Рано ми е подранила
	подевчица — пролет мила,
	у Мразови двори бели
	още слънце невидели!

	Подранила, стан стъкмила
	да си тъче тънки дари,
	да ги шие, да ги шари,
	за роднини и сватбари,
	за певците и свирците
	и за свати — все крилати:
	за кумата си кадънка
	от кокиче блуза тънка,
	зарад лястовичка дружка
	кърпички от теменужка,
	а за девера си щърка
	китка кукуряк — два стърка;

	за сквореца, за свиреца,
	пошче тънко от синчеца.
	Шие, бърза, не угажда,
	че й Дядо Мраз досажда:

	ту ушенцата й щипе,
	ту косите й посипе
	със снежинки леки, бели
	от небето полетели.