Смок омайник от душица
	засвирил е песенчица.
	Свирката му свири леко
	нашироко и далеко.
	Полски вятър я разнася,
	косер птичка му приглася
	и му дума: „Свири, братко,
	и по-медно, и по-сладко:
	нека стигне песента ни
	златни ниви и поляни,
	бели стада със овчари
	и жетварки, и жетвари
	да извият хоро вито —
	та да зрее златно жито.“