Съберете се, ергени,
	че довечера тъдява,
	Кумчо-вълчо ще се жени,
	Кума-лиса ще венчава.

	Таралежко дърва кара,
	Зайо булката наглежда,
	а край огъня Комара
	дългата софра нарежда.

	Шътат, тичат, олелия —
	нали всички са другари?
	Леят вино и ракия,
	канят гости и сватбари.

	Ала Лиса — хитра, стара —
	пак се сърди и трепери:
	викна, почна да се кара —
	кум не може да намери.

	— Вълчо, главо побеляла,
	та женитба тъй ли става,
	сватба де се е видяла
	без кум кума да венчава!

	— Стига, Лисо, дига врява!
	Зная, че без кум е тежко,
	но не може ли тогава
	Кум да бъде Таралежко?

	— Не ща, Вълчо, Ежко-бежко!
	Кой кумува с Таралежко?
	Почна Лиса пак да вика:
	— Петля искам за прилика!
	Вълчо най-подир отсъди:
	— Лисо, твоето да бъде.

	Почна весело да става
	сякаш жени се царица.
	Дойде време да венчават
	няма кум, нито кумица.

	Пита Вълчо Ежко-бежка:
	— Слушай, брате Таралежко,
	нека бог от зло да чува,
	Лиса пак ни изхитрува.

	Тичай, да ги стигнеш, свате,
	тичай, Ежко, бързай брате!
	Виж, готови са венците,
	а пък няма ги кумците.

	Тръгна Ежко да ги дири.
	По гори и по баири
	нийде никого не зърна,
	затова се хич не върна.

	А пък Вълчо дълго чака
	във сватбарската премяна,
	и завайка, и заплака,
	че ергенин си остана…