Женал дядо, женал
	рано по тъмница
	просо и пшеница.
	Ронили се ниви,
	жълти като злато,
	по Петрово лято.
	Минали жетвари,
	па от път се спряли
	и му се присмяли:
	— А бе, старо-харо,
	та така ли бива,
	сам сред тая нива —
	със една душица
	месец ще ти тряба
	да оженеш хляба!
	Звъннаха тогава
	сърпове и песни.
	И когато зайде
	слънце над полето
	и запя щурчето,
	класовете бяха
	весели, засмяни,
	на кръстци събрани…