Byl jednou jeden teenager jménem Adam, který se přestěhoval do nového města se svou rodinou. Zpočátku byl nadšený z nového začátku a možností, které se mu otevíraly. Ale postupem času začal pociťovat silné pocity stesk po domově.

Každý večer, když se Adam ukládal do postele, vzpomínal na svůj starý pokoj, na zvuky a vůně domova. Chyběly mu rodinné večeře, kdy se všichni scházeli u stolu a smáli se společně. Cítil se osamělý a oddělený od všeho, co mu bylo dříve tak blízké.

Adam se snažil najít nové přátele a zapojit se do nových aktivit, ale stesk po domově neustával. Každý den se snažil potlačit slzy a přesvědčit sebe, že je v pořádku. Ale ve skutečnosti toužil po návratu domů, po znovuobjevení pocitu bezpečí a pohody, které mu domov poskytoval.

Pomalu však začal chápat, že domov není jen místo, ale spíše pocit spojení a lásky. Ačkoli se stesk po domově nevytratil úplně, začal si vytvářet nové vzpomínky a najímat nové zážitky ve svém novém životě. A tak se Adam postupně naučil, že domov může být všude, kde je srdce.
Nemůžu uvěřit, že jsem tak daleko od domova. Zdá se, že to bylo teprve včera, kdy jsem byl na svém oblíbeném místě na kopci ve svém rodném městě. Chodíval jsem nahoru, sundal boty a jen se díval na všechno kolem. Ten výhled byl pro mě tak uklidňující, zejména v dnech, kdy jsem se cítil přetížený nebo stýskalo se mi po domově.

Nyní jsem stovky mil daleko na koleji a myšlenka být tak daleko od domova mi připadá jako tíha na mém hrudi. Stýská se mi po známých tvářích, vůních, zvucích a jedinečném rytmu domova.

Nikdy by mě nenapadlo, že mi bude chybět tolik, jak mi chybí teď. Vždy jsem předpokládal, že se budu považovat za dobrodružného, nezávislého člověka, ale tady jsem – stýská se mi a přeji si být zase ve svém rodném městě.