1

	Белокос и белобрад,
	здрав и читав,
	дядо Рад
	бил на почит в Ясенград.
	Сух бил вече, попревит,
	но сърцат и шеговит.
	„Аз — разправял — съм на път…
	Аз бях дъб. А днес дъбът
	е за смях на всички трънки.
	Да са живи, да растат
	деветте издънки.“

	Деветте издънки прави —
	внуците били това.
	Мислел все за тяхно здраве
	дядо с бялата глава.
	Де що прави, де що струва,
	из пазара ще снове—
	девет внука ще дарува
	с най-желани дарове:
	свирки, захарни петлета,
	глинен гъдулар с потури,
	зайци с къси опашлета
	и… над всичко ще притури
	две-три писани костури…
	Внуците били честити,
	с бузки — ясен руменец.
	А на дядо Рад в очите
	греел радостен огнец.
	„Аз — повтарял — съм на път…
	Аз бях дъб. А днес дъбът
	е за смях на всички трънки.
	Да са живи, да растат
	деветте издънки.“
	Но какво да завещае
	на дружината сърцата?
	Две рогозки? Срамота е.
	Ще се огорчат децата.
	Нямал ракли с тежко злато,
	нямал княжески палат.
	Имал той сърце богато,
	ум и… златен занаят.
	„Занаята — рекъл — тям
	вместо злат
	палат
	ще дам.“

	Бил миньор в миньорски град
	тоя славен дядо Рад.

	2

	И веднъж събрал ги той.
	„Кой от вас миньор ще стане?
	Кой
	в дълбокия забой
	ще върти копач стоманен?“
	Никой не обелил зъб.
	После някой взел да мънка.
	И на своя дядо-дъб
	рекла тънката издънка:
	„Аз… такова… имам тук
	цел предначертана.
	В мината да слезе друг.
	Доктор аз ще стана!“

	„Доктор! Харно е това —
	кимнал старецът с глава. —
	И особено когато
	имаш ум и две ръце
	и с човечност е богато
	твоето сърце.
	Но в дълбокия забой
	кой от вас ще слезе?
	Кой?
	Своя дядо в старини
	кой достойно ще смени?“

	Промърморил втори внук:
	„В мината да слезе друг.“
	И добавил с весел глас:
	„Доктор
	май ще съм и аз.“

	„Доктор! Харно е това —
	кимнал дядо Рад с глава. —
	И особено когато
	имаш ум и две ръце
	и с човечност е богато
	твоето сърце.
	Но в дълбокия забой
	кой от вас ще слезе?
	Кой?
	Своя дядо в старини
	кой достойно ще смени?“

	Третият се оправдал
	с болки в нежния гръбнак.
	Отговор подобен дал
	и четвъртият юнак.
	„Доктор, доктор“ — все това
	те двамината отвръщали.
	Към забоите глава
	не обръщали.
	Пети, шести, седми, осми…
	Всеки спорел най-горещо:
	„Там, в забоя, за какво сме?
	Доктор… туй е славно нещо!“
	А деветият добавил —
	с откровеност
	той се славел:
	„В мината е влажно, тясно.
	Газ гризу, вода…
	Опасно.
	Доктор… туй е…
	Благородно,
	чистичко и…
	по-изгодно.“
	Махнал дядото с ръка:
	„Ха, така ли?“
	„Че така…“
	Внуците били честити,
	с бузки — ясен руменец.
	А на дядо Рад в очите
	гаснел чудният огнец.

	3

	Бил старикът здравеняк.
	Бил от сой — от жилав сой.
	Имал, казват, корен як.
	Можел да дочака той
	сто и първи
	първи сняг…
	С чест от близки ограден
	и от не един съсед,
	той посрещнал
	ден
	рожден —
	чукнали деветдесет.
	Вежди никога не сключил
	пред несгоди дядо Рад.
	Девет внука той изучил
	долу, в столичния град.
	Харно е човек да има
	лекар за минути страшни.
	Дядо имал деветима
	свои лекари, домашни.
	Деветима… Е, добре е.
	Но е трижди по-добре
	от недъзи да не крее
	и без време да не мре.
	Здрав ли е, ще се оправи.
	Здравето е оправия.
	Няма ли си дядо здраве —
	туй, родата… остави я.
	По-добре е с чужд човек
	да делиш софра и мъка,
	нежели да искаш лек
	от родата многоръка…
	Прав ли бил? Душевни рани
	с люти думи не ръси.
	Казват: род рода не храни,
	но без него сит ли си?
	Харно е човек да има
	лекар за минути страшни.
	Дядо имал деветима
	свои лекари, домашни.
	А умрял… не знам дали
	тази болест е за казване.
	Дъб дошло да повали
	не посичане —
	порязване.
	Девет внука го лекували,
	в тежки томове се ровели,
	важно болестта тълкували,
	с разни хапове го тровили,
	но в пещта на болестта
	огъня не угасили.
	Доизгаряли в пещта
	сетните миньорски сили.
	Как понесъл до зори
	внуковите девет опита?
	Те не чували дори
	на добрия старец ропота.

	И отишъл си миньорът…
	И сега в града говорят,
	че ако на тоя свят
	всеки хваща занаят
	по призвание, по дар,
	не за сгода, за печалби —
	щеше да се найде цяр,
	оздравял би, поживял би
	той, миньорът белобрад,
	дядо Рад
	от Ясенград.