Зайо Байо тъй си рече:
	— Ученик ще бъда вече!
	Сложи книжката в торбица,
	ха през дол и през речица,
	през широка, равна нива,
	на училище отива.

	Но на пътя за беда,
	шоп със сопа той видя.
	_— Добър ден! Где с тази книга?_
	Заю плахо запримига:
	— На училище съм аз!
	_— Тъй ли? Ха на добър час!_
	— Ами ти със тази сопа?
	_— Тръгнал съм към планината,_
	_мечки ще ловя в гората._
	— Мечки ли? — И Зайо зина. —
	Как с тояга ще ги биеш,
	можеш ли да ги надвиеш?
	_— Щом ударя по гърбина —_
	рече шопът, силен мъж, —
	_с тази сопа десетина_
	_ще съборя изведнъж._
	И замаха шопа сопа,
	тъй я завъртя накрая,
	че съвсем изплаши Зая.

	Ала в миг се закова,
	гледа и недоумява —
	из дола едва-едва
	мечо ухо се подава!
	Хвърли шопът сур калпак
	и удари го на бяг.
	Зайо хукна презглава,
	втурна се по пътя черен,
	в клас се вмъкна
	разтреперан.

	А учителката пита
	със усмивка дяволита:
	_— Що, Сивушко,_
	_закъсня?_
	— А бе стана тя една,
	с дяда Шопа отзарана
	мечки бихме из балкана!…