

	Тоз, който си няма пари, нито къща,
	към гарата той всяка вечер се връща,

	в чакалнята влиза, без много да тропа,
	и ляга и спи между двата вързопа.

	Пазачът го гледа, стои и се чуди:
	За где ли пътува? Дали да го буди?

	А той не пътува ни нощем, ни с влака —
	пътува той денем на двата си крака,

	пътува, пътува с молбата си стара
	и все не намира за себе си гара,

	и все не намира ни хляб, нито къща
	и пак се завръща в чакалнята съща,

	и влак щом изсвири, сънува, че него
	заводска сирена отнейде зове го,

	зове го и казва: „Честито, човече!
	Ти място намери! Ти работиш вече!“

	Пазачо, смили се над нуждата чужда,
	недей го събужда, недей го събужда!