Запита вятърът дъба:
	— Каква е твоята съдба?…
	Ти сто години вече стана
	и все на същата поляна
	разстилаш клони и шумиш,
	ту веселиш се, ту скърбиш…
	Тръгни на път, ще видиш ти,
	че има още красоти,
	и други хубави поляни,
	реки, полета и балкани.

	Дъбът отвърна:
			— Знам това
	от птиците и от звездите.
	И мене мамят далнините,
	но аз не мога да вървя.
	Ръцете ми са неброими,
	но с крак един съм — погледни ме.
	А пък за път са нужни два.