Черен и прашен,
	тих и добър,
	стои като дядо в кьошето
	чадър.

	Но щом зазвъни по капчуците дъжд,
	чадърът се втурна навън изведнъж,
	започва да тича над хорските шапки,
	бърбори си нещо с дъждовните капки.
	Наперен и весел —
	същинско момче —
	той скача,
	макар и с един само крак,
	додето небето изчисти се пак.
	Черен и скромен,
	забравен от нас,
	чадърът се свива
	в кьошето тогаз.
	Стои мълчалив и прилича на дядо,
	но сърцето му,
	в дръжката скрито, е младо
	и щом се обади капчукът „зън-зън“ —
	като малко момче
	пак ще хукне навън.