На Иванов Ваня
	много май му стана.
	Всяка леля, всяка кака,
	всеки вуйчо, всеки свако,
	всички бабички и стрини —
	който покрай него мине —
	теглят му ушите те.
	И му казват, че било` то
	на момчето за доброто —
	за да порасте.

	* * *

	И сънува Ваню веднъж,
	че ушите му раснат ли, раснат —
	все нагоре, нагоре — надлъж
	и главата му става ужасна.

	В огледалото той се видя
	и разбра, че е станал магаре.
	Как се случи такава беда,
	как ще иде при свойте другари?

	Някой може ли го утеши?
	Кой лекарство ще му направи —
	та от тези ужасни уши
	той доброто момче да избави?

	И не виждаше Ваню спасение
	от ужасното си положение.

	Но яви се при него фея —
	цяла в бяло и много добра.
	И веднага позна Ваню в нея
	медицинската млада сестра.

	Тая, дето ги често преглежда
	там — в училищния кабинет.
	И усмихната тя се навежда
	и му казва:
			— Какъв си напет!
	Ти сънуваш, че си магаре!
	Събуди се, момче си бъди
	и върви при свойте другари!
	Но ушите си вече варди
	от ръце и младежки, и ста`решки —
	да не станат магарешки!