

	Чудят се всички момиченца,
	чудят се всички момченца:
	небето е цяло, едно,
	а е на всички оченца.

	То е мое, когато го гледам,
	и на тоя до мене, и на тебе,
	на царя, на градинаря,
	на поета, на малкото бебе.

	Няма бедняк така беден,
	че да не го притежава.
	За лъва и за зайчето то е
	обща въздушна държава.

	И никак не се изхабява,
	ако пръв го погледне съседа,
	не става по-малко красиво,
	за който последен го гледа.

	А щом е така — питат всички
	момиченца и момченца, —
	защо е небето цяло,
	а земята — на малки парченца.