Тази пролет баба Ката
	разкопаваше лехата
	и от малкото й джобче
	падна кръгло бяло бобче.
	Падна, даже не изохка,
	че земята беше рохка
	и в една удобна ямка
	го нападна влажна дрямка.
	Дреме Бобчо и сънува
	как полека се надува,
	как набъбналата ризка
	като ризница го стиска.
	Пъшка Бобчо и проклина:
	„Чувствам скоро ще загина!
	Ох, сърцето ми се пука!
	Извадете ме оттука!“
	Чу го черно буболече,
	позасмя се и му рече:
	„Слушай, мъничко юначе,
	пукнало си се, обаче
	ти съвсем не си умряло,
	а растеш със ново тяло!“
	Бобчо дълго се оглежда,
	бърчи нос, повдига вежда:
	„Няма никакво съмнение —
	пак съм аз, но съм растение!“