

	Зайченцето бяло
	цял ден си играло
	в близката горичка
	със една сърничка.

	Вече се стъмнило,
	слънцето се скрило,
	зайчето разбрало,
	че е закъсняло.

	Хукнало да бяга,
	както му приляга,
	но във тъмнината
	сбъркало следата.

	Седнало да плаче
	малкото юначе.
	На кого да каже
	път да му покаже?

	Спряла под елхата
	с лампичка в ръката
	малката светулка,
	на щуреца булка.

	Зайчето видяла,
	пътя му огряла.
	Отишло при Зайка —
	милата си майка.