Родният ни край остана
	тъй далече,
	пътя, който води в него,
	враг пресече.

	Като пилци изпоплаши
	той децата,
	като вятър ги разгони
	по земята.

	В златно утро златни ниви
	клас люлеят,
	клас люлеят и изтихом
	песен пеят:

	„Ветре, братко, намери ги
	тез стопани,
	дето са далеч в чужбина
	разпиляни.

	Не е мила ръка чужда
	да товари,
	зърното ни почернява
	по хамбари.

	Зърното ни потъмнява
	по нивята,
	намери ги, събери ги
	наште братя.

	И кажи им, че земята
	наша черна
	ги милее и ги мисли,
	и е верна.“