На вратлето на момчето
	точно върху сърчицето
	виждате ли — ключ блести!
	Ключ не кой да е, случаен,
	ключ незнаен или таен,
	а по цялата земя
	ключ най-важен — от дома!
	Вързан здраво със кордон —
	ключ от бащиния дом!

	Скача весело детето,
	дъжд прокапва от небето.
	А ключето по сърцето
	тихичко почуква в такт:
	„Стига вече, мил юнак!
	Дъжд вали. И ти се връщай
	вече в бащината къща“.

	Тича към дома юнакът,
	дето знае, че го чакат.

	Ето ключът е в ключалката.
	Шапката — на закачалката.
	Чаят в кухнята дими.
	Мама, татко са сами
	като в остров сред море.
	Тъжни… Колко са му скъпи!
	Колко умно, как добре
	нашето момче постъпи,

	че се вслуша как ключето
	чука върху сърчицето.