Далече от лагера, в горската шума
	лежаха троица юнака. И там
	приказваха те — и от дума на дума
	препряха се кой е храбрец по-голям.

	— Аз — първият каза — си нямам боязън
	от нищо, аз храбър съм като войник.
	Един път насмалко да бъда прегазен
	от два изпоплашени коня, но в миг
	се хвърлих и хванах им здраво юздите.
	Те спряха, наведоха мирно главите.

	— Туй нещо опасно е — вторият рече, —
	но ти пък да видиш що случи се с мен!
	От село се връщам, а мръкваше вече,
	бе зимна виелица, ден студен.
	В миг вълк се озъби пред мене… Веднага
	с тоягата — прас!… Той успя да избяга.

	А третият рече: — Връз мене пък мечка
	веднъж навали. Но без капчица страх
	извадих сред малката тясна пътечка
	аз ножа си и моментално успях
	в гръдта да я ръгна… Тя ревна, удари
	на бяг към далечните диви чукари…

	И тъкмо завърши той — нещо там шумна.
	И тримата скочиха мигом и — беж! —
	през гъстите храсти в уплаха безумна…

	А туй, дето шумна там — бе… таралеж.