Недей дочаква и зори,
	Върви ори, ори, ори…
		Като няма прокопсия,
		Плюл съм в тази орисия!
	Немигнал, ставай: ей, месец още
	насред небето, дълбока нощ е.
	Главата тегне, а сън очите
	залепя сякаш. Какво е време?
	Великден иде, пак оран, семе
	земята чака, нижат се дните.
	По-скоро, хайде! че да се впряга;
	съседа, чуваш, и той се стяга.
	Излезеш, идеш, в земя корава
	напънеш рало, халосаш вола…
	Мъглата нощна затъне в дола,
	огрее слънце и чак тогава
	за отдих спреш,
	а свяст се вий —
	и пак поглеж:
	Дий…
		Дий, воле, дий!

	* * *

	С трънак и плевел се бори,
	весден ори, ори, ори…
		Като няма прокопсия,
		плюл съм в тази орисия!
	Настане утро, гори небето,
	цветя миришат, ехти полето:
	овчар засвирил, стада заблели,
	по всички храсти пилци запели.
	И гледаш, слушаш, не знам досадно
	защо ти стане: их, опустяло!
	В гърдите нещо така заяло,
	че кръв застива в сърцето страдно…
	Ручок дохажда и слънце-пламък
	прежуря, пали дърво и камък:
	а в пот възвряла, гори снагата.
	Да караш вече къде ти може?
	И кръст изправиш най-сетне, боже,
	па вземеш гладен завчас торбата.
	И лучец еж,
	водица пий —
	И пак поглеж!
	Дий…
		Дий, воле, дий!

	* * *

	До гроба слънце те гори,
	и все ори, ори, ори…
		Като няма прокопсия,
		плюл съм в тази орисия!
	Дома се връщаш окапал вече
	по късна вечер и отдалече
	зачуеш в село и плач, и врява…
	Какво ще бъде? — недоумява
	кратуна проста; а виж, излиза,
	че бирник царски дошел е днеска
	и сиромаси — тресе ги треска:
	„Не взема само от голо риза,
	дете от майка!“ — тъй всеки дума.
	И ще помислиш, че бие глума:
	„Да готвиш толкоз!“ О-хо, в главата
	почешеш ли се най-на еднъжки,
	пари да падат наместо въшки!
	И смяташ, мислиш, до механата.
	Там, колко щеш,
	на вяра пий,
	че то поглеж!
	Дий…
		Дий, воле, дий!

	* * *

	………………
	Така си мреш,
	така сме ний,
	така — поглеж!
	Дий…
	Дий, краста, дий!