Да бях небе, разгонила бих вече
	за вас, деца, и облаци, и мраз.
	Бих ширнала високо и далече
	заруменялата зора над вас.
	Накарала бих слънцето отгоре
	да ви облива с пролетни лъчи —
	та всякое от вас навън в простора
	сред въздуха затоплен да търчи.

	Да бях земя, за вас бих напостлала
	изпъстрени със цветове лъки,
	бих с медовина всеки плод наляла,
	бих позлатила ручеи, реки,
	накитила бих голите рътлини,
	създала бих в градини, лесове
	за вас да пеят в утрините сини
	незнайни птици с дивни гласове.

	Да бях море, вълните бих смирила
	до най-голямата дълбочина,
	бих впрегнала безкрайната им сила,
	в юздите на сребристата луна —
	да не препускат бурни, белогриви,
	а да полегнат кротки и добри —
	та вие да отплувате щастливи
	към кръгозора в алени зори.