Бе горещо.
		Сънен ден.
	Чичо Борю изморен
	се приготви да подреме
	през следобедното време.
	Не че е човек сънлив,
	муден или мързелив —
	има навици такива:
	подир ядене поспива…

	Нека ви предупредим:
	чичо Борю е нервозен.
	А сега да проследим
	нервността какво ни носи.

	* * *

	Тъкмо беше се унесъл,
	люшкаше го сладък сън —
	в стаята се в миг разнесе
	дрезгав, неприятен звън.

	Бе муха една влетяла
	дявол знае откъде.
	Песен дразнеща и вяла
	тя на свой език поде:

	„Аз ходя, аз бродя навред
	и бръмкам като самолет
	и моето бръмкане дразни,
	и нося заразите разни.“

	И сънят на чича Боря
	се разсея като дим.
	Гневно той се ококоря
	и мухата заследи.

	Тя бръмчи и в кръг се вие.
	В миг настана тишина.
	Като точка на хартия
	е на бялата стена.

	Нещо сякаш размишлява
	и крилцата си потри,
	сякаш рече:
		раз, два, три —
	и отново отлетя.

	Кацна на пердето —
				сетне
	попремисли сякаш тя,
	нещо важно да пресметне
	и отново отлетя.

	Отлетя и забърбора,
	завъртя се в миг един,
	на носа на чича Боря
	кацна като на комин.

	Кой не би се разгневил,
	след като се уморил
	и едно мечтае само —
	сладка дремчица без шум,
	а мухите от носа му
	правят си аеродрум?

	Чичо Борю в гняв замахна
	по нахалната муха,
	но от страшна болка ахна
	и пое си той дъха.
	Вместо да срази мухата
	той носа си бе разбил.

	А мухата се размята
	като в някакъв кадрил.
	Ядно да бръмчи започна,
	да кръжи напред-назад,
	все край него — и нарочно
	правеше му на инат:
	„Колкото да се гневиш —
	слабото ти място знам,
	няма, няма да ти дам,
	няма да ти дам да спиш!“

	И на лампата му нощна
	най-безстрашно кацна тя.
	Чичо Борю дигна мощна
	лапа и я завъртя.

	И по лампата стовари
	своя гневен твърд юмрук.
	Там мухата той не свари,
	но прозвънна стъклен звук.
	Лампата на пепел стана,
	кръв избликна от дланта,
	бе посечена там рана
	и обагри пода тя.

	* * *

	А мухата ту нагоре,
	ту надоле полети
	и бърбори:
		„Чичо Боре,
	имаш ли разсъдък ти?
	Та си тръгнал да се бориш
	с туй, що може да лети?
	Де се чуло и видяло
	мъж муха да победи?“

	И на стенното огряло
	мълчаливо огледало
	кацна тя и там седи.

	Чичо Борю, разтреперан
	от обида и от гняв,
	с поглед към мухата вперен,
	стана от леглото прав
	и към ъгъла на пръсти,
	тихо, тихо приближи,
	там бастуна си чевръсто
	сграби той и замижи,
	после гневно го запрати
	към мухата.

			Трясък, вик.
	И с парчета ъгловати
	подът бе покрит за миг.

	* * *

	А мухата?
			А мухата
	пак над него забръмча.
	По-нахална и по-зла тя
	сякаш стана.
			Загълча
	му наставнически нещо,
	кръг един направи и
	на прозореца отсреща
	кацна и се спотаи.

	Взе бастона чичо Борю
	в жилестата си ръка.
	Към закрития прозорец
	се нацели той сега.
	Вънка бе градина китна.
	Чу се трясък, силен звън
	и бастонът му излитна
	през пробитото навън.

	* * *

	Мухата се сякаш изплаши,
	но пак окопи се тя,
	забръмка отново и даже
	над чичото наш полетя.
	И спусна се и начаса
	тя кацна му пак на носа.

	А чичото, обезумял
	от толкоз обиди —
	извика настръхнал цял
	и с ярост в очите:

	— Проклет да е, който е дал
	крила на мухите!