Хвали ни се Ганин Гого,
	книги куп за прочит взел:
	— Като мене книги много
	друг едва ли е прочел!

	В къщи щом като ядем,
	бързо лягам по корем,
	лист
	след лист —
	по сто листа
	аз за четвърт час чета!

	Да, чете ги той безспорно,
	непрестанно, неуморно,
	но през тях търчи в галоп
	и мърмори
	като поп!

	А в главата, за беда,
	не остава ни следа!

	Бе веднъж на сбор дошел.
	— Разкажи, какво си чел?

	Гошко трепва,
	става розов:
	— Четох за… Ваплик Тормозов!

	— За Павлик Морозов?
	— Да де,
	дето баба си издаде!

	Баба си ли, казваш ти?
	Я отново прочети!

	Гого вдига черна вежда,
	към отряда горд поглежда:

	— Четох за един герой,
	чакай… как се казва той?

	А-а, Тамбукту бе, да, да!
	Той се бил за свобода
	с боен шмайзер във ръката
	в четата на Караджата!

	Бил на остров, откъдето
	пеш преминал през морето.
	Там следите му остават,
	мечки щели да го сдавят!

	И сред зима, в утрин летна
	той пристигнал в село Цветна.
	После с Тошко Африкански
	хванал дебрите балкански.

	Трима с Ян
	Бибиян
	стават партизани —
	край!

	Някой шепне:
	— Трай си, трай,
	нека слушаме другаря
	докъде ще я докара.

	— Четох — продължава той —
	май че беше от Толстой,
	за Калитко Палаузов
	и за Робинзончо Крузов!

	Четох още как на Шипка
	дядо хванал златна рибка!

	— Чете ли за Чук и Гек?
	— Да, той бил голям човек!

	— Ама те са две дечица!
	— Зная хубаво, ти — млък.
	Чук — лисица,
	Гек е вълк.
	Лиса грабнала овца,
	тя размахала крилца,
	а вълкът изял кокошка.

	— Браво, Гошка, браво, Гошка!
	Карай, драги, и не спирай,
	нещо ни издекламирай!

	Почва Гого да се пъчи,
	но пелтечи
	и се мъчи.
	„На прощаване“ от… Левски!
	Не, от Вазов, от Марчевски!

	Гого, Гого, мили Гошко,
	вярно, братко, чел си множко,
	ала бързо май четеш,
	затова се тъй плетеш!