Кой в гората там снове?
	Мецините синове
	Клепоушко и Мецанко.
	Тръгнали са рано-ранко,
	та с медец и круши гнили
	да събират нови сили.

	— Клепоушко, странен звук
	носи се от онзи бук,
	някой ни следи коварно!
	— Чуй, кълвачът е навярно.
	Чисти старите дървета.
	Не общува той с мечета.

	— Клепоушко, виж вулкан!
	— Да не би да е капан?!
	— Гледай как пръстта се вдига,
	до гърдите ми достига!
	— Май върхът му се пропука…
	Мамо, бързо идвай тука!

	Меца запъхтяна спря.
	— Боже мой! И таз добра!
	Да изгубите душица
	заради една къртица!
	Мамините юначаги,
	нищо страшно няма, драги!

	Двете братчета от срам
	щяха да заплачат там,
	ала бързо им премина
	и поеха към пчелина…
	А едно мишле след тях
	се търкулна чак от смях!