Сутрин се хвали,
	сутрин се пали
	Лазо Хвалбата — немирник и драка.
	— Вие сте, вика ни, баби заспали!
	Вие се плашите, казва, от мрака!

	Мръкне ли само,
	с пушка на рамо
	бухала в тъмния дол ще открия.
	Сетне децата му, брат му, сестра му —
	целия бухалски род ще затрия!

	Дойде ли вечер,
	легнал е вече.
	Гуши се Лазо под чергата. Скрит е.
	Всички му викат: — Ха тръгвай, човече.
	Бухал-усойник забуха в горите.

	Но да върви ли?
	Но да гневи ли
	стария бухал в усоя? Не бива!
	Болки в корема сега са го свили,
	зъби го щракат и… пот го избива.

	Сутрин се пери,
	вечер трепери,
	презглава чак се завива смелчакът.
	И си мърмори: — Какви пионери!
	Мигар не могат… ей тъй… да почакат.