Свири дядо и си пей:
	„Тилилей, тилилей!
	Имах баба Цървулана,
	баба умна и разбрана,
	по седмица не ядеше,
	а по месец не предеше.
	Само сбираше грошовци,
	да си купим чифт воловци;
	две козици хубавици
	като гиздави царици,
	да ни дават млечице,
	а млякото — масълце.“
	Свири дядо и си пей:
	„Тилилей, тилилей!
	Ала стана, каква стана,
	тръгна баба Цървулана,
	тръгна утром за гората
	на комшията с колата —
	сухи съчки да докара,
	сухи съчки два товара.
	Зад долища и баири,
	пуста Меца я задири.
	Мойта баба Цървулана
	сдругари се със Мецана,
	че имала малко мече
	като мъничко човече.
	Него щяла да отхрани,
	да го гледа, да го брани.
	Не й трябвали грошовци,
	ни козички, ни воловци…“
	Свири дядо и си пей:
	„Тилилей, тилилей!“