I

	Водата е спокойна, тъмносиня
	и лодката оставя светла диря.
	Последния летовник си замина
	и опустя, затихна манастиря.

	Сега е морския шум ясен и по-близък,
	вълната плитко в пясъка разляна,
	а на скалата, в каменната хижа,
	рибарската дружина е събрана.

	Широко и безгрижно е запяла
	от своя кът, тъй малък и тъй тесен,
	над хижата минава ято закъсняло,
	заслушано в рибарската и песен.

	. . .

	Морето се размъти, вятър духа,
	рибарите затегнаха даляни.
	Ще трябва вече да вървим оттука
	И лястовиците за път са сбрани.

	Къде ще идем? Свят широк, далечен,
	а водната пустиня е безкрайна.
	И кораба — и той замина вече,
	като мираж далечен, като тайна.

	Тъй малки бяха дните ни, тъй къси,
	изпратиха ни с лодката рибари
	и ги пое морето във дъха си
	като деца и братя, и другари.