Слънцето стопи се
	нейде зад бърдата.
	В тъмното притихна
	изведнъж земята.

	Милион звездици
	се роят и греят
	и през мрачината
	взират се във нея.

	Взират се — да видят
	нейните поляни,
	нейните потоци,
	урви и балкани.

	Взират се, но долу
	ни гори, ни птички,
	ни реки, ни урви —
	мракът крие всичко.

	Чудят се звездите:
	„Туй ли е Земята!“
	И от чуденето
	мигат в небесата.