Борю като заговори,
	стой, та го послушай, брат:
	гръмват стаи, коридори,
	стряска целия отряд.

	Гост посрещат ли, ще каже:
	— Падна се честа на мен
	да ви срещна в тоя важен
	исторически момент.

	Няма да рече: — Намирам,
	че успеха ни е слаб —
	а ще каже: — Констатирам,
	че на нисък сме етап.

	Тържество ли се урежда —
	ще се изтъпанчи там,
	в листче сгънато поглежда
	и крещи като голям:

	— Има значи перспектива
	утре шипки да берем.
	Ще се включим в колектива
	и ще крачим към подем!

	Нас за подвиг епохален
	обществото ни зове —
	ще почистят входа кален
	славните ни класове!

	И с нечут ентусиазъм
	двора си ще пометем.
	Мързела ужасно мразим,
	с идеал велик растем!

	Щом обърка свойто слово,
	писано от някой друг,
	преповтаря той отново
	всичко казано до тук.

	Чу го майка му в салона,
	па извика: — Боре, спри. —
	Дръпна го за панталона:
	— Я разбрано говори!

	От ръцете му измъкна
	неусетно листа свит.
	— Бре, защо така помръкна,
	ти, човече, речовит?…

	Сви той устните изпити,
	но след тоя страшен миг
	Борето се окопити
	и развърза пак език.

	Вместо с думи гръмки, тежки
	да кънти като картеч,
	заговори по човешки
	с майчината проста реч.