Птичко моя закъсняла,
	и ти, горо пожълтяла,
	и вий, ниви и баири,
	чуйте, вече есен свири…

	Свири над стрехи, комини,
	пее в глухите градини
	и с окапалата шума
	съска някъде низ друма.

	А дъждът вали, потраква,
	сякаш лятото оплаква,
	и без радост, без надежда
	нещо шепне и нарежда.

	Че над синори и ниви
	дните тягостни и сиви
	пак ще станат ясни, бели,
	щом земята сняг застели.