Scéna: Obývací pokoj večer. Pár, Anna a Petr, sedí na gauči.

Anna: (vzrušeně) Nemůžu uvěřit, že jsi to udělal znovu!

Petr: (frustrovaně) Co jsem udělal? Jsem unavený z toho, že se hádáme kvůli každé maličkosti!

Anna: (rozzlobeně) Myslíš, že je to maličkost? Zase jsi zapomněl na náš výročí!

Petr: (obhajuje se) Promiň, měl jsem toho tolik v práci, že jsem na to zapomněl. Ale to neznamená, že ti nejsem oddaný!

Anna: (smutně) Ale pro mě to znamená hodně. Chtěla jsem, abys si na to vzpomněl, abys mi ukázal, že jsem pro tebe důležitá.

Petr: (lítostivě) Jsem hloupý, že jsem to zapomněl. Ale věř mi, že jsem tě nikdy nechtěl zranit.

Anna: (tiše) Já vím, ale někdy se cítím opomíjená. Potřebuji cítit, že jsem pro tebe prioritou.

Petr: (líbezně) Budu se snažit být lepší a pro tebe udělat víc. Jsi pro mě to nejdůležitější na světě.

Anna: (usmívá se) Děkuji, to je vše, co jsem chtěla slyšet.

Petr: (přitahuje ji k sobě) Miluji tě, Anna.

Anna: (objímá ho) Miluji tě taky, Petr.
Cindy: Jak jsi to mohl udělat, aniž bys mi řekl?

Jim: Myslel jsem, že to je to, co jsi chtěla.

Cindy: Děláš si srandu? Jak jsi mohl takové něco myslet?

Jim: No, řekla jsi, že chceš, abych byl více nezávislý.

Cindy: Ano, ale bez toho, abys se mě zeptal? To jsem neměla na mysli!

Jim: Omlouvám se, neuvědomil jsem si, že tě to rozzlobí.

Cindy: Měl jsi to vědět.

Jim: Máš pravdu, měl jsem se nejdříve s tebou poradit. Omlouvám se.

Cindy: Omluva přijata.