Вий сега отвисоко ме гледате
	и си мислите:
					„Ех, дете!
	Да пасе там на село говедата
	и уроците си да чете!“

	Ала вие навярно не знаете
	за какво си мечтая аз.
	Че са тесни за мене стаите
	и са нищо уроците в клас.

	Аз си мисля, че имам флотилия,
	че Колумб съм —
					голям и брадат
	— и откривам например Бразилия
	или някакъв свят непознат.

	Или мисля: нападат България,
	а пък аз съм безстрашен пилот,
	в бой се хвърлям сред гръм и пожарища
	и спасявам своя народ.

	Или в къщи пък, в труд продължителен
	правя опити, мисля, чета —
	и откривам цера изцерителен
	против рака и старостта…

	Ех, сега ме наричайте „Данката“,
	но помнете — ще дойде ден,
	ще ми турят портрета в читанките
	и децата ще думат за мен:

	— Ето, тоз е Юрдан Многопатилия.
	Той сега за това е велик,
	че на младост е бил любознателен
	и смелчаг, и добър ученик!