Чукай, татко, чукай, блъскай,
	запъхтян, измършавял!
	Нека люти искри пръска
	нажежения метал!

	Нека тъмното духало
	да въздиша и пухти,
	нека, цяла почерняла,
	одаята да ехти!

	Удряй туй желязо бяло,
	нека искри да летят!
	Този чук и туй духало
	твоят син ще закалят!

	Скоро силен мъж ще стана,
	като теб ще пораста,
	и ще бъда аз отмяна
	на добрия си баща.

	Но ще бъда аз тогава
	не ковач брадясал, чер,
	а ще се прославя с слава
	на строител инженер.

	Вместо чук — тогаз машини
	ще да пеят и бръмчат —
	да се чуди, кой как мине,
	с моя учен занаят.

	И да викат:
			— Гледай, гледай,
	туй го построи синът
	на ковача, на съседа,
	на бедняка дядо Рад…

	Чукай татко, чукай, блъскай,
	запъхтян, измършавял!
	Нека люти искри пръска
	нажеженият метал!