Веднъж на Балкана сам
	Вихрогончо-Кончо пасял.
	Минал гладния Вълчо оттам
	и не щеш ли — Конча съзрял.

	Приближил се до него той
	и му казал по вълчи:
	— Стой!
	Със живота свой се прости —
	ще ми бъдеш закуска ти!

	И наистина Вълчо бил страшен
	с това гладно и зло зъботракане.
	Трепнал нашия Кончо уплашен,
	ала било късно за бягане.

	Но събрал
	Вихрогончо
	кураж
	и каза`л
	Вихрогончо:
	— Яж!

	Яж — и нека ти бъде сладко,
	но една молба имам, братко!
	Да помоля за миг, ако може,
	тревопасния наш дядо боже —
	да приеме душата ми той
	в рая, в конския райски покой.

	И отвърнал Вълчо:
	— Може!
	Аз почитам законите божи.
	Помоли се — тогава ще знам,
	че безгрешна закуска ям.

	И приклекнал Вълчо да чака…
	Но не чакал дълго глупакът:
	Кончо дигнал чифте и за миг
	вместо кротка молба в небесата
	пратил хубав кован ритник
	на вълка по главата!