůstala v Anglii, starajíc se o jeho majetky. Vévoda zemřel v roce 1672 (rovněž na neštovice); jejich manželství zůstalo bezdětné. Koruna převzala jeho statky a vdově bylo přiznáno 1000 liber ročního důchodu.  Vévodkyně zemřela v roce 1702. Dědil po ní její bratranec "Alexander Stuart, 5. lord Blantyre".

Odraz v historii a umění.

Po vítězství Anglie ve válce s Holandskem v roce 1664 dal král razit pamětní medaile s postavou Británie a jako předlohu pro ni jmenoval Frances. Její tvář se později objevila na řadě dalších medailí, mincí i soch.  Byla několikrát portrétována oblíbeným dvorním malířem Petrem Lelym.  O neopětované lásce jejích ctitelů psal slavný básník John Dryden (1631–1700) v některých svých esejích.

Frances Teresa Stewart, vévodkyně z Richmondu a Lennoxu (8. července 1648, Paříž – 15. října 1702) byla anglická aristokratka, pověstná svou krásou (byla nazývána "La Belle Stuart" – "krásná Stuartovna"), která odmítla stát se milenkou anglického krále Karla II. Její tvář byla předlohou podoby tváře Britannie, idealizovaného symbolu Britských ostrovů.

Frances Teresa Stewart, Duchess of Richmond and Lennox (8 July 1647 – 15 October 1702) was a prominent member of the Court of the Restoration and famous for refusing to become a mistress of Charles II of England. For her great beauty she was known as "La Belle Stuart" and served as the model for an idealised, female Britannia.


Život.

Aimée se narodila v prosinci 1768 jako dcera bohatého francouzského majitele plantáží,"Henriho du Buc de Rivéry" (1748 – 1808) a "Marie Anne Arbousset-Beaufond" (1739 – 1811) v "Pointe Royale", na karibském ostrově Martinik. Sňatkem se stala osmou sestřenicí z manželovy strany pozdější císařovny Josefíny (z jejího prvního manželství s Alexandrem de Beauharnis, popraveným za revolučního teroru na udání).  Byla poslána na francouzský královský dvůr, aby se zde vzdělávala. Vracela se domů asi v červenci nebo srpnu roku 1788, když loď, na které cestovala, zmizela v mořích. Občas se objevuje domněnka, že byla unesena barbarskými piráty, možná byla zotročena alžírskými beji a poslána jako dárek do Konstantinopole Osmanskému sultánovi.

Valide a sultánka Nakşidil.

Domněnka o Aimée jako Valide sultánce Nakşidil v osmanském harému není založena na historických faktech.  Podle ní se Aimée stala manželkou osmanského sultána, přijala nové jméno Nakşidil a zprostředkovala sultánovi francouzské ideje. Právě její francouzský styl reforem měl způsobit jeho smrt v rukou janičářů, kteří s jeho novým stylem vlády nesouhlasili. Během vlády Abdulhamida I. ho naučila francouzsky a tím pádem jako první navštívil Francii jako ambasador. Selim III., syn Abdulhamida, který se později stal sultánem jako první začal vydávat francouzské noviny. Také pověřil Nakşidil, aby vyzdobila palác ve stylu rokoka, který byl v té době ve Francii populární.  Legenda o Aimée pokračuje tak, že přijala Islám, jak to bylo zvykem v harému. Ten ale přijala pouze pro svého manžela, v srdci byla stále katolička. Jejím posledním přáním bylo poslat pro kněze, aby jí dal poslední pomazání. Její syn s tím ale nesouhlasil a nenechal kněze vstoupit, až dokud neležela na posteli mrtvá. Její hrobka se nachází v Hagii Sofii.

Skutečnosti vyvracející legendu.

Podle tureckého historika Necdet Sakaoğlua, Nakşîdil Sultan byla původem z Gruzie.  Zatímco podle příběhů byla Aimée unesena v roce 1781 – není to pravda, ale mohlo by to odpovídat věku matky sultána Mahmuda II., který se narodil v roce 1785 – jiné příběhy zase uvádějí, že byla ve Francii se svou rodinou až do roku 1788. V tom případě by byla jen nevlastní matkou sultána Mahmuda II., protože jeho matka zemřela už v jeho dětství.  Žádný z těchto fiktivních příběhů nepochází z doby, kdy se tak stalo; nejstarší legenda je až z roku 1817. Údajně byla také Nakşidil v harému již od svých 2 let, což by vylučovalo skutečnost, že by to mohla být Aimée.

Aimée du Buc de Rivéry (4. prosince 1768 –?) byla francouzská dědička, která jako velmi mladá zmizela na moři. Kolují nepodložené pověsti, že byla unesena barbarskými piráty a prodána do harému jako konkubína a že byla tatáž osoba jako Sultan, Valide Sultan (matka královna) v Osmanské říši.

Aimée du Buc de Rivéry (4 December 1768 –?) was a French heiress who went missing at sea as a young woman. There is a legend that she was captured by Barbary pirates, sold as a harem concubine, and was the same person as Nakşîdil Sultan, a Valide Sultan (Queen Mother) of the Ottoman Empire; this has not been proven.


Linky.

Systém Lyonského metra se skládá ze čtyř linek A-B-C-D. Na mapách jsou barevně označeny.

Linky A a B.

Linka A ("Perrache - Laurent Bonnevay") a Linka B ("Charpennes - Part-Dieu") byly vybudovány metodou hloubením. Do provozu byly uvedeny 2. května 1978. Vlaky obou linek jezdí namísto ocelových kol po pneumatikách.  Linka B byla prodloužena do stanice "Jean Macé" 9. září 1981. V září 2000 byla prodloužena do stanice "Gerland". Otevření dalšího prodloužení linky do stanice "Oullins" je plánováno na rok 2013.  Prodloužení linky A do stanice "Vaulx-en-Velin La Soie" bylo otevřeno v roce 2007.  Do roku 2013 bude linka B plně zautomatizovaná stejně jako nyní linka D. Linka A bude rovně plně zautomatizovaná, ale ne dříve než v roce 2017.

Linka C.

Ozubnicová dráha "Croix-Rousse-Croix-Paquet", která byla zrekonstruována v roce 1974 byla začleněna do sítě metra v roce 1978. Byla pojmenována písmenem C. V té době vedla ze stanice "Hôtel-de-Ville" do stanice "Croix-Rousse". 8. prosince 1984 byla linka prodloužena do stanice "Cuire".  Trať byla postavena za použití různých metod. Úsek za stanicí "Hénon" probíhá po povrchu. Stanice "Croix Paquet" je prohlášena za nejstrmější stanici metra v Evropě se sklonem 17%.  Linka C je poháněna pomocí trolejového vedení, zatímco Linky A, B a D jsou napájeny pomocí napájecí kolejnice.

Linka D.

Linka D zahájila svůj provoz 4. září 1991 mezi stanicemi "Gorge-de-Loup" a "Grange-Blanche". Zpočátku byly vlaky řízeny řidičem. Trasa byla 11. prosince 1992 prodloužena do stanice "Gare de Vénissieux", v této době také přešel provoz linky na automatický. Gumokolové vlaky metra jezdí automaticky bez řidiče. Jsou ovládány pomocí systému MAGGALY ("Métro Automatique à Grand Gabarit de l’Agglomération Lyonnaise"). 28. dubna 1997 byla trasa opět prodloužena, tentokrát do stanice "Gare de Vaise".  Linka D je ze všech linek Lyonského metra nejhlubší. Byla postavena především ražbou. Prochází pod oběma řekami, které protékají Lyonem - Rhônou a Saônou. Taktéž je se svými 13 kilometry nejdelší Lyonskou linkou.

Provoz.

Metro, stejně jako zbytek veřejné dopravy, je provozováno společností SLTC (Société lyonnaise de transports en commun - městská hromadná doprava v Lyonu). SLTC je pod záštitou TCL (Transports en commun lyonnais - veřejná doprava v Lyonu). Je provozováno pod jménem SYTRAL (Syndicat de transports de l'agglomération lyonnaise).

Metro v Lyonu, neboli Lyonské metro tvoří základ městské hromadné dopravy v Lyonu Skládá ze čtyř linek a je v provozu od roku 1978. Metro je součástí rozsáhlého dopravního systému TCL, ke kterému rovněž patří tramvajová, trolejbusová a autobusová doprava.

The Lyon Metro () is a rapid transit system serving Lyon Metropolis, France. First opened in 1974, it currently consists of four lines, serving 40 stations and comprising of route. Part of the Transports en Commun Lyonnais (TCL) system of public transport, it is supported by two funiculars and a tramway network.


Historie.

Počátky.

Surplex.com založili v roce 1999 dva bratři Bruno a Florian Schick. Surplex vznikl jako typická startupová společnost v období tzv. Dot-com éry. Prvotním nápadem bylo vytvoření online tržiště s cílem usnadnit obchodování s použitými stroji a vybavením. Hlavní myšlenka rovněž směřovala k tomu, aby se segment trhu se stroji z druhé ruky stal přístupnějším a transparentnějším.  Tento obchodní model přilákal řadu investorů z veřejného i soukromého sektoru. Mezinárodní sdružení jako jsou Carlyle Group nebo francouzská skupina Vivendi rovněž projevily zájem a investovaly celkem cca 50 milionů. Surplex získal také řadu známých soukromých investorů, včetně Larse Schleckera, Larse Windhorsta, Marca Schremppa nebo generálního ředitele společnosti Fiat Paola Frescoe.

Krize.

Krátce po splasknutí internetové bubliny musel Surplex.com AG začít bojovat o přežití. Kanceláře se uzavřely, hlavní sídlo společnosti bylo přestěhováno z Berlína zpět do Düsseldorfu a většina z tehdejších 140 pracovních míst byla zrušena. V roce 2003 nastoupil do firmy na pozici generálního ředitele Michael Werker, který přišel z tradiční strojírenské společnosti Deutz.

Restrukturalizace.

Pouze díky změně přístupu, kdy se Surplex začal více soustředit na tradiční modely služeb, dokázala společnost konsolidovat své finance. Dnes již firma není omezená pouze na virtuální podnikání, ale nabízí nejrůznější služby v oblasti použitých strojů, např. osobní konzultace, poradenství a možnost uskladnění zboží. Použité stroje a výrobní linky jsou prodávány po celém světě. Kromě toho Surplex organizuje velké internetové aukce (online a živě) pro společnosti jako Linde, ABB, ThyssenKrupp, Bayer a další.

Produkty.

B2B platforma pocházející z dílny Surplex je evropským lídrem v oblasti obchodu s použitými stroji. V roce 2001 byla podle Forrester Research označena jako nejlepší platforma tohoto typu. V nejvytíženějším období zaznamenávala platforma více než 8 000 zákazníků a 12 000 strojů.  Surplex byl také vydavatelem největšího časopisu o použitých strojích a strojním vybavení na světě. S nákladem 45 000 výtisků a 100 000 odběrateli se dostávál do rukou čtenářů ve více než 100 zemích.

Surplex GmbH se sídlem v Düsseldorfu je společnost zaměřená na nákup a prodej použitých strojů. Firma nakupuje a prodává použité stroje, zařízení nebo celé výrobní závody. Organizuje online aukce a svým zákazníkům nabízí služby jako je oceňování a posouzení stavu strojů.

Surplex GmbH is a Düsseldorf based company that is primarily focused on buying and selling used machinery. The company buys and sells used machinery and industrial plants, carries out internet auctions and offers appraisals and valuations.


Licence k činnostem.

Slovo vzniklo z latinského slova "licentia", což znamená „volnost, svoboda“, a po celou historii bylo chápáno jako udělení výjimečného povolení k nějaké činnosti ve smyslu živnostensko-právním. Licence byla udělována úřady a zpravidla byla časově omezena. Typickým příkladem takto chápané licence byla např. licence žebravým hudebníkům. Do licence je možné zadat řadu omezení, např. že koncert smí probíhat jen na určitých místech atp. Veškerá ustanovení daná v licenci musí být v souladu s platným právním řádem daného státu.  V kontinentálním právu je licence pojata jako podmínky k provozování tzv. licencované živnosti (v České republice koncesovaná živnost), tedy takové živnosti, která je vázána na úřední koncesi a kterou bez této koncese nelze provozovat. Všechny koncesované živnosti v ČR upravuje zákon č. 455/1991, o živnostenském podnikání (živnostenský zákon). V příloze č. 3 tohoto zákona jsou vyjmenovány všechny koncesované živnosti, včetně předmětu jejich podnikání, požadované odborné a jiné zvláštní způsobilosti, podmínek, jejichž splnění je vyžadováno a orgánů státní správy, které se vyjadřují k žádosti o koncesi.

Typy licencí.

V některých odvětvích podnikatelské činnosti je třeba získat licenci nutnou k jejímu provozování, zpravidla vydávanou státem, příslušným státním orgánem, nebo státem pověřenou osobou. Mezi ně patří: Vedle koncesovaných živností, jak je vyjmenovává živnostenský zákon, existuje celá řada různých povolení k činnosti ve všech oblastech společenského a vědního života. Například licence ve sportu je osobní doklad o odborné způsobilosti opravňující jeho majitele k účasti na sportovních soutěžích a současně potvrzením jeho závazku respektovat stanovy a pravidla sportovního svazu. Licence ve zdravotnictví je podmínkou k výkonu odborných diagnostických a léčebných metod, k výkonu funkce školitele pro lékařský výkon a k akreditaci pracoviště pro školení v lékařských výkonech.

Licence v oblasti duševního vlastnictví.

Za duševní vlastnictví lze obecně považovat vše, co je nehmotným soukromoprávním předmětem a zároveň, co je oddělitelné od osoby. Duševní vlastnictví tedy na rozdíl od osobnosti představuje majetek, a to majetek nehmotný, chápaný v nejširším slova smyslu jako vlastnění jakéhokoli předmětu, který je alespoň potenciální majetkovou hodnotou. Pojem duševní vlastnictví není v českém právním řádu pozitivně vymezen, občanský zákoník používá pojem průmyslové nebo jiné duševní vlastnictví, kam se řadí předměty chráněné autorským zákonem. Výraz licence je pak oprávnění k výkonu práva duševního vlastnictví.  Produkce originálních informací organizujících společnost (kreativní produkce) je podstatou a měřítkem její kulturní vyspělosti. Zahrnuje objevy, vynálezy, politické teorie, hudbu, divadelní hry, umělecká, filmová a další díla. Hlavní myšlenkou práva duševního vlastnictví je ekonomické ohodnocení a právní ochrana výstupů kreativní produkce.

Licence k vynálezu.

Jedná se o souhlas k využívání vynálezu poskytnutý majitelem patentu pro vzájemně dohodnuté účely. Souhlas (licence) k využívání vynálezu chráněného patentem se poskytuje písemnou – licenční smlouvou. Poskytovatel (majitel patentu) a nabyvatel licence podepíší licenční smlouvu, která definuje podmínky a rozsah dohody. Při licencování může být majiteli patentu vyplacena jednorázová suma, či opakované licenční poplatky.  Existují tři typy licenčních smluv k patentovým technologiím. Výhradní, nevýhradní a jedinečná licence, v rámci které smí využívat patentovou technologii nabyvatel licence i majitel patentu současně. Dalším typem licence může být licence křížová, která je dohodou mezi dvěma vzájemně si konkurujícími osobami, které mají vzájemně zájem o patenty druhé osoby. Jsou běžné např. v průmyslovém odvětví, kde se různé vynálezy mohou vzájemně doplňovat.

Licence k autorskému dílu.

Prostřednictvím licence poskytuje autor někomu jinému (nabyvateli) právo užít jeho dílo. Toto právo umožňuje dílo rozmnožit, originál či jeho rozmnoženiny rozšiřovat, pronajmout, půjčit či vystavit, též zpřístupnit v nehmotné podobě prostřednictvím médií. Výjimkám a omezením práva autorského se věnuje díl 4. první části zákona 121/2000 Sb., o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonů (autorský zákon).  Lze rozlišit dva základní typy licence, a to licenci výhradní a nevýhradní. Nevýhradní licence umožňuje autorovi dále vykonávat veškerá práva spojená s dílem i poskytnout licenci třetím osobám, taková licence nemusí mít písemnou formu. Naopak písemná forma je vyžadovaná u licence výhradní, ta autorovi neumožňuje poskytnout licenci třetí osobě a obvykle je i on povinen se zdržet výkonu práva užít dílo způsobem, ke kterému licenci udělil. Nabyvatel licence může licenci poskytnout třetí osobě, pokud je tak ujednáno v licenční smlouvě, a tedy se souhlasem poskytovatele. Pak se jedná o tzv. podlicenci.  Licenční smlouva je pojatá jako smlouva zásadně úplatná, kdy za poskytnutí licence náleží poskytovateli odměna. Ve výjimečných případech, v zájmu zachování principu smluvní volnosti, se připouští bezúplatnost. Aby byla licenční smlouva podle českého práva platná, musí řešit čtyři základní okruhy: smluvní strany licence, předmět licence, rozsah a způsob užití díla a úplatnost licence.

Veřejné licence.

Veřejné licence zpřístupňují veřejnosti užití autorskoprávně chráněných děl. Staví na aktuálním systému autorského práva. Pojem veřejná licence je obecným označením pro všechny licence, které jsou uzavírány zveřejněním díla s licenčními podmínkami (či odkazem na ně), a u kterých poskytovatel a nabyvatel licence nejsou v přímém kontaktu. Omezení rozsahu dílo užít hraje roli až pro další označení veřejných licencí. Svobodná licence je taková, která nikterak neomezuje nabyvatele licence v dalším užívání díla, poskytuje nabyvateli maximální možný rozsah práv při zachování zákonem stanovených podmínek. U licencí Creative Commons lze za svobodné označit ty licence, které dovolují i komerční užití díla, a které umožňují i jeho kreativní zpracování a další šíření takto upraveného díla. Sdružení Open Knowledge Foundation pak označuje tyto licence za otevřené (open). V prostředí distribuce výsledků vědecké práce jsou pak vědecká díla přístupná za těchto podmínek označována jako „libre open access“. Volné licence jsou pak ty, které jsou bezúplatné a vždy umožňují šíření chráněných autorských děl, ale i s případnými omezeními, co do způsobu rozsahu a užití díla. V hnutí Open Access jsou takto přístupné vědecké publikace známy jako „gratis Open Access“ (tedy dostupné zadarmo).  Takto vymezené pojmy český právní řád nezná, slouží především k lepšímu pochopení v rámci jejich aplikace.  Veřejné licence jsou pak od standardních unikátních licenčních smluv odlišné tím, že jsou typicky sjednávány na dálku, nelze o jejich obsahu vyjednávat s poskytovatelem licence, jedná se tedy o tzv. smlouvy adhezní. Autor je potenciálně uzavírá s neomezeným počtem uživatelů díla a z užívání díla nabízeného pod veřejnou licencí není nikdo dopředu vyloučen. Licence jsou autorem poskytovány po celou dobu trvání autorských práv, obsah licenčních podmínek je realizován jednoduchým odkazem na jejich veřejně dostupné znění. Licence jsou poskytovány bezúplatně. Nabyvatelé licence mohou dílo dále šířit, ale vždy musí být uváděn autor původního díla.

Kolektivní a hromadné licence.

Hromadně distribuovaný software je běžně používán jednotlivci na osobních počítačích pod licencemi vývojářů tohoto druhu softwaru. Tyto licence jsou obvykle součástí rozsáhlejší smlouvy pro koncové zákazníky známé jako EULA. Licence typicky fungují na principu ověření unikátního kódu, jenž je nutný vyplnit při instalaci daného softwaru. Při správném zadání se software zpřístupní a může ho tak plně využívat.  Na rozdíl od běžné licence, kterou lze uplatnit pouze na jeden osobní počítač, se kolektivní a hromadné licence dají použít na větším počtu osobních počítačů pod stejným licenčním kódem. Vymahatelnost na základě smlouvy pro koncové zákazníky je však zpochybňována.

Licence jako svolení k zásahu do osobnostních a autorských práv.

Licence vzniká prostřednictvím smlouvy, ale také mimosmluvně rozhodnutím orgánů veřejné moci na základě zvláštních předpisů a je označována jako úřední či nucená licence. Užívá se u výjimečných případů zásahu do osobnostního práva, kde působí i proti vůli dotčeného člověka (jinak je takový zásah podmíněn svolením zasažené osoby).  Pomocí tzv. bezúplatných zákonných licencí zákon řeší, za jakých okolností a kdo může omezit autorská práva, přičemž říká, že tak lze činit pouze v jím určených případech. Ty musí být vždy prováděny pouze v odůvodnitelné míře a platí, že zůstávají nedotčena autorská osobnostní práva.  Do těchto licencí se řadí:

Licence (lat. "licet" – dovolení) je právní termín, který znamená povolení nebo oprávnění k určité činnosti, zvláštní smlouva opravňující k využití patentu nebo nakládání s autorským dílem.

A license (American English) or licence (British English) is an official permission or permit to do, use, or own something (as well as the document of that permission or permit).


Život.

Jeho životní osud byl zpočátku velmi trpký. Otec od rodiny odešel již v Mariově nejranějším dětství a jeho matku fašisté zatkli za distribuci protifašistických letáků a uvěznili v koncentračním táboře Dachau, když mu byly čtyři roky. Od té doby žil sám na ulici. Živil se žebráním a krádežemi, do školy nechodil. Když se jeho matka vrátila z koncentračního tábora, našla devítiletého Maria v nemocnici na prahu smrti. Mario v té době neuměl číst, psát ani počítat. Rozhodla se opustit ihned Itálii a vycestovala do USA, k příbuzným do Filadelfie. Ač neuměl anglicky a neměl žádný základ vzdělání, nastoupil Mario v Americe do školy. Za mimořádného úsilí se mu podařilo všechny handicapy překonat a nastoupit na univerzitu, a nakonec i do vědy.  Vystudoval chemii a fyziku na Antioch College (1961), titul Ph.D. získal roku 1967 na Harvardově univerzitě, v oboru biofyziky. V současnosti je profesorem na lékařské fakultě univerzity v Utahu, v Salt Lake City.

Dílo.

Jeho výzkum knokautu genů začal v roce 1980. Capecchi se pokusil vyřešit problém, že genetici, ač byli schopni gen přesně lokalizovat, nedokázali určit, co řídí. Většinou to jen odhadovali. Capecchiho myšlenka byla jednoduchá: když dokážeme gen vypnout ("knokautovat"), velmi rychle se ukáže, co se v organismu změnilo, a tím pádem, jakou funkci gen plnil. Techniku, jak toho dosáhnout, chtěl vyvinout, a to u myší. Ale v tuto možnost vědecká komunita tehdy nevěřila. Grant na projekt roku 1980 nezískal. Porušil tedy etické předpisy a začal výzkum tajně, když využil finance z jiného projektu. Velice nadějnými daty z tohoto výzkumu pak argumentoval v příští žádosti. Komise naštěstí jeho částečně neetický postup akceptovala a uznala svůj předchozí omyl. Capecchi nakonec metodu úspěšně vyvinul. S pomocí jeho metody vědci postupně "vypínají" každý jeden z 22 tisíc myších genů. Je to výzkum zásadní i pro pochopení činnosti genů u člověka, kterých není o mnoho více než u myší.

Mario Ramberg Capecchi (* 6. října 1937, Verona) je italo-americký molekulární genetik. Roku 2007 obdržel Nobelovu cenu za fyziologii a lékařství (spolu s Martinem Evansem a Oliverem Smithiesem), a to za techniku "genového knokautu", která dovoluje cíleným zásahem vyřadit vybraný gen z činnosti. V roce 2001 získal též Laskerovu cenu.

Mario Ramberg Capecchi (6 October 1937) is an Italian-born molecular geneticist and a co-winner of the 2007 Nobel Prize in Physiology or Medicine for discovering a method to create mice in which a specific gene is turned off, known as knockout mice. He shared the prize with Martin Evans and Oliver Smithies. He is currently Distinguished Professor of Human Genetics and Biology at the University of Utah School of Medicine.


Příspěvek k teorii veřejné volby.

Gordon Tullock se podílel na samotném formování teorie veřejné volby. Spolu s James M. Buchananem publikuje v roce 1962 dílo "The Calculus of Consent: Logical Foundations of Constitutional Democracy", jenž se věnuje volebním systémům a obecně motivaci politiků v kontextu využívání omezených zdrojů. Toto dílo bývá v rámci teorie veřejné volby považováno za klasické, tzv. výrazně ovlivnilo přístup ekonomů k analýze ekonomického a politického rozhodování.  V rámci díla "The Calculus of Consent: Logical Foundations of Constitutional Democracy" se spolu s Buchananem věnují obecným otázkám hlasování a rozhodování s důrazem na motivy a racionalitu jednotlivých aktérů (zejm. politiků), otázkám volby optimálního hlasovacího pravidla (diskutují zde např. problematiku nákladů hlasování, tzv. nákladů, jež plynou např. z nutnosti nalezení konsensu) a otázkám logrollingu (tzv. principu uzavírání dohod mezi politiky o vzájemném hlasování pro jejich návrhy).  V rámci teorie veřejné volby je Tullock znám též pro analýzu problematiky dobývání renty. Celá řada odborných článků, např. v rámci experimentální ekonomie, odkazuje na jeho model dobývání renty (viz následující kapitola).  V neposlední řadě lze Tullockův přínos spatřovat také na poli matematizace politiky. Tato skutečnost je dávána do souvislosti zejm. s dílem "Toward a Mathematics of Politics", jenž Tullock publikuje v roce 1967. Kniha se dotýká např. různých hlasovacích paradoxů nebo analýzy voličských preferencí. Kniha obsahuje např. diskuzi problematiky Arrowova teorému nemožnosti, jenž se dotýká agregace voličských preferencí.  Jeho záběr v rámci teorie veřejné volby je velmi široký. Vedle zmíněných oblastí se jeho příspěvky dále dotýkají např. problematiky poptávky po veřejných statcích či teorie byrokracie. Tullock působil též jako šéfredaktor časopisu Public Choice, jenž vychází od roku 1966 a jehož je Tullock též zakladatelem. V rámci své akademické dráhy publikoval přes 20 knih a několik stovek vědeckých článků.

Tullockův model dobývání renty.

V roce 1980 Tullock formuluje zjednodušený model dobývání renty. Model v základním tvaru znázorňuje dva agenty, kteří vynakládají určité prostředky za účelem zisku renty. Zjednodušené řečeno platí, že čím vyšší prostředky daný agent vynaloží, tím vyšší je jeho ceteris paribus šance zisku renty. Daný vztah pro dva agenty je možno formulovat jako:  formula_1  Kde formula_2 a formula_3 značí jednotlivé agenty, resp. výdaje jednotlivých agentů na zisk renty, formula_4 znamená pravděpodobnost zisku renty pro agenta formula_2 a exponent formula_6 znázorňuje dopad rozdílu ve výdajích jednotlivých agentů na pravděpodobnost zisku renty. Tzv. jestliže by se např. formula_7, šance agenta formula_8 na zisk renty bude záviset pouze na velikosti podílu jeho výdajů vzhledem k celkovým výdajům obou agentů. Za podmínky formula_7 by poté platil logický závěr, že jestliže agent formula_8 na zisk renty vynaloží vyšší prostředky než agent formula_3, pravděpodobnost zisku renty u něj bude vyšší než u agenta formula_3. Parametr formula_6 lze v podstatě chápat jako návratnost investovaných prostředků na dobývání renty. Jestliže se formula_14, návratnost investovaných prostředků na dobývání renty je konstantní. Jestliže by se hypoteticky formula_15, návratnost investovaných prostředků na dobývání renty je nekonečná a daná soutěž mezi agenty je tedy diskriminační, jelikož agent, který vynaložil v rámci modelu vyšší prostředky na zisk renty, vždy vyhraje. Obecně lze daný model dobývání renty přepsat i pro formula_16 agentů do tvaru:  formula_17  Kde formula_18 značí pravděpodobnost formula_19-tého agenta na zisk renty, formula_20 značí výši investovaných prostředků formula_19-tého agenta za účelem zisku renty a formula_22 je suma všech investovaných prostředků všech agentů za účelem zisku renty.

Gordon Tullock (16. února 1922, Illinois – 3. listopadu 2014) byl známý jako americký ekonom a jeden z předních představitelů teorie veřejné volby. Zabýval se např. analýzou dobývání renty, logrollingu nebo hlasovacích pravidel.

Gordon Tullock (; February 13, 1922 – November 3, 2014) was an economist and professor of law and Economics at the George Mason University School of Law. He is best known for his work on public choice theory, the application of economic thinking to political issues. He was one of the founding figures in his field.


Život.

Anna Marie se narodila jako čtvrté dítě a druhá dcera vévody Adolfa Fridricha I. Meklenburského a jeho první manželky Anny Marie, dcery hraběte Enna III. z Ostfrieslandu.  Války zahrnující Meklenbursko donutily jejího otce, aby Annu Marii a dva její bratry, Kristiána Ludvíka a Karla, poslal nejdříve do Švédska a krátce poté do Dánska ke dvoru královny vdovy Žofie, rozené Meklenburská. V roce 1629 byla Anna Marie poslána do Saska k ovdovělé kurfiřtce Hedvice a na její vdovský zámek Lichtenberg, kde se vzdělávala. Po Hedvičině smrti v roce 1642 se Anna Marie vrátila do Schwerinu, kde se znovu setkala s otcem, ne však s matkou, která zemřela v roce 1634. Tehdy se pravděpodobně poprvé setkala se svou nevlastní matkou Marií Kateřinou Brunšvicko-Dannenberskou a třemi nevlastními sourozenci. Anna Marie byla podle srdečných laskavých dopisů, které si vzájemně psali, otcovým oblíbeným dítětem.  23. listopadu 1647 se dvacetiletá Anna Marie v rodném Schwerinu provdala za Augusta, druhého syna kurfiřta Jana Jiřího I. Saského, a odešla s ním do Halle, hlavního města jeho panství jako správce meklenburského arcibiskupství. Během manželství porodila Anna Marie dvanác dětí, včetně tří dcer, které zemřely v dětství roku 1663.  22. dubna 1657 obdržel její manžel podle poslední vůle jeho otce města Weißenfels a Querfurt jako své vlastní vévodství a tak se Anna Marie stala sasko-weissenfelskou vévodkyní.  Anna Marie zemřela 11. prosince 1669 v Halle a byla pohřbena ve velkolepé rakvi na zámku Neu-Augustusburg ve Weißenfelsu. Manžel se po její smrti znovu oženil s Johanou Walpurgis Leiningensko-Westerburskou.

Potomci.

Za dvacet dva let manželství porodila Anna Marie manželovi dvanáct dětíː

Anna Marie Meklenbursko-Schwerinská (1. července 1627, Schwerin – 11. prosince 1669, Halle) byla německou šlechtičnou z rodu Meklenburských a sňatkem vévodkyní sasko-weissenfelskou.

Anna Maria of Mecklenburg-Schwerin (1 July 1627, in Schwerin – 11 December 1669, in Halle) was a German noblewoman, a member of the House of Mecklenburg and by marriage Duchess of Saxe-Weissenfels.


Děj.

Na ostrov Guernsey přijede žena se svým synem Gilliattem a koupí dům, v němž má prý strašit. Matka zemře, ale její chlapec roste a stane se z něj výborný námořník. Lidé jej pak považují za čaroděje a podezírají ho ze spojení s ďáblem. V Guernsey se svou neteří Déruchettou také žije Mess Lethierry – bývalý námořník a majitel prvního parníku (jménem "Duranda") na ostrově. Jednoho dne po cestě do kostela Déruchetta spatří Gilliatta, a tak do sněhu napíše jeho jméno. Když to Gilliatt uvidí, do půvabné Déruchetty se zamiluje.  Clubin, který je kapitánem na Durandě, zosnuje plán k rozbití parníku o útes a následnému úniku na lodi "Tamaulipas" – lodi španělských pašeráků. Seznámí se s Rantainem, podvodníkem, který před lety okradl pana Lethierryho o velkou sumu peněz, a peníze mu uloupí.  V husté mlze pluje Clubin s lodí k útesu Hanois do míst, kde by mohl po nárazu doplavat ke břehu a uniknout na pašerácké lodi, zatímco by jej obyvatelé ostrova považovali za mrtvého. V mlze se však splete a namísto toho s lodí přijede k útesu Douvres, který je na půli cesty mezi Guernsey a Francií. Na lodi je osamocen, dostane strach, načež skočí do vody pro nůž, ale je za nohu stažen ke dnu.  O ztroskotání Durandy se dozví všichni obyvatelé Guernsey. Pan Lethierry je zoufalý, chce z lodi získat zpět alespoň parní motor. Jeho neteř slíbí, že se provdá za toho, kdo motor zachrání, a pan Lethierry všechny zapřisáhne, že se za nikoho jiného neprovdá. Gilliatt okamžitě souhlasí a vydá se na obtížnou výpravu, kde se potýká s hladem, žízní a zimou, aby motor z lodi zachránil. Dostane se také do boje s obří chobotnicí, při němž objeví Clubinovu kostru a ukradené bohatství.  Gilliatt nakonec uspěje a motor vděčnému panu Lethierrymu vrátí. Mess Lethierry je pak připraven splnit svůj a neteřin slib. Gilliatt ovšem sňatek s Déruchettou odmítne, protože ví, že ji již o ruku požádal mladý kněz Ebenezer Caudry, který nedávno přibyl na ostrov. Narychlo jim zorganizuje svatbu a pomůže jim odjet na lodi "Cashmere". Sám potom se všemi svými rozplynutými sny odejde na kus skály v moři, kde jej při pozorování za horizontem mizící lodi Cashmere pohltí přílivová vlna.

Dělníci moře () je román francouzského básníka, dramatika a prozaika Victora Huga z prostředí rybářské vesničky na ostrově Guernsey u lamanšského průlivu. V díle je zachycen život ostrovní komunity, mimo jiné také jaký na něj má vliv industrializace.

Toilers of the Sea () is a novel by Victor Hugo published in 1866. The book is dedicated to the island of Guernsey, where Hugo spent 15 years in exile. Hugo uses the setting of a small island community to transmute seemingly mundane events into drama of the highest calibre. "Les Travailleurs de la Mer" is set just after the Napoleonic Wars and deals with the impact of the Industrial Revolution upon the island.


Biografie.

Narodil se v Německu na bavorském venkově a od malička byl přitahován k divadlu a umění. Miloval rock'n'roll a Elvise Presleyho. Pracoval jako divadelní uvaděč v Berlínské "Deutsche Oper". Po práci bavil své kolegy tím, že v ženském make-upu imitoval Elvise a Marii Callas, kterou obdivoval. Po večerech chodil hrát do divadelní společnosti Charlese Ludlama, kde hrál porýnskou služebnou v komickém přepracování Wágnerova cyklu "Prsten Nibelungův" nazvaném "Der Ring Gott Farblonjef".  V roce 1972 odešel do New Yorku. Pracoval v pekárně v "East Village". Svým hranatým účesem a ženským kostýmem udělal dojem na divadelního umělce Joeye Ariase. Seznámil se také s bohémem a malířem Kennym Scharfem a všichni tři pak vystupovali v rockových klubech "Hurrah", "Exile", "Danceterria", "Xennon" nebo "Mudd". Jejich vystoupení zahrnovala prvky New Wave, Kabuki a Bauhausu. V roce 1976 začal docházet k učitelce zpěvu Iře Stiff (Vera Galupe-Borszch), primadoně "La Gran Scena Opera Company".  V klubu "Mudd" Klaus narazil na Davida Bowieho, který ho i s Ariasem pozval do své noční televizní show. V roce 1980 na kanále BBC2 v "New Wave Vaudeville" Klaus šokoval newyorské obecenstvo skladbou "Total Eclipse". S německým rázovitě sekaným přízvukem zpíval o nukleárních mutantech a v refrénu zdvihl ruce v bílých rukavičkách a nasadil operní soprán. Krátce na to natočil u RCA svou první desku, rozešel se s Ariasem a Schaferem a začal se obklopovat profesionálními hudebníky a tanečníky. Deska měla paradoxně větší úspěch v Evropě než v Americe. Druhé album vyšlo o rok později, mimo jiné s cover verzí písně "Falling in Love Again", původně nazpívané Marlene Dietrich ve filmu Modrý anděl.  V roce 1982 se u Klause začaly projevovat první příznaky tehdy ještě málo známé nemoci, AIDS. Byl hospitalizován v nemocnici a držen v karanténě. V důsledku AIDS u něj propukla vzácná rakovina kůže, s vážnými dopady na jeho vzezření. 5. srpna 1983 zemřel a stal se první veřejně známou osobností, která podlehla AIDS.  Ačkoli jeho umělecká kariéra trvala poměrně krátce, zanechal Klaus Nomi na pop-rockové scéně výrazný otisk díky nápaditým jevištním kreacím a velkému hlasovému rozsahu. Kabaretní styl, který vytvořil, je dodnes napodobován. Jeho stylizace do mimozemského „elementu“ je všeobecně známá.

Diskografie.

Klaus Nomi 1981, Spindizzy Music / RCA S.A., Nahrávka č. ND70229  Skladby: Keys of Life (K. Moni), Lightning Strikes (Lou Christie/Twyla Herbert), The Twist (Chubby Checker), Nomi Song (K.Hoffman), You Don't Own Me (Jay Madara/D. White), The Cold Song (Henry Purcell, původně basová árie z opery King Arthur), Wasting My Time (Klaus Nomi / S. Woody), Total Eclipse (K. Hoffman), Nomi Chant (M. Parrish), Samson and Delilah, Aria (Camille Saint-Saëns). Živá nahrávka.  Simple Man 1982, Spindizzy Music / RCA S.A., Nahrávka č. PL70229  Skladby: From Beyond (John Dowland, na základě písně "If My Complaints"), After the Fall (Kristian Hoffman), Just One Look (Doris Payne / Gregory Carroll), Falling in Love Again (Lerner / Hollander, původní verze z filmu "Blue Angel"], Icurok (George Elliott), Rubberband Laser (Joseph Arias / Anthony Frere), Wayward Sisters (Henry Purcell, z opery "Dido and Aeneas"), Ding Dong (Harold Arlen / E. Y. Harburg, původní verze z filmu Čaroděj ze země Oz), Three Wishes (George Elliott / Jamie Dalglish / Sierra), Simple Man (Kristian Hoffman), Death (Henry Purcell, z opery "Dido and Aeneas"), Return (John Dowland, na základě "If My Complaints"),

Výběry.

Encore (Nomi's Best), 1984 (CD)  Skladby: Fanfare, Cold Song, Total Eclipse, Can't help falling in love, Simple Man, Wasting My Time, Wayward Sisters, Ding Dong, You Don't Own Me, Der Mussbaum, Lightning Strikes, The Twist, Samson and Delilah  The Collection 1991, BMG France, Nahrávka č. ND 75004 (CD)  Skladby: Cold Song, Can't Help Falling In Love, Der Nussbaum, Just One Look, The Twist, Total Eclipse, Three Wishes, ICUROCK, Wasting My Times, Rubberband Lazer, Ding Dong, Nomi Chant, Death, Wayward Sisters, From Beyond, Falling In Love Again  Urgh! A Music War 1981, A&M Records  Kolekce živých vystoupení New Wave (The Police, UB40, Gary Numan ad.), vydána také na videu. Nomi zpívá Total Eclipse.

Klaus Nomi (24. leden 1944, Immenstadt, Německo – 6. srpen 1983, New York), občanským jménem Klaus Sperber byl německý herec, zpěvák a kabaretiér s neopakovatelnou vizáží.

Klaus Sperber (January 24, 1944 – August 6, 1983), known professionally as Klaus Nomi, was a German countertenor noted for his wide vocal range and an unusual, otherworldly stage persona.


Biografie.

Narodila se v Saratovu v Rusku jako jedenáctá dcera Isera-Lejba a Sofie Bluwsteinových a jako vnučka rabína židovské obce Kyjeva. Dětství strávila v Poltavě na Ukrajině, kde chodila do ruskojazyčné židovské školy a do sekulární vyšší školy. Roku 1909 podnikla aliju do tehdejší osmanské Palestiny spolu se svou sestrou. Usadily se v Rechovot a pracovaly v sadech. Později Rachel přesídlila do Kvucat Kineret na břehu Galilejského jezera, kde studovala a pracovala ve zdejší zemědělské škole pro ženy. V Kineretu se seznámila se sionistickým předákem Aharonem Davidem Gordonem, který ji velice ovlivnil a jemuž věnovala svou první hebrejskou báseň. Ve stejné době poznala Zalmana Rubašova, s nímž měla romantický milostný vztah, který vyjádřila ve své milostné lyrice. Rubašov později přijal jméno Zalman Šazar a ještě později se stal třetím prezidentem Izraele.  Roku 1913 na radu A. D. Gordona odjela do Toulouse ve Francii, aby tam studovala agronomii a malbu. Po vypuknutí 1. světové války, která jí zabránila vrátit se do izraelské země, odjela do Ruska, kde učila děti židovských uprchlíků. Nejspíš zde se nakazila tuberkulózou.  Roku 1919 se vrátila lodí do již britské Palestiny a usídlila se v kibucu Degania Alef, ale záhy ji byla diagnostikována TBC, tehdy nevyléčitelná nemoc. Z toho důvodu již nemohla pracovat s dětmi a dokonce musela kibuc opustit. Zbytek života cestovala a žila v Tel Avivu. Nakonec se usadila v tuberkulózním sanatoriu v Gedeře.  Zemřela ve věku 40 let roku 1931. Byla pohřbena podle svého přání na hřbitově poblíž Kvucat Kineret.

Rachel Bluwsteinová, nepřechýleně Rachel Bluwstein (20. září 1890 – 16. dubna 1931) byla hebrejská básnířka. V Izraeli je známá jako Rachel nebo básnířka Rachel ( רחל המשוררת).

Rachel Bluwstein Sela (September 20 (Julian calendar), 1890 – April 16, 1931) was a Hebrew-language poet who immigrated to Palestine, then part of the Ottoman Empire, in 1909. She is known by her first name, Rachel (, ), or as Rachel the Poetess (, ).


Kandidáti na pořadatelství.

Po dlouhém rozhodovacím procesu, během kterého se výkonný výbor FIFA sešel celkem osmkrát, byla 9. října 1932 na zasedání ve Stockholmu jako pořadatelská země vybrána Itálie. Volba výkonného výboru FIFA nebyla provedena tajným hlasováním. Pořadatelství Itálie bylo upřednostněno před tím ve Švédsku, protože italská vláda na mistrovství vyčlenila 3,5 milionu lir.

Kvalifikace.

Kvalifikace se účastnilo 32 fotbalových reprezentací, které bojovaly o 16 míst na závěrečném turnaji. Turnaje se neúčastnily některé kvalitní celky. Uruguay, mistr světa z předešlého šampionátu, se odmítla účastnit na protest proti zamítnutí účasti některých evropských zemí kvůli obtížnému cestování na předešlé mistrovství v Uruguayi. MS ve fotbale 1934 je tak jediným mistrovstvím, kterého se vítěz předešlého MS nezúčastnil. Šampionátu se také neúčastnily reprezentace zemí Spojeného království, které v té době dobrovolně nebyly členy FIFA. FIFA přesto Anglii a Skotsku nabídla účast na závěrečném turnaji, aniž by musely projít kvalifikací. Tento návrh byl však Brity ostře zamítnut. Člen výkonného výboru britské fotbalové asociace Charles Sutcliffe nazval celé mistrovství "vtipem" a prohlásil, že "národní asociace Anglie, Skotska, Walesu a Irska mají co dělat na svém mezinárodním mistrovství, které mu připadá mnohem lepší než to v Římě".  Přestože byla Itálie hostitelskou zemí, tak se musela probojovat kvalifikací. Skupiny v kvalifikaci byly uspořádány podle zeměpisné polohy zemí. Argentina a Brazílie postoupily automaticky, protože Chile a Peru odstoupily.  12 ze 16 skupin bylo v Evropě, tři v Americe a jedna byla přidělena Africe a Asii. Jen deset ze 32 týmů nebylo z Evropy, z nichž se čtyři kvalifikovaly (Brazílie, Argentina, Spojené státy americké a Egypt, který byl první africkou zemí, která se kvalifikovala na MS ve fotbale). Poslední kvalifikační utkání o poslední místo na MS se hrálo v Římě jen tři dny před zahájením šampionátu mezi Spojenými státy a Mexikem.  Deset z kvalifikovaných týmů se MS účastnilo poprvé. Devět z nich bylo z Evropy (Itálie, Německo, Španělsko, Nizozemsko, Maďarsko, Československo, Švédsko, Rakousko a Švýcarsko). Desátým byl Egypt, který po tomto MS kvalifikoval až na MS ve fotbale 1990 v Itálii.

Výsledky.

Čtvrtfinále.

Opakovaný zápas:

Střelci.

S pěti góly byl nejlepším střelcem turnaje Oldřich Nejedlý. Bylo vstřeleno celkem 70 gólů 45 hráči, žádný z gólů nebyl vlastní.

Mistrovství světa ve fotbale 1934 bylo druhým mistrovstvím světa v dějinách fotbalu. Pořadatelskou zemí byla 9. října 1932 na kongresu FIFA ve Stockholmu zvolena Itálie. Bylo to první mistrovství světa, na které se týmy (včetně domácího mužstva) musely kvalifikovat. Závěrečného turnaje se zúčastnilo 16 celků. Turnaj se konal od 27. května do 10. června 1934, kdy bylo odehráno finále mezi mužstvy Itálie a Československa. Po rozhodčím Ivanem Eklindem proitalsky vedeném finálovém utkání nakonec vyhráli Italové v prodloužení 2 : 1 a získali svůj první titul mistrů světa. Na bronzové příčce se umístila reprezentace Německa poté, co porazila v boji o třetí místo Rakousko 3 : 2. Celkem padlo na turnaji 70 branek, což je v průměru 4,1 branky na zápas. Nejlepším střelcem mistrovství se stal s pěti brankami československý reprezentant Oldřich Nejedlý, jemuž se jako jedinému na tomto šampionátu podařilo v utkání s Německem vsítit hattrick, který však byl oficiálně uznán FIFA až po 72 letech.

The 1934 FIFA World Cup was the second edition of the FIFA World Cup, the world championship for men's national association football teams. It took place in Italy from 27 May to 10 June 1934.


Situace před operací.

Při Viselsko-oderské operaci postoupila Rudá armáda do počátku února až k řece Odře. Stalin a sovětský generální štáb chtěli pokračovat v útoku na Berlín, ovšem maršál Žukov byl proti. Na levém křídle ohrožovalo jeho vojsko silné německé seskupení ve Slezsku, na pravém křídle německá vojska v Pomořansku. Vojska 2. běloruského frontu maršála Konstantina Rokossovského sice útočila směrem na Gdaňsk, ale mezi nimi a čelem Žukovových vojsk zůstal nepokrytý prostor, který byl ohrožován německými armádami v Pomořansku. Žukov si byl této skutečnosti vědom stejně, jako Heinz Guderian, který byl v té době náčelníkem generálního štábu německé armády a který nařídil přípravu na útok. Sovětům však soustřeďování německých vojsk neuniklo, a tak Žukov s konečnou platností rozhodl, že je nutno provést útok na východní Pomořansko.

Vlastní boje.

Útok 1. a 2. běloruského frontu a První polské armády začal 10. února 1945. Sovětská vojska napadala bránící se německé divize, ale přípravy Němců k útoku dále pokračovaly. 13. února 1945 se konala v Říšském kancléřství porada, která se zabývala operací "Sonnenwende" (Slunovrat). Tato operace, která původně spočívala v útoku na pravé křídlo 1. běloruského frontu však neměla šanci na úspěch. Vojska Rudé armády již byla přeskupena a útočila, navíc Němcům chybělo dostatečné množství střeliva i pohonných hmot. Ti se přesto však rozhodli k útoku, který se uskutečnil 16. února. Po týdenních bojích však Sověti přisunuli čerstvé posily, přeskupili síly a německá vojska byla nucena ustupovat k Baltskému moři. Zde útočící vojska narazila na silné německé opevnění – Pomořanský val. Přes tvrdé boje se sovětským jednotkám podařilo 4. března dorazit ke Kolbergu a 5. března průnikem k Baltskému moři přerušit spojení mezi Východním Pruskem a Německem po souši. Dne 6. března začala další útočná fáze, při níž Rudá armáda postupně začala obsazovat pobřežní města. 18. března padlo silně opevněné město Kolberg, na jehož dobytí se výrazně podíleli vojáci První polské armády. Rudá armáda nyní útočila ve dvou směrech – na východ ke Gdaňskému zálivu a na západ k Odře. Na východě padlo 28. března město Gdyně a o dva dny později přístav Gdaňsk. Zbytky německé armády byly rozbity počátkem dubna jihovýchodně od Gdaňska. Na západě dosáhly sovětské jednotky do konce března 1945 řeky Odry a počátkem dubna ji na některých místech překročily a vytvořily si tak předmostí k závěrečném útoku na Berlín.

Následky operace.

Rudé armádě se podařilo zlomit odpor 20 divizí a osmi německých sborů. Bylo zajato 100 tisíc německých vojáků a ukořistěno 680 tanků, 3470 pušek, 431 letadel a 277 lodí. Hrozba německého útoku do křídel vojsk útočících na Berlín pominula a Rudá armáda se tak mohla připravit k závěrečným bojům Velké vlastenecké války.

Externí odkazy.

Mapa operace

Východopomořanská operace (rusky: Восточно-Померанская наступательная операция) byla strategická operace Velké vlastenecké války ve Východním Pomořansku, která trvala od 24. února do 4. dubna 1945.

The East Pomeranian Strategic Offensive operation () was an offensive by the Soviet Red Army against the German "Wehrmacht" on the Eastern Front. It took place in Pomerania and West Prussia from 10 February – 4 April 1945.


Životopis.

Otec Paula Romera je bývalý guvernér státu Colorado Roy Romer a jeho matka je Beatrice „Bea“ Miller. Má dvě sestry a čtyři bratry, jeden z nich, Chris Romer, je bývalý senátor za stát Colorado.  Promoval na soukromé škole Phillips Exeter Academy. Na Chicagské univerzitě obdržel v roce 1977 bakalářský titul (Bachelor of Science) v matematice, o rok později magisterský titul (Master of Arts) v ekonomii a v roce 1983 doktorský titul (PhD) též v ekonomii.  Mezi lety 1982 a 1988 byl asistenčním profesorem na Rochesterské univerzitě, poté profesorem na Chicagské univerzitě. V roce 1988 obdržel od nadace Alfred P. Sloan Foundation stipendium na výzkum. V roce 1990 přešel učit na Kalifornskou univerzitu v Berkeley a roku 1996 na Stanfordskou univerzitu. Vedle toho byl Romer hlavním spolupracovníkem (Senior fellow) pro think tank Hoover Institution.  V roce 2000 založil Romer online vzdělávací platformu Aplia, pro vytváření tohoto start-upu si vzal o rok později tvůrčí volno. Roku 2007 prodal tento podnik Cengage Learning.  Od roku 2010 vyučuje Romer ekonomii na Stern School of Business, která je součástí Newyorské univerzity a do roku 2016 byl ředitelem tamějšího Marronova institutu pro městský management (Marron Institute of Urban Management).  Ve své disertační práci se Romer zabýval ekonomickým růstem a později se stal spoluzakladatelem teorie endogenního ekonomického růstu, jmenovitě prostřednictvím svého „Romerova modelu“. V roce 2015 vyvolal tzv. Mathiness polemiku o vědeckých postupech v makroekonomii.  Roku 2016 se stal Paul Romer hlavním ekonomem Světové banky. V lednu 2018 se vyjádřil, že se v žebříčku Indexu snadnosti podnikání, vytvářeným právě Světovou bankou, umisťovalo Chile zkresleně na horších příčkách. S údajným úmyslem vyobrazit socialistickou chilskou prezidentku Michelle Bachelet v horším světle za účelem podpory jejího konzervativního protikandidáta a pozdějšího nástupce Sebastiána Piñeru. Po této kontroverzi a kritice způsobu vedení se rozhodl Romer z pozice hlavního ekonoma Světové banky odstoupit.  V roce 2018 obdržel společně s Williamem D. Nordhausem Nobelovu cenu za ekonomii. Paul Romer byl oceněn za zahrnutí technologických inovací do dlouhodobé makroekonomické analýzy.

Vědecká činnost.

Na konci 20. století se začaly vyvíjet nové modely hospodářského růstu v reakci na sporný neoklasický model amerického ekonoma Roberta Solowa. Paul Romer svým dílem přispěl ke vzniku nové teorie endogenního růstu, která se poprvé objevila na stránkách akademického časopisu Journal of Political Economy roku 1986. Ve svém článku "Increasing Returns and Long-Run Growth" popisuje Romer model ekonomického růstu. Předpokládá, že vědomosti jsou vstupem do produkce a mají rostoucí marginální (mezní) produktivitu. Jde o konkurenční rovnovážný model s endogenní technologickou změnou.  Teorie endogenního růstu se zabývá rozdílem mezi rozvinutými a méně rozvinutými zeměmi. Předpokládá se, že vysvětlení spočívá v technologickém pokroku, jenž je generován silami uvnitř ekonomiky.  Jedná se o ekonomickou teorii, která se zaměřuje na pozitivní externality, efekt přelévání a ukazuje udržitelný ekonomicky rozvoj na příkladu technologického pokroku, kde je výkonnost podmíněna schopností zaměstnanců vzdělávat se při práci. Endogenní ekonomický růst je především výsledek dlouhodobého ekonomického vývoje.  Podle teorie je ekonomický růst důsledkem endogenních faktorů, nikoli exogenních, tím pádem ekonomika disponující lidským kapitálem má v dlouhodobém výhledu vyšší šance na růst a vývoj, avšak tempo ekonomického růstu je do jisté míry ovlivňováno jak politickými opatřeními, tak institucionálními podmínkami.  Například subvence na výzkum a vývoj včetně podpory investic do lidského kapitálu mohou zajistit vyšší ekonomický růst produkce v některých endogenních modelech.  V roce 2009 propagoval Paul Romer vizi tzv. charterového města. Jedná se o město, jehož systém řízení je určen jeho vlastním dokumentem (městskou chartou), nikoli místními nebo státními zákony. Takové město má právo přijmout nebo změnit svou chartu rozhodnutím většiny vlastních obyvatel.  Romer považuje daný koncept za motor ekonomického růstu v rozvojových zemích. Tvrdí, že s jinými pravidly a institucemi mohou být méně rozvinuté země nastaveny na lepší trajektorii růstu.  O vytvoření charterových měst uvažovala i vláda Hondurasu. Romer tam působil jako předseda výboru pro transparentnost, ale rezignoval v září 2012.

Paul Michael Romer (* 6. listopadu 1955 Denver) je americký ekonom a profesor na Newyorské univerzitě. Společně s Williamem Nordhausem je spolulaureátem Nobelovy ceny za ekonomii v roce 2018. Průkopník teorie endogenního ekonomického růstu obdržel toto ocenění za "zahrnutí technologických inovací do dlouhodobé makroekonomické analýzy".

Paul Michael Romer (born November 6, 1955) is an American economist and co-recipient of the Nobel Memorial Prize in Economic Sciences (shared with William Nordhaus) in 2018 for his contributions to endogenous growth theory. He was awarded the prize "for integrating technological innovations into long-run macroeconomic analysis".


Jména.

Aj Čching byl umělecký pseudonym, jeho vlastní jméno bylo Ťiang Čeng-chan (), používal též pseudonym Ťiang Chaj-čcheng ().

Život.

Od roku 1929 studoval ve Francii malířství. V roce 1932 se vrátil do Šanghaje kde začal psát poezii (vliv na něj měla avantgarda, například Majakovskij); pro účast v levicovém odboji proti japonské invazi byl až do roku 1935 vězněn Kuomintangem. Následujícího roku vydal svůj debut "Ta-jen-che" (jméno jeho chůvy), v roce 1939 jedno ze svých mistrovských děl, "Sever" (Pej-fang). Poté následovalo jeho nejplodnější období, kdy do roku 1942 putoval po zemi a poznával čínský venkov. Básně z této doby jsou chmurné obrazy plné teskné atmosféry zoufalství i naděje.  Do padesátých let se účastnil komunistických aktivit. V této době začal být také překládán. Kromě poezie psal i teoretické knihy o literatuře. V roce 1958 byl obviněn z "pravičáctví“ a během Kulturní revoluce vězněn v různých pracovních táborech. Znovu publikovat směl až od roku 1978. O dva roky později podnikl svou druhou cestu do Francie, kde jej v roce 1985 François Mitterrand jmenoval rytířem Řádu umění a literatury. Jeho synem je čínský výtvarník a politický aktivista Aj Wej-wej, spoluautor návrhu Olympijského stadiónu v Pekingu.

Aj Čching v češtině.

Do češtiny byly přeloženy jeho básně "Mám rád tuto zemi", "Trakař", "Podzim" (Nový Orient 8, 1953), a "Jsou rybníky v zimě..." ("Sto moderních básníků", Československý spisovatel, 1967). V posledně jmenované knize se na str. 12 píše: "„stal se obětí jednoho z nejbrutálnějších útoků tehdejší čistky a dnes není o jeho osudu nic známo“.") Všechny básně přeložila Dana Heroldová-Šťovíčková.

Aj Čching (, 16. prosince 1910, provincie Če-ťiang – 5. května 1996) byl čínský básník, považovaný za jednoho z největších čínských lyriků 20. století.

Aì Qīng (, March 27, 1910 – May 5, 1996), born Jiǎng Zhènghán () and styled Jiǎng Hǎichéng (), is regarded by some as one of the finest modern Chinese poets. He was known under his pen names Línbì (), Kè'ā () and Éjiā ().


Symbolika.

Homomonument se skládá ze tří rovnostranných trojúhelníků o délce strany 10 metrů. Jsou zhotoveny z leštěné růžové žuly a umístěny ve stejné vzdálenosti od sebe tak, aby společně vytvářely rohy velkého trojúhelníku o straně 36 metrů. Prostor mezi nimi je vyplněn dlažebními kostkami. Umístění části pomníku na úroveň ulice umožňuje, aby se na něm mezi trojúhelníky odehrával každodenní život.  Tvar pomníku ve formě růžových rovnostranných trojúhelníků upomíná na označení, které museli nosit bisexuálové a homosexuálové v době národního socialismu. V Třetí říši bylo podle § 175 německého trestního zákona trestající sexuální styk mezi osobami stejného pohlaví odsouzeno přes 50.000 mužů a žen, 10.000-15.000 jich bylo po zatčení převezeno do koncentračních táborů, kde zhruba 53 % z nich přišlo o život. Po obsazení Nizozemí v roce 1940 vydal říšský komisař pro Nizozemí Arthur Seyß-Inquart dne 3. srpna 1940 nařízení o „"trestání nepřirozeného smilstva"“, podle kterého byla homosexualita trestána až čtyřmi lety vězení.  V 70. letech 20. století během evropského homosexuálního hnutí se původně negativní růžový trojúhelník stal symbolem emancipace a sebevědomí této komunity. Poté, co se i v Evropě v 80. letech 20. století rozšířila duhová vlajka jako symbol homosexuálního hnutí, zmizel růžový trojúhelník z povědomí a jeho přenesený význam připomíná v současnosti tento pomník.  Homomonument se v této symbolice obrací do minulosti, aby upozornil, že se již nemá opakovat a vyzývá k toleranci. Je ovšem také věnován všem těm mužům a ženám, kteří jsou i dnes utlačováni vládami, do jejichž společenského konceptu nezapadají. Současně je také věnován všem, kteří bojovali a bojují za svobodu a rovnost lidí s menšinovou sexuální orientací

Jednotlivé trojúhelníky.

Každý z trojúhelníků vytváří stupeň v určité výšce. První stupeň vystupuje nad hladinu kanálu "Keizersgracht", druhý představuje vyvýšené pódium nad úrovní chodníku a třetí je zarovnán na úrovni dlažby. Společně vytvářejí velký trojúhelník, který je natočen tak, aby každý z jeho vrcholů mířil na určité místo ve městě.  Schody vedoucí z nábřeží "Keizersgracht" symbolizují přítomnost a jejich hrot míří směrem k "Národnímu památníku" na náměstí "Dam" v centru Amsterdamu, který připomíná oběti německé okupace během druhé světové války a je památníkem osvobození. Proto jsou také pod schody pokládány květiny u příležitosti národního dne mrtvých (4. 5.), dne osvobození (5. 5.), na den královniných narozenin Koninginnedag (30. 4.) nebo na Světový den AIDS (1. 12.).  Trojúhelník je vyvýšený zhruba 60 cm nad úroveň chodníku a symbolizuje budoucnost. Hrot velkého trojúhelníku ukazuje směrem k hlavnímu sídlu nizozemské organizace LGBT "COC Nederland" v ulici "Rozenstraat", která byla založena v roce 1946. Vyvýšené místo slouží jako místo srazů nebo pódium při různých akcích.  Třetí trojúhelník zasazený do dlažby představuje budoucnost a ukazuje hrotem na nedaleký dům Anne Frankové, ve kterém se s rodinou skrývala v době okupace. Do tohoto vrcholu je vytesán verš z básně nizozemského autora Jacob Israël de Haana (1881-1924): "Naar vriendschap zulk een mateloos verlangen" - "Po přátelství tak nesmírná touha".  De Haan je autorem prvního nizozemského otevřeně homosexuálního románu "Pijpelijntjes" publikovaného roku 1904. Kniha byla přeložena i do češtiny.  V roce 1988 byla u pomníku zřízena informační tabule s textem v nizozemštině, angličtině a francouzštině. Jak se rozšířila známost o tomto pomníku, přibyly později ještě další jazyky: němčina, italština, španělština, ruština, turečtina, arabština, čínština, japonština a hebrejština.

Vznik pomníku.

Myšlenka na pomník upomínající na všechny homsexuální oběti války a pronásledování se objevila již po válce. V roce 1961 se objevila myšlenka na "Pomník neznámým homosexuálům". Dne 4. května 1970 položili gay aktivisté před "Národní pomník" na náměstí "Dam" věnec z levandulí. Věnec byl ale policií odstraněn a označen jako znesvěcení a aktivisté byli zatčeni. Během 70. let pak byly obdobné akce s různým úspěchem opakovány.  V květnu 1979 politik a gay aktivista Bob van Schijndel spustil otevřeným dopisem amsterdamskému starostovi konkrétní iniciativu na zřízení vlastního pomníku. Mnozí členové městského parlamentu (zastupitelstva) byli proti, ale díky koalici různých organizací nizozemského gay hnutí vznikla dostatečná síla k prosazení návrhu, který měl i mezinárodní podporu. Na podzim téhož roku byla založena nadace "Homomonument". Město stanovilo místo, kde se má pomník postavit. V roce 1980 odstartovala soutěž vyhlášená komisí městského parlamentu, ve které byli zástupci různých LGBT organizací, členové městské správy a umělečtí odborníci. Porota se v roce 1981 rozhodla pro návrh umělkyně Karin Daan. Trvalo ovšem nějakou dobu, než se podařilo shromáždit peníze na stavbu pomníku. V přepočtu zhruba 180.000 euro bylo převážně vybráno od jednotlivců a při různých benefičních akcích, neboť firmy nechtěly s tímto projektem spojovat své jméno. Dne 7. prosince 1986 se v koncertním sále "Concertgebouw" konala poslední benefiční akce nazvaná "Nacht voor het Ochtendgloren" („"Noc před svítáním"“). O několik dní později odsouhlasil městský parlament splacení chybějících 50.000 euro a 28. dubna 1987 položil Mini Luimstra-Albeda, městský radní pro umění základní kámen. Pomník byl slavnostně odhalen dne 5. září 1987.  Oproti roku 1979, kdy byly v New Yourku a Los Angeles vztyčeny sochy "Gay Liberation", které upomínají na Stonewallské nepokoje, nebyly proti Homomonumentu žádné veřejné protesty. Projekt Homomonumentu těžil z obecné tolerance, která v Amsterdamu vzrůstala během předchozích desetiletích. Pomník rovněž používá výhradně abstraktní symboliku a neobsahuje žádné sochy osob představující kulturní nebo etnické typy.  Model Homomonumentu v měřítku 1:25 o délce stran 160 cm byl vystaven v Madurodamu v Haagu a v Rijksmuseu. Dne 24. října 2006 byl slavnostně odhalen spolu s dalšími objekty amsterdamským starostou Jobem Cohenem, 17letým "„starostou“" Madurodamu Mauritsem van der Donkem a předsedou COC Frankem van Dalenem. Projekt byl iniciován COC a podpořen dalšími gay organizacemi.  K 20. výročí odhalení pomníku 9. září 2007 uspořádala Veřejná knihovna Amsterdamu výstavu "(Homo-)Monument van Trots" („"(Homo-)Monument hrdosti"“). Výstava trvala do ledna 2008 a poté byla jako putovní výstava v několika dalších městech.

Homomonument je památník v centru Amsterdamu na náměstí "Westermarkt" poblíž kostela Westerkerk. Byl vybudován podle návrhu nizozemské umělkyně Karin Daan. Je věnován jednak všem homosexuálním lidem, kteří byli na základě své sexuální orientace utlačováni nebo zabiti a také těm, kteří aktivně vystupují proti nenávisti a útlaku a bojují za svobodu a rovnoprávnost LGBT komunity. Jedná se o první pomník svého druhu na světě.

The Homomonument is a memorial in the centre of Amsterdam, the capital of the Netherlands. It commemorates all gay men and lesbians who have been subjected to persecution because of their homosexuality. Opened on September 5, 1987, it takes the form of three large pink triangles made of granite, set into the ground so as to form a larger triangle, on the bank of the Keizersgracht canal, near the historic Westerkerk church. The Homomonument was designed to "inspire and support lesbians and gays in their struggle against denial, oppression and discrimination." It was the first monument in the world to commemorate gays and lesbians who were killed by the Nazis.


Život.

Mládí.

Kateřina se narodila 4. května 1913 v královském paláci v Athénách jako dcera Konstantina I. a Sofie Pruské. Jejími prarodiči z otcovy strany byli Jiří I. a jeho manželka Olga Konstantinovna Romanovová, z matčiny strany to pak byli Fridrich III. Pruský a Viktorie Sasko-Koburská, dcera britské královny Viktorie. Nedlouho po Kateřině narození byl v Soluni zavražděn její dědeček Jiří. Sama Kateřina měla tři bratry: nejstaršího Jiřího, Alexandra a Pavla. Každý z nich se později stal králem Řecka, Jiří dokonce vládl dvakrát.  Mimo bratrů měla i dvě sestry; Helenu, která se stala rumunskou královnou, a Irenu, ta se vdala za chorvatského krále. Když byla Kateřina pokřtěna, jejími kmotry a kmotrami byli prohlášeni všichni členové řecké armády a řeckého námořnictva. Tento akt byl velmi symbolický, jelikož pro lidi pravoslavného vyznání je vztah ke kmotrům a kmotrám silnější, než v rámci rodiny. Když byly Kateřině tři roky, musela být zachráněna z hořící rodinné vily hasiči. V samotném požáru zemřely téměř dvě desítky lidí. V té době byla Kateřinina matka Sofie, sestra tehdejšího německého císaře, podezřívána z toho, že je „pro-německá“.

Život v exilu.

Roku 1917, když byly Kateřině čtyři roky, byl její otec Konstantin nucen abdikoval a na jeho místo nastoupil Alexandra. Kateřina byla se zbytkem rodiny vyhoštěna, proto se přesunuli do Švýcarska. Když ale roku 1920 Alexandr zemřel, na jeho místo opět nastoupil Konstantin. Již o dva roky později ale opět abdikoval, tentokrát ve prospěch syna syna Jiřího. Rodina opět musela žít v exilu, tentokrát na Sicílii, kde nakonec Kateřinin otec roku 1923 zemřel. Poté se rodina přestěhovala do Florencie, kde se Kateřina zlepšovala v malbě. Následně byla ale poslána na internátní školu do Anglie. Nejdříve studovala ve škole v Broadstairs, poté v North Foreland Lodge. Roku 1932 Kateřinina matka zemřela a ona se rozhodla žít v rodinné vile společně se starší sestrou Helenou. Roku 1934 se poprvé setkala s budoucí panovnicí Alžbětou II., když byly obě jako družičky na svatbě Mariny Řecké a Dánské.

Druhá světová válka.

Když roku 1935 začal, již podruhé, vládnout Jiří, vrátila se Kateřina i se sestrou Irenou do Řecka. Když roku 1939 vypukla druhá světová válka, připojila se Kateřina k Červenému kříži. Již roku 1941 ale prchala s bratrem Pavlem ze země do jižní Afriky. Údajně cestovali hydroplánem. V Kapském městě pak získala post nemocniční sestry. O své sestře Heleně neslyšela celé čtyři roky. Roku 1946 se rozhodla Kateřina vrátit do Anglie, kam cestovala zaoceánským parníkem RMS "Ascania". Na palubě se setkala s majorem Richardem Campbellem Brandramem, důstojníkem britského královského dělostřelectva. Tři týdny, konkrétně 21. dubna 1947, po příjezdu do Anglie si Kateřina Richarda vzala.  Po svatbě doprovázela Kateřina svého manželka i do Bagdádu, kde měl vojenské povinnosti. Pár se později usadil ve městě Marlow v Buckinghamshire.

Pozdější léta.

Přestože Kateřina žila relativně v ústraní, s rodinou se stýkat nepřestala a účastnila se jak svatby Philipa a královny Alžběty, tak Philipových osmdesátých narozenin. Kateřina zemřela 2. října 2007 ve věku 94 let a s jejím úmrtím vymřela i linie ženských potomků Fridricha III. Pruského a Viktorie Sasko-Koburské.  Z manželství s Richardem Brandramem vzešel jediný potomek; syn "Paul Brandram" (*1948). Manželství bylo šťastné a sám Richard zemřel roku 1994, třináct let před svojí manželkou.

Kateřina Řecká a Dánská, po sňatku též uváděná jako Lady Katherine Brandram (řecky: "Αικατερίνη της Ελλάδας", 4. května 1913, Athény, Řecko – 2. října 2007, Londýn, Anglie), byla princezna řecká a dánská, dcera Konstantina I. Řeckého a jeho manželky Sofie Pruské. Byla sestřenicí prince Philipa, manžela britské královny Alžběty II., a tedy i prateta Filipa VI. Španělského.

Princess Katherine of Greece and Denmark (; 4 May 1913 – 2 October 2007), styled in the UK as Lady Katherine Brandram from 1947 till her death, was the third daughter and youngest child of King Constantine I of Greece and Sophia of Prussia.


Životopis.

Rosling se narodil ve Švédské Uppsale. Od roku 1967 do roku 1974 studoval statistiku a medicínu na univerzitě v Uppsale. Postgraduálně studoval obor veřejné zdraví na St. Johns’s Medical College v indickém Bengalúru a v roce 1976 získal lékařskou licenci. V létech 1979 až 1981 sloužil v oblastní lékařské stanici v Nacale v severním Mosambiku. V období 1974–1984 strávil celkem osmnáct měsíců na rodičovské dovolené, kdy se staral o své tři děti.  21. srpna 1981 Rosling identifikoval počátek šíření paralytické choroby konzo a s pomocí následného výzkumu získal doktorát na univerzitě v Uppsale v roce 1986. Dva roky strávil studováním šíření této choroby ve venkovských oblastech napříč Afrikou a vedl na toto téma další doktorské studenty. Choroba se vyskytovala v souvislosti s nedostatečnou úpravou výživy, skládající se převážně z manioku, který způsoboval souběžně podvyživení a vysoké příjmy kyanidu.  Roslingův výzkum se dále zaměřoval na vztah mezi ekonomickým vývojem, zemědělstvím, chudobou a zdravím. Byl zdravotním poradcem organizací jako WHO, UNICEF a dalších. V roce 1993 byl jedním z iniciátorů Lékařů bez hranic ve Švédsku. Na Institutu Karolinska byl vedoucím Divize mezinárodního zdraví v letech 2001–2007. Jako předseda Mezinárodní výzkumné a výcvikové komise Karolinska (1998–2004) zahájil výzkumnou spolupráci s univerzitami v Asii, Africe, na středním východě a v Latinské Americe. Založil nové kurzy globálního zdraví a je spoluautorem učebnice globálního zdraví založení na tzv. "evidence-based" přístupu.

Gapminder.

Rosling je spolu se svým synem Olou Roslingem a snachou Annou Roslingovou-Rönnlundovou zakladatelem nadace Gapminder. Gapminder vyvinul software Trendalyzer, který převádí mezinárodní statistiky do pohyblivých interaktivních grafů. Jeho přednášky, které grafiku Gapminderu používají k vizualizaci světového vývoje, vyhrály řadu cen. Interaktivní animace jsou navíc zdarma dostupné na stránkách nadace. Trendalyzer získala společnost Google 16. března 2007 s cílem dále jej rozvíjet a poskytnout statistiky k dispozici veřejnosti. V roce 2008 Google spustil Motion Chart Google Gadget a v roce 2009 pak tzv. Public Data Explorer.

Ocenění.

V roce 2009 byl zařazen do seznamu 100 hlavních světových myslitelů časopisem Foreign Policy a v roce 2011 se stal jednou ze 100 nejkreativnějších osob ve světě byznysu časopisem Fast Company. Také byl v roce 2011 zvolen členem švédské akademie inženýrských studií a roku 2012 členem švédské akademie věd.

Kniha „Faktomluva“.

Rosling je autorem knihy Faktomluva. Na publikaci se podíleli také jeho syn Ola Rosling a snacha Anna Roslingová Rönnlundová. Kniha vyšla v roce 2018 jako „Factfulness: Ten Reasons We're Wrong About the World – and Why Things Are Better Than You Think“. V českém překladu vyšla ve stejném roce pod názvem „Faktomluva: Deset důvodů, proč se mýlíme v pohledu na svět – a proč jsou věci lepší, než vypadají.“ Vydalo ji nakladatelství Jan Melvil Publishing.  Faktomluva získala mnoho ohlasů. Na svém blogu ji doporučil například Bill Gates. „Faktomluva patří k nejdůležitějším knihám, jaké jsem kdy četl. Jde o nepostradatelný návod, jak o světě přemýšlet jasně.“ Barack Obama prohlásil, že je to „nadějeplná kniha o tom, co dokáže lidský pokrok, když se naučíme pracovat s fakty namísto podléhání vrozeným zkreslením.“  O knize, která vyšla až po Roslingově smrti, sám autor prohlásil: „Tato kniha je poslední bitvou v mém celoživotním poslání – v boji proti ničivé globální nevědomosti. V předchozích bitvách jsem se vyzbrojil rozsáhlými datovými soubory, chytrým softwarem, energickým stylem přednášek a švédským bajonetem. Nestačilo to. Doufám ale, že tato kniha svůj účel splní.“  Rosling v knize ukazuje, že lidé nemají základní povědomí o světě, v němž žijí. Když mají odpovídat na jednoduché otázky o stavu planety, například zda ubývá extrémní chudoby nebo jaká je průměrná délka života na zemi, dávají špatné odpovědi. „Tak špatné, že kdyby měli zcela náhodně odpovídat šimpanzi, dosáhnou lepších výsledků než učitelé, investiční bankéři i nositelé Nobelovy ceny." Autor pokládal podobné dotazy svým posluchačům po celém světě. Testy byly vždy jednoduše formulované, bez záludností či sporných informací. Přesto v nich účastníci neuspěli.  Autor v knize konstatuje, že průměrná délka života na Zemi je nyní 70 let a za posledních 20 roků se podíl extrémně chudé globální populace snížil na polovinu. To považuje za převratné. Jde podle něho o klíčový fakt, jež bychom měli o životě na naší planetě znát.  Rosling upozorňuje na to, že statistiky a fakta k lidem nepřicházejí přirozeně. Většina populace chápe svět na základě zobecnění osobních zkušeností, které jsou velmi zaujaté. Sdělovací prostředky obvykle události přehánějí a zaměřují se na rychlé změny. Proto bychom se měli naučit svůj příjem dramatických vstupů kontrolovat. „Bez této kontroly naše chuť na drama příliš vzroste a zabrání nám vidět svět takový, jaký je – totálně nás zmate.“

10 dramatických instinktů.

Rosling v knize odhalil 10 dramatických instinktů, které zkreslují náš pohled na realitu. Je to instinkt propasti, negativity, lineárnosti, strachu, zkreslení velikosti, zobecnění, osudovosti, jiné perspektivy, obviňování a urgentnosti. Například instinkt propasti vede k rozdělování společnosti na „my“ a „oni“ a podle Roslinga je velmi chybný. „Jde o neodbytný sklon všechno rozdělovat na dvě odlišné a často konfliktní skupiny s velkou mezerou – obrovskou propastí nespravedlnosti – mezi nimi.“ Příkladem je rozdělování světa na vyspělé západní země a na rozvojové státy.

Faktomluva podle Roslinga.

Autor v knize shrnul základní pravidla faktomluvy:

Zdravotní stav.

Ve věku dvaceti let byly u Roslinga identifikovány potíže s játry a Rosling přestal pít alkohol. V roce 1989 mu byla diagnostikována hepatitida typu C. Po roce vývoje choroby došlo k následné cirhóze jater, v roce 2013 byl blízko jejich selhání. Naštěstí v té samé době byly objeveny nové léky na tuto nemoc a Rosling byl přinucen odcestovat do Japonska, aby mohl zakoupit lék nutný k odstranění infekce. Následně v médiích vyjádřil obavy ohledně restrikcí při používání nových léků z důvodu jejich vysokých cen a prohlásil, že je zločin neposkytnout tento lék každé osobě s hepatitidou typu C.

Další projekty a tvorba.

Podílel se na vzniku tří dokumentárních filmů BBC: "The Joy of Stats" (2010), "Don’t Panic – The Truth About Population" (2013) a "Don’t Panic: How to End Poverty in 15 Years" (2015).

Hans Rosling (27. července 1948 – 7. února 2017) byl švédský lékař, vědec, statistik, který často vystupoval na veřejnosti. Byl profesorem mezinárodního zdraví na Institutu Karolinska a spoluzakladatelem Gapminder Foundation, která vyvinula software Trendalyzer. Před svou smrtí napsal knihu „Factfulness: Ten Reasons We're Wrong About the World – and Why Things Are Better Than You Think“. Česky vyšla jako „Faktomluva: Deset důvodů, proč se mýlíme v pohledu na svět – a proč jsou věci lepší, než vypadají". Knihu doporučili například Barack Obama nebo Bill Gates. Ten ji daroval všem americkým vysokoškolským absolventům roku 2018. Rosling byl též polykačem mečů, jak předvedl v závěru svého druhého vystoupení na TEDu.

Hans Rosling (; 27 July 1948 – 7 February 2017) was a Swedish physician, academic, and public speaker. He was the Professor of International Health at Karolinska Institute and was the co-founder and chairman of the Gapminder Foundation, which developed the Trendalyzer software system. He held presentations around the world, including several TED Talks in which he promoted the use of data to explore development issues. His posthumously published book "", coauthored with Anna Rosling Rönnlund and Ola Rosling, became an international bestseller.


Situace před bitvou.

Od 4. července 1942, kdy německá armáda dobyla Sevastopol, okupovali Němci (tehdy ještě ruský) poloostrov Krym. V září roku 1943, kdy se válečná karta obrátila, opustila 17. německá armáda Kubáňské předmostí a stáhla se přes Kerčskou úžinu na Krym. Bylo plánováno, že tato vojska budou přesunuta k obraně Dněpru před postupem sovětských vojsk a uvažovalo se i opuštění krymského poloostrova. Hrozilo však nebezpečí, že by z Krymu mohla sovětská vojska podnikat nálety proti rumunským naftovým polím, Hitler musel brát ohledy i na rumunské a bulharské spojence, takže jeho vojska na krymském poloostrově zůstala. Když v říjnu 1943 prolomila vojska Rudé armády německou obranu a postupovala k Dněpru, byl vypracován plán na případný únik 17. armády z poloostrova na pevninskou část SSSR, který se měl uskutečnit v samém závěru měsíce října. Hitler však tuto ústupovou akci 28. října zakázal, což však v důsledku na konečné situaci nic neměnilo. 2. gardová tanková armáda 4. ukrajinského frontu totiž dorazila 30. října před Perekopskou šíji a německá a rumunská vojska na Krymu uzamkla. Velkoadmirál Dönitz se zavázal Hitlerovi, že zásobování 17. armády německým loďstvem není problém a že vše zabezpečí, což se mu dařilo. Německé lodě i letectvo drželo v ruských přístavech sovětské vojenské lodi, které se německá zásobovací plavidla ani nepokoušela napadat. Až do dubna 1944 se dařilo 17. armádě vzdorovat sovětským vojskům, které se pokoušely proniknout na Krym u Perekopu. U Kerče se Sovětům podařilo vytvořit malé předmostí na Sivaši.

Bitva.

Sovětský útok na německá a rumunská vojska začal 8. dubna 1944. Z Perekopské šíje zaútočila vojska 4. ukrajinského frontu, další útok byl proveden z předmostí Sivaše na východní části poloostrova. Do 10. dubna byly provedeny průlomy fronty a německé a rumunské jednotky začaly ustupovat. Vojska Rudé armády však nezahálela a začala nepřítele pronásledovat. Na německá a rumunská vojska začaly dotírat i partyzánské skupiny. Německá vojska vedla postupné ústupové boje a stahovala se směrem k Sevastopolu, kde se formovala obrana s opevněním a s těžkými děly. Dne 16. dubna 1944 zahájila německá 17. armáda obranný boj na území sevastopolské pevnosti. Mezitím docházelo k evakuaci raněných vojáků a členů týlového zabezpečení, přičemž do 20. dubna se podařilo odvézt 67 tisíc mužů. Do této situace se vložil Adolf Hitler, který si přál Sevastopol udržet. Evakuace byla zastavena a Hitler slíbil dodat posily. Až do 4. května ostřelovalo sovětské dělostřelectvo Sevastopol a podnikalo průzkumné výpady. 5. května začala za podpory dělostřelectva a letectva rozhodující sovětská ofenzíva. 8. května 1944 obsadily jednotky Rudé armády Sapunské výšiny, čímž získaly důležitý strategický bod. Situace již byla neudržitelná a Hitler musel dát na základě žádosti generálplukovníka Schörnera souhlas k vyklizení pevnosti a města Sevastopol. 9. května se bránící vojska stáhly na novou linii v Taurském Chersonesu, kterou však Sověti začali ostřelovat těžkými kanóny. 10. května 1944 začaly na naloďující se Němce a Rumuny útočit sovětské bitevní, torpédové a bombardovací letouny a potopily dvě dopravní lodě i s naloděnými vojáky. O den později nemohly najít německé přepravní lodě vojáky kvůli mlze, která byla v přístavu vyvolána zničením sudů se zamlžovací látkou sovětským dělostřelectvem. Evakuační plavidla odplula prázdná zpět do Rumunska. 12. května zaútočily sovětské tanky proti poslednímu zajišťujícímu postavení nepřítele, které prolomily a nepřátelská vojska tak byla poražena.

Krymská operace (též Bitva na Krymu) byla vojenská operace Velké vlastenecké války, která probíhala od 8. dubna 1944 do 12. května 1944.

The Crimean Offensive (8 April – 12 May 1944), known in German sources as the Battle of the Crimea, was a series of offensives by the Red Army directed at the German-held Crimea. The Red Army's 4th Ukrainian Front engaged the German 17th Army of Army Group A, which consisted of Wehrmacht and Romanian formations. The battles ended with the evacuation of the Crimea by the Germans. German and Romanian forces suffered considerable losses during the evacuation.


Rozdělení laxativ.

Osmotická laxativa.

Osmotické laxativum je látka, která působí fyzikální cestou. Zvětšuje objem vody ve střevech a tím dochází k podpoře peristaltiky a k vyprázdnění vodnaté stolice během 1-3 hod. Tato laxativa mohou používat těhotné i kojící ženy. Používaná k přípravě na lékařská vyšetření (kolonoskopie). Některé přípravky obsahují látky, které představují jak osmotické, tak kontaktní laxativum.  "Zástupci": soli hořčíku (například epsomská sůl, Šaratica), laktulóza (Laktulosa, Duphalac), glycerol (glycerolové čípky), rostlinné polysacharidy (Fructolax), makrogol (Fortrans)

Objemová laxativa.

Objemové laxativum zvětšuje objem střevního obsahu a změkčuje stolici, působí jako vláknina. Podmínkou účinku je dostatečný přívod tekutin, jinak mohou tato laxativa zácpu ještě zhoršit. Jejich užívání může snižovat vstřebávání současně užitých léků, proto je důležité jiné léky brát s minimálně dvouhodinovým odstupem. Působí v řádu několika hodin. Tato laxativa jsou vhodná pro těhotné a kojící ženy.  "Zástupci": psyllium (Psyllium, Lepicol), methylcelulóza

Kontaktní laxativa.

Kontaktní laxativum dráždí střevní sliznici a tím dochází ke zmenšení vstřebávání vody do organismu. Druhotně pak zlepšuje střevní motilitu díky zvětšenému obsahu střeva. Vzhledem ke zveřejnění nových klinických studií z roku 2010, týkajících se bezpečnosti dlouhodobého užívání kontaktních laxativ, je možné u chronických případů, či jiných důvodů zácpy i dlouhodobé užívání těchto léčiv. Příčinná souvislost s užíváním kontaktních laxativ a lenivěním střeva a snižováním peristaltiky nebyla prokázána. Účinek nastupuje po 6-9 hod, tato laxativa se proto užívají večer před spaním. V průběhu těhotenství lze některá kontaktní laxativa užívat pouze po poradě s lékařem. Klinické údaje prokázaly, že ani účinná složka přípravku ani jeho metabolity nejsou vylučovány do mateřského mléka zdravých kojících žen. Z toho důvodu je možné některé tyto přípravky bezpečně užívat i během kojení.  "Zástupci": pikosulfát (Guttalax, Laxygal), bisakodyl (Bisacodyl-K, Fenolax, Stadalax), čaj z listů a lusků seny ("Senna").

Laxativum neboli projímadlo je léčivo nebo rostlinná droga podporující pohyby střev a jejich vyprazdňování. Laxativa jsou často používána na uvolnění střev při zácpě. Předávkování může způsobit průjem. Projímadla je možno koupit v lékárnách bez lékařského předpisu, buď ve formě tablet nebo kapek k vnitřnímu užití.

Laxatives, purgatives, or aperients are substances that loosen stools and increase bowel movements. They are used to treat and prevent constipation.


Nahrávání.

"Painkiller" je první album Judas Priest, na kterém účinkoval bubeník Scott Travis. Jeho předchůdce, Dave Holland, ve skupině působil deset let (od roku 1979). Travis byl původně členem skupiny Racer X, původem z Los Angeles. Jeho styl hraní s dvojitými basovými bubny a technikou blast beat dal skupině nový, tvrdší zvuk.  Deska byla nahrána v Miraval Studios ve Francii na začátku roku 1990 a dokončeno později téhož roku ve Wisseloord Studios v Nizozemsku. Producentem byl Chris Tsangarides, poprvé od roku 1976.

Vydání.

Přestože album bylo hotové již v březnu roku 1990, vydání bylo odloženo kvůli probíhajícímu soudnímu procesu. Kapela byla obviněna z toho, že jejich nahrávka byla příčinou pokusů dvou mladých mužů o sebevraždu v Nevadě v prosinci roku 1985. V srpnu 1990 byl soud nakonec zrušen; skupina album vydala 3. září na LP, kazetách a CD.  V lednu 1991 se album stalo zlatým. V květnu 2001 vyšel jeho remaster na CD, s živou verzí skladby „Leather Rebel“ a s dříve nevydanou „Living Bad Dreams“. Album bylo nominováno na cenu Grammy za Nejlepší metalové vystoupení roku, ale prohrálo s coververzí „Stone Cold Crazy“ od skupiny Metallica.

Ohlas kritiky.

Drtivá většina reakcí na album byla pozitivní, zejména ze strany metalové komunity, ale i kritiky. Steve Huey z Allmusic album pochválil a prohlásil ho za jedno z nejlepší desku Judas Priest. Mikesn ze Sputnikmusic desku ohodnotil 5 hvězdičkami z 5 a uvedl: „Painkiller je plný nezapomenutelných riffů a sól od dua Glenn−K. K. Nejlepší momenty na albu jsou spojení ostrých riffů s ječivým Halfordovým zpěvem. Všechny skladby jsou nabité energií, členové skupiny jako by se ve skvělých výkonech navzájem ještě podporovali.“

Halfordův odchod.

Skupina se po vydání alba vydala na turné. Po jeho ukončení, v květnu 1992, zpěvák Rob Halford skupinu opustil a po zbytek 90. let se zbytkem kapely přerušil kontakt. Důvodem k odchodu bylo jednak rostoucí napětí mezi členy skupiny, jednak Halfordova touha objevovat nové hudební sféry − za tímto účelem založil metalovou skupinu Fight. Judas Priest zůstali několik let neaktivní, nakonec se znovu zformovali v roce 1996 s novým zpěvákem, Timem Owensem. Se skupinou nahrál dvě studiová alba, "Jugulator" a "Demolition".

Seznam skladeb.

Všechny skladby složili Glenn Tipton, Rob Halford a K. K. Downing, pokud není uvedeno jinak.

Painkiller je dvanácté studiové album britské heavymetalové skupiny Judas Priest. Poprvé se na něm objevuje nový bubeník – Američan Scott Travis − zároveň je to poslední deska skupiny se zpěvákem Robem Halfordem až do jeho návratu v roce 2005. Album je výrazně ovlivněno speed metalem a thrash metalem a oproti předchůdcům je výrazně drsnější a energičtější. Byla to poslední deska se zpěvákem Halfordem, který se později vydal na sólovou dráhu.

Painkiller is the twelfth studio album by British heavy metal band Judas Priest, released in September 1990. It is the last Judas Priest album to feature lead singer Rob Halford until his return for the 2005 album "Angel of Retribution" and the first to feature drummer Scott Travis.


Úvod.

Po rozporuplném přijetí Chaplinových dvou předchozích filmů "Chaplin vesnickým hrdinou" ("Sunnyside"; 1919) a "V neděli odpoledne" ("A Day's Pleasure"; 1919) u diváků i kritiky, strávil Chaplin celý rok 1920 nad scénářem a přípravou nového filmu "Kid", svého druhého celovečerního filmu (prvním byl v roce 1914 film "Chaplin honí dolary"), do kterého promítl řadu autobiografických vzpomínek na své dětství prožité v chudobě na předměstských čtvrtích Londýna. Po jeho boku se ve filmu objevuje tehdy šestiletý Jackie Coogen (1914 - 1984), jenž se již objevil v Chaplinově filmu "V neděli odpoledne", ve kterém nalezl vynikajícího partnera a se kterým vytváří na filmovém plátně sehranou dvojici. Film měl premiéru v newyorské Carnegie Hall 21. ledna roku 1921, 6. února pak zahájil svou pouť kiny ve zbytku spojených států. Evropská premiéra filmu za účasti samotného Chaplina se odehrála v říjnu téhož roku. V Československu byl snímek uveden do kin až v listopadu roku 1922.  Po mimořádném úspěchu filmu u diváků v USA se Chaplin rozhodl, že jej osobně uvede v několika hlavních městech Evropy (Londýn, Paříž, Berlín). V září roku 1921 se Chaplin v New Yorku nalodil na transoceánský parník jménem "Olympic" a vyplul vstříc Evropě na své první turné na tomto kontinentu. Při této příležitosti se po deseti letech opět ocitl ve své rodné Anglii, kde neopomenul navštívit místa svého dětství. Všude, kde se v Evropě objevil, byl nadšeně vítán tisícovými davy svých fanoušků, i představiteli politického a kulturního života. Jedinou výjimkou byl Berlín, kde se jeho filmy do té doby nepromítaly.  V roce 1971 byl snímek s hudebním doprovodem složeným Chaplinem znovu uveden do kin, kde i po 50 letech od své premiéry slavil u diváků opět úspěch.

Synopse.

Film vypráví příběh mladé chudé ženy (Purviancová), která svou tíživou situaci řeší tím, že své nemanželské dítě odloží na sedadlo luxusní limuzíny stojící před vchodem přepychového domu s nadějí, že se bohatí lidé o něj postarají. Automobil je i s odloženým dítětem ukraden dvojicí zlodějů, kteří když zjistí, že se svou kořistí unesli i dítě, odloží nemluvně u popelnice. O pár chvil později prochází kolem tulák (Chaplin), který se po několika marných pokusech dítěte se okamžitě zbavit, malého sirotka ujímá. O pět let později již spolu vytváří sehranou pracovní dvojici - chlapec rozbíjí okenní tabule a on, pracujíc jako sklenář, je vždy nablízku, aby rozbité okno zasklil. Při tomto svém počínání se oba dva často dostávají do střetu se strážci zákona, ale vždy na poslední chvíli vyváznou bez újmy. Mladá žena, po pěti letech již úspěšná a bohatá, nemůže se zbavit myšlenek na své odložené dítě a proto se velkou měrou zapojuje do dobročinnosti. Díky tomu se nevědomky seznamuje se svým synem a jeho nálezcem.  Když malý chlapec onemocní, je k němu přivolán lékař, který když se dozví, že je vlastně sirotkem, který byl odložen, udá sklenáře úřadům. Za asistence úředníků chudobince a strážníka se vrací do jejich příbytku, kde je chlapec odebrán a odvážen do chudobince. Charlie rozhodnut získat chlapce zpět, vysmekne se strážníkovi, kterému pak uniká po střechách. V sousední ulici dostihuje vůz, který odváží chlapce do chudobince. Vysvobozuje jej z moci úřední a neodvažujíc se vrátit do svého příbytku, ubytují se společně v nedaleké noclehárně. Na schodech domu, kde oba bydleli se srazí lékař s chlapcovou matkou a vše ji dopodrobna vylíčí. Když jí ukáže lístek, který nechala matka u odloženého dítěte, okamžitě jej poznává. Ještě tentýž den je v novinách otisknuto oznámení, ve které je nabízena odměna za nalezení chlapce. Oznámení v novinách si přečte také majitel noclehárny, ve které se oba ubytovali. Když oba usnou, chlapce unese a předá jej na policii, kde se shledává se svou matkou. Když Charlie zjistí, že chlapec zmizel, opuštěn a na pokraji zoufalství, se vrací ke dveřím svého domu, kde vyčerpáním usne. Zdá se mu sen, ve kterém se ocitá v nebi. Probouzí jej strážník, který místo na policejní stanici, odvádí jej k domu bohaté dívky, kde se setkává s chlapcem i jeho matkou.

Kid () je americký němý film patřící do zlatého fondu světové kinematografie, který v roce 1921 natočil jako režisér, scenárista, producent a představitel hlavní role Charlie Chaplin. Film o tulákovi, který se ujme nalezeného sirotka, představoval do té doby nejúspěšnější snímek Chaplinovy kariéry a stal se druhým nejvýnosnějším filmem roku 1921 hned po filmu "Čtyři příšerní jezdci z Apokalypsy" ("The Four Horsemen of the Apocalypse"; 1921).

The Kid is a 1921 American silent comedy-drama film written, produced, directed and starring Charlie Chaplin, and features Jackie Coogan as his foundling baby, adopted son and sidekick. This was Chaplin's first full-length film as a director (he had been a co-star in 1914's "Tillie's Punctured Romance"). It was a huge success, and was the second-highest-grossing film in 1921, behind "The Four Horsemen of the Apocalypse". In 2011, "The Kid" was selected for preservation in the United States National Film Registry by the Library of Congress as being "culturally, historically, or aesthetically significant." Innovative in its combination of comedic and dramatic elements, "The Kid" is widely considered one of the greatest films of the silent era.


Námět a historie vzniku.

Námětem opery věnované dětem i jejich rodičům je příběh o tom, jak se věci, hračky, knihy, rostliny a zvířata v domě i na zahradě vzbouří proti zlobivému dítěti, které je ve chvíli vzdoru ničí a ubližuje jim. Teprve, když dítě projeví lítost a dobrotu, dají se věci zase do pořádku.  Libreto vzniklo z původního podkladu pro balet, který si objednal Jacques Rouché, ředitel Pařížské opery, u spisovatelky Colette. Ta svoje dílo nazvala "Ballet pour ma fille" ("Balet pro mou dceru"). Přání zhudebnit její text projevilo hned několik skladatelů. Colette si vybrala ke spolupráci Maurice Ravela a v letech 1919 – 1925 vznikla opera–balet s názvem "L'Enfant et les Sortilèges" ("Dítě a kouzla"), ve které vystupují kromě postav také věci, zvířata, ptáci, rostliny a jeden živel (oheň). Opera–balet měla premiéru v Monte Carlu 21. března 1925. Pocity publika i kritiky po monacké premiéře byly smíšené, ale pak následovala další úspěšná uvedení na světových operních scénách: Praha a Lipsko (1927), Vídeň (1929), San Francisco (1930), Florencie (1939), Oxford (1958). V Kanadě byla uvedena filmová verze vyrobená společností CBC Television v roce 1950.

Obsah.

Opera má jedno dějství, skládající se ze dvou částí  Místo: starý venkovský dům v Normandii

1. část.

"Bohatě zařízený pokoj ve starém venkovském domě"  Do pokoje venkovského domu vchází matka sedmiletého chlapce, aby se zeptala, zda má už hotový početní úkol do školy. Chlapec matce odmlouvá a ta ho nazve lenochem a rozzlobená odejde z místnosti.  Chlapec se ze vzdoru a vzteku, že byl pokárán, vrhá na věci, které ho obklopují, rozbíjí je a ničí. Když se mu únavou začnou zavírat oči zjistí, že nešťastné objekty v jeho pokoji ožívají. Slohový nábytek (židle a křeslo Ludvík XV.), čínský porcelán (konvice a šálek na čaj), hodiny–pendlovky, oheň v krbu, pohádkové postavy z knížky (princezna, pastýř a pastýřka), dokonce i jeho početní sešit v podobě muže se sborem číslic, kočka i kocour, začínají mluvit. Vznášejí svá obvinění proti dítěti, které jim ubližovalo a žádají pro něho přísný trest.

2. část.

" Zahrada u domu"  Scéna se mění na zahradu, kde rostliny, ptáci i zvířata, která tam žiji se přidávají k obžalobě za chování malého chlapce a všichni touží po pomstě. Dítě ve strachu volá svoji matku, ale všechny bytosti se na ně vrhnou. Dítě se je snaží zahnat a jak všichni prchají, dojde ke zranění malé veverky. Chlapec si s lítostí uvědomí, že tohle nechtěl a veverku ošetří.  Oživlé bytosti se vrací zpět a když vidí, že chlapec ošetřil veverku, usoudí, že dítě má dobré srdce a odpustí mu. Zatím co se dítě vyčerpáním zhroutí, rozhodnou se pomoci mu vrátit se do domu a spolu s ním v závěrečném sboru přivolávají jeho matku. Opera konči dvěma slabikami, které zpívá dítě „Maman“.

Hudba.

Pohádkovou atmosféru příběhu podtrhl autor impresionistickou hudbou pro velký orchestr, která byla na dobu vzniku velmi moderní a novátorská. Maurice Ravel uplatnil při komponování celou řadu hudebních žánrů od jazzu po foxtrot, ragtime, polku a valčík. Objevují se zde i netradiční hudební nástroje jako struhadlo na sýr, lomozící klika, bič ap.  V pěvecké části je zastoupeno osm hlasových oborů (tenor, kontraalt, soprán, koloraturní soprán, mezzosoprán, mezzo/kontraalt, baryton a bas). Jeden z hlasových oborů je tak přiřazen dvojicím nebo skupinám představitelů. Kromě sólových rolí jsou zastoupena i dueta, smíšený sbor dospělých a sbor dětí.  Celkové pojetí díla posouvá tuto operu– balet směrem k oblasti muzikálu.

Dítě a kouzla, v originále "L'Enfant et les Sortilèges" je opera–balet z roku 1925, druhá ze dvou oper francouzského skladatele Maurice Ravela. Jedná se o lyrickou fantazii, skládající se ze dvou částí, na libreto spisovatelky Colette. Premiéra opery se konala 21. března 1925 v Opéra de Monte-Carlo. Autorem choreografie byl George Balanchine, orchestr dirigoval Victor de Sabata.

L'enfant et les sortilèges: Fantaisie lyrique en deux parties ("The Child and the Spells: A Lyric Fantasy in Two Parts") is an opera in one act, with music by Maurice Ravel to a libretto by Colette. It is Ravel's second opera, his first being "L'heure espagnole". Written from 1917 to 1925, "L'enfant et les sortilèges" was first performed in Monte Carlo in 1925 conducted by Victor de Sabata.


Hudební a filmová kariéra.

Během své kariéry Bators spolupracoval s mnoha kapelami a hudebníky, včetně Hormones, Dennise Comeau a Andre Sivy, Frankenstein, The Wanderers a The Whores of Babylon (s Dee Dee Ramonem a Johnnym Thundersem). Také nahrával jako sólový umělec pro vydavatelství Bomp! Records. Nicméně průkopníkem punk rockového soundu, vzhledu a přístupu se Bators stal až jako hlavní zpěvák clevelandské kapely The Dead Boys. Ta se rychle stala populární v CBGB, hudebním klubu v East Village v Manhattanu. The Dead Boys se objevili ve filmech "Punking Out" (1978), "Live at CBGB's" (1977) a "Crash 'n' Burn" (1977).  Po rozpadu The Dead Boys v roce 1979 začal spolupracovat s vydavatelstvím Bomp! Records a jeho předsedou Greg Shaw. Podle Shawa: „To, po čem nejvíce toužil, bylo uniknout z pout image The Dead Boys a získat si respekt jako zpěvák současného pop rocku... jinými slovy, chtěl být přemýšlejícím punkovým Ericem Carmenem.“ Nakonec spolu s prvními punk rockovými veterány nahrál několik singlů, z nichž mnoho zůstalo nevydaných, a v roce 1980 LP "Disconnected". V roce 1994 vyšlo retrospektivní album "L.A. L.A.", které dokumentuje Batorsovy úspěchy v roli punk rockového zpěváka.  Po rozpadu Sham 69 založil Bators, který nyní pobýval v Londýně, spolu s Davem Tregunnou, bývalým baskytaristou Sham 69, kapelu The Wanderers. Vydali jedno konceptuální album "Only Lovers Left Alive" (květen 1981) a dva singly. Na konci roku 1981 Bators s Brianem Jamesem z The Damned a Davem Tregunnou založili The Lords of the New Church. Ti se stali známí hlavně díky živým vystoupením. Jako fanoušek Iggyho Popa si Bators s The Dead Boys vydobil pověst neohroženosti a s podobnými kousky pokračoval i s The Lords of the New Church. Například se údajně během koncertu oběsil, což se mu vymklo z rukou a na několik minut byl prohlášen klinicky mrtvým. Nicméně přežil a The Lords of the New Church vydali dvě úspěšnější alba.  V roce 1981 se mu dostlo další publicity díky účinkování ve filmu "Polyester" režiséra Johna Waterse. O sedm let později ztvárnil nezapomenutelné cameo Dicka Slammera, hlavního zpěváka The Blender Children, v netradiční komedii "Tapeheads", v níž hlavní role ztvárnili John Cusack a Tim Robbins.  V prosinci 1985 Bators se svým nejlepším přítelem Michaelem Monroem letěli do New Yorku, aby se podíleli na hudebním klipu pro Artists United Against Apartheid. The Lords of the New Church se rozpadli v roce 1989, když si Bators poranil záda a kytarista Brian James začal tajně shánět nového zpěváka.

Smrt.

4. června 1990 Batorse v Paříži srazilo taxi. Byl převezen do nemocnice, ale údajně po hodinách čekání usoudil, že není zraněný, a bez ošetření odešel pryč. Zprávy naznašují, že zemřel ve spánku jako důsledek otřesu mozku. Dave Tregunna prohlásil, že Bators jako fanoušek rockové legendy Jima Morrisona žádal, aby byl jeho prach rozprášen na Morrisonův hrob v Paříži, což splnila jeho přítelkyně.  V komentáři Johna Waterse k filmu "Polyester" (ve kterém Bators hrál) Waters prohlásil, že Batorsova pařížská přítelkyně Caroline se mu pár let poté přiznala, že šňupala část Stivova prachu, aby mu byla blíže.

Stiv Bators (rodným jménem Steven John Bator; 22. října 1949, Youngstown – 4. června 1990, Paříž) byl americký punk rockový zpěvák z Youngstownu v Ohiu. Je známý především svými kapelami The Dead Boys a The Lords of the New Church.

Steven John Bator (October 22, 1949 – June 4, 1990), better known by his stage name Stiv Bators, was an American punk rock vocalist and guitarist from Girard, Ohio. He is best remembered for his bands Dead Boys and The Lords of the New Church.