„Върви, народе възродени,
		към светла бъднина върви,
	с книжовността, таз сила нова,
		съдбините си ти поднови!

	Върви към мощната Просвета!
		В световните борби върви,
	от длъжност неизменно воден —
		и Бог ще те благослови!

	Напред! Науката е слънце,
		което във душите грей!
	Напред! Народността не пада
		там, дето знаньето живей!

	Безвестен беше ти, безславен!…
		О, влез в Историята веч,
	духовно покори страните,
		които завладя със меч!…“

	Тъй солунските двама братя
		насърчаваха дедите ни…
	О, минало незабравимо,
		о, пресвещени старини!

	България остана вярна
		на достославний тоз завет —
	в тържествуванье и в страданье
		извърши подвизи безчет…

	Да, родината ни години
		пресветли преживя, в беда
	неописуема изпадна,
		но върши дългът се всегда!

	Бе време, писмеността наша
		кога обходи целий мир;
	за все световната просвета
		тя бе неизчерпаем вир;

	бе и тъжовно робско време…
		Тогаз Балканский храбър син
	навеждаше лице под гнета
		на отоманский властелин…

	Но винаги духът народен;
		подпорка търсеше у вас,
	о, мъдреци!… През десет века
		все жив остана ваший глас!

	О, вий, които цяло племе
		извлякохте из мъртвина,
	народен гений възкресихте —
		заспал в глубока тъмнина;

	подвижници за права вярна,
		сеятели на правда, мир,
	апостоли високославни,
		звезди върху Славянски мир,

	бъдете преблагословени,
		о вий, Методий и Кирил,
	отци на българското знанье,
		творци на наший говор мил!

	Нека името ви да живее
		във всенародната любов,
	речта ви мощна нек се помни
		в Славянството во век веков!

	Русе, 1882, априлий 15

	[сп. „Мисъл“, 1892, кн. IX–X]