Вие се шосето чисто,
	през нивята се белей.
	А по него чичо Христо,
	здраво пийнал, се люлей.

	Ту се тирне към хендека,
	ту в средата тръгне пак,
	ту подрипне, ту полека
	запреплита крак о крак.

	А земята сякаш плава —
	в миг в страни се наклони,
	вгъне се и се изправя
	чак до сини висини.

	И шосето ту се дига,
	ту пък хлътне изведнъж.
	Ох, доникъде не стига
	туй шосе нашир и длъж.

	Чичо Христо се нервира,
	мъмре под мустака чер:
	— Брей, че тесен път планирал
	пустият му инженер!