Де е Дора?
	Пак на двора.
	Тича, скача
	без умора.

	От училище дойде си,
	двойка в книжката донесе.

	Залък лапна,
	грозде хапна
	и немирното момиче
	вън излитна като птиче.

	— Доре, де отиваш ти?
	Почини си,
	почети!…

	Вика Дора
	в коридора:
	— Ще чета
	вечерта!

	Вечерта се върна тя
	на уроци налетя.

	Кой предмет,
	кой предмет
	да започне
	най-напред?

	В преумора
	пише Дора,
	уж дели,
	а пък изважда.
	Тук-там буквите изяжда
	и наместо снежен склон
	тя написва
	нежен слон!

	Уж уроците чете,
	а в едно се сливат те
	и какво се получава? —
	В Лом… пасе… глаголът… крава!

	Дрямката надви —
	пребори я
	над урока
	по история.

	— Лека нощ.
	Приятен сън!… —
	И в съня си
	пак е вън.

	Но на сутринта —
	уви —
	нещо в час не й върви.

	Пак в задача
	се заплита —
	вместо метър
	пише литър.

	На урока по история
	за глаголите говори,
	в час по български език
	реч държи за Телериг.

	Ех, че тежко, ех, че мъка —
	всичко в нея се обърка!