Слънцето на заход бега,
	а със него люта жега;
	доста вече то греяло,
	доста вече се лутало
	и нагоре, и надолу
	по небето синьо, голо,
	както всички божи хора
	и то сеща труд, умора:
	требуват му сили нови;
	сетни си зари, огньове
	на небето то ги дава
	и с земята се прощава.
	Скоро то накрай небето
	ще пропадне във полето,
	във полето, под земята,
	в свойта люлка непозната,
	да си легне, попочине,
	в сън приятен да премине,
	дор се месечко насити,
	месец, още и звездите
	по небето да светлукат,
	да си греят и блещукат.
	Утре рано изпод земя
	пак ще пътя си подземе
	и из темни, нощни бездни
	то на изток ще възлезне,
	ясно лице ще покаже
	и „Добрутро!“ ще ни каже…