Все още сутрин ставам рано,
	ослушвам се отвън да чуя
	звънтенията на камбана
	в прозореца ми да нахлуят.

	Седя във къщи, уж съм с мама,
	а нещо толкоз ми кривее:
	другарите ги вече няма
	и нашта улица немее.

	Безлюдна тя остава лете.
	От нея зной и прах ни гони.
	И на саксии, пълни с цвете,
	приличат малките балкони.

	Насреща е отворен цирка,
	но нищо за деца не дава.
	Съзрял ме с топка или свирка,
	съседът в миг ми вдига врява.

	Не те разбира тука никой,
	ни долу в дворчето, ни в къщи.
	Но я тропни или извикай,
	веднага всеки се намръщи.

	Единствено, щом дъжд преплиска,
	щом рукнат вади до бордюра
	и плувнат в улицата близка
	на рой дъждовните мехури,

	излизам волен и безгрижен
	и спрял до плочника сияен,
	аз пускам своя кораб книжен
	подобно капитан незнаен.

	Как мога в къщи да остана
	и без другари как да трая!
	Веднъж да ида на Балкана
	за две лета ще поиграя.