На древен храм недвижими колони
	са твойте дънери, о, лес. От векове
	във запустение, под оголени клони
	градиш си гробница от мъртви листове.

	Сърцето си в сърцето на земята впиваш
	и смучиш тайните дълбоки на света
	и с вечно ги мълчание покриваш,
	заслушан в шепота неясен на нощта.

	Вземи ме, нека твойта вечност ме обвие,
	притискам гръд о теб, усещам твойта плът
	и чувам пулса ти дълбоко в теб да бие.
	Тук свършва моя ден и спира моя път.

	А горе, в клоните ти, пролет млада
	се къпе в светлина и грее, и цъфти,
	разметнала снага връз твойте плещи.
	Оттамо лист отронен дълго, дълго пада…