— Водица, водица! — извика жътварят.
	— Изпита е вече — деца отговарят. —
	Пресъхнал е стубелът —
	лъжат го те. —
	В дола въобще…

	Жътварят разбира —
	когато дете
	на възрастни люде рече „въобще“,
	то значи:
	не ще…
	И все пак се смее: — О, не.
	Не съвсем.
	— Че тиня ли, тиня ли
	да донесем?

	Жътварят не вярва
	лъжата за тинята.
	С лъжата не бива
	да цапат картината.

	И казва:
	— Сто извора бликат от Рила.
	Сто извора Странджа е скрила.
	От всеки потегля поточе.
	Поточе
	в поточе —
	като че
	от двенките става речица.
	Речица
	в речица,
	дечица —
	от двечките става река.
	Тече си така
	от лъка
	до лъка,
	на друга река
	ще протегне ръка —
	и ето ти цяло море,
	и ето ти много вода
	за жаждата
	неутолена.

	Децата мърморят…
	— Море…
	Добре.
	Вода…
	Е, да.
	Но тя е ужасно солена!

	Жътварят си рече: — Ужасна беда. —
	И бъкела взе.
	Към близкия стубел за прясна вода
	затътри нозе.