Отдавна то било. Веднъж Мецана
	получи тази весела покана:
	— Добричка моя, хубава Мецано!
	Три пъти става ида сутрин рано,
	не зная как и де да те намеря,
	да те поканя утре на вечеря.
	Ще ми гостуват нашенци-другари,
	ще дойдат и кумиците ми стари.
	Ще викна Кърта, Ежка и Осела,
	че може да поканя и Петела.
	Затуй бъди и умна, и прилична,
	ти, моя Мецо, скъпа и обична.
	Наготвила съм агнешка чорбица
	и съм натрила люта лютеница.
	Един котел сварих със млада леща,
	източила съм баница гореща.
	Не стигне ли, ще хапнеш от Осела,
	а за закуска ще държим Петела.
	Че те са мои гости, туй го зная,
	ала реших такъв да бъде края.
	Речеш ли само, зная, че ще можем
	и кърта във търбуха си да сложим.
	На Ежка ще простим, и то защото,
	ти знаеш, във бодлите му е злото.
	И тъй, сега довиждане и чакам,
	защото няма време да протакам
	таз хубава и весела покана…
	Оставам с поздрав,
			твоята ЛИСАНА…