Веднъж врабчето, като се наяло,
	и нему се дощяло
	да има шарени крилца —
	като слънца
	да греят по полята,
	да бъде най-красиво на земята…
	Па литнало високо,
	нашироко,
	към птичките, другарки пъстрополи,
	да се примоли,
	да им поиска с обич, от сърце,
	по шарено перце.
	А те, добрички, нали го видяли
	такова бедно, веднага му дали
	най-хубавите си перца зелени,
	най-скъпите си, огненочервени.
	Нагиздило се весело врабчето
	и кацнало напето
	между певци известни —
	да пее песни,
	да се надува като райска птичка
	в една горичка.
	И както знае, тъй зачуруликало,
	задумало, завикало:
	„От днес нататък аз съм господар,
	поради туй, че съм дарено с дар.
	А вази назначавам големци,
	защото сте певци
	добри, послушни
	и много добродушни.
	Ала едно желая: тук глупци
	не искам да се ширят,
	ни да свирят
	и да чичикат бедните врабци.
	От днес нататък, тук от тоя клон,
	което кажа — то ще е закон…“
	Но ей че изведнъж
	заплискал дъжд —
	и чудната премяна на врабчето
	потоци я отвлякоха в полето.
	А то само` остана сред листака,
	опомни се и с капките заплака.