Спи малкото зърно в пръстта.
	Спи то, като бебе повито.
	И вижда насън пролетта,
	и вижда поле класовито.

	И вижда се стрък то висок
	сред хиляди свои събратя.
	И храни го земния сок,
	и сутрин роси го зората.

	Дъжд плиска ги, слънце ги грей,
	и сякаш зелено море е.
	И ден подир ден туй море
	се люшка, жълтее и зрее.

	И чуй се тук-там пъдпъдък,
	и гълъби вече прелитат.
	И стрък се навежда към стрък —
	за близката жътва се питат.