Имало един Юрдан.
	Бил Юрдан човек добър,
	ала бил и разпилян,
	та не знаел
	ни чадър,
	нито шапка,
	ни терлик
	где е сложил преди миг.

	Вечер лягал, па се свивал
	и с юргана се завивал.
	Но се тюхкал сутринта:
	— Где са моите неща?
	Чак под шкафа се навирал —
	там палтото си намирал.
	Търсел кърпа на пирона —
	тя била под панталона!
	Бъркал с лапа
	из долапа,
	но наместо очила
	вадил кифла
	и метла!

	— Ох — започнал да въздиша
	преди лягане веднъж, —
	що къде е
	ще запиша,
	за да съм изправен мъж.

	И описал той наред:
	има в кухнята бюфет
	на бюфета —
	късче хляб
	и кюфтета,
	и чорап.
	А на старата кушетка —
	чифт обуща и жилетка.

	Па си легнал:
	— А Юрдан?
	А Юрдан е под юрган! —
	Молив взел, навел глава,
	отбелязал и това.

	Станал сутринта човека —
	работата му е лека!
	Без да се коси горещо,
	той намирал всяко нещо.

	Но нали се бил залисал,
	за Юрдан си бе записал —
	вдигнал своя мек юрган:
	— А къде е тук Юрдан?
	Оле-ле, Юрдан го няма,
	леле, загуба голяма!

	Най-подир на ум си казал:
	— Вън е сигурно излязъл.
	И отчаяно заскитал,
	где кого настигал — питал.
	Срещнал го един познат
	и му кимнал:
	— Как си, брат?
	— Остави се, нямам мира,
	тръгнал съм Юрдан да диря.
	Под юргана легна снощи,
	пък не го намирам още!

	А приятелят му трепнал
	и учудено се сепнал:
	— Нещо да не си пиян?
	Че нали си ти Юрдан!

	Пипнал се Юрдан тогаз:
	— Бре, наистина съм аз!

	Върнал се в дома честит —
	и Юрдан е днес открит!