— Ало!…
	— Кой ме буди толкоз рано?
	На съня ми кой побърка?
	— Аз съм, мила жабурано,
	аз, приятеля ти — щърка!

	— О-о! Приятел!… Откога ли?
	— Туй неверие ви бърка!
	А да знаеш колко жали
	булката ми — рече щърка, —
	дето тъй от нас страните,
	с нас задето не дружите —
	та помислих си, любезна,
	раничко да те подиря —
	с тебе в разговор да влезна,
	чух, че търсиш си квартира —
	аз пък имам — то се знае,
	хем височка — и каква е, —
	пък и топличка — цял рай е!…
	— Май досещам се коя е —
	рече жабурана плаха, —
	но не иска ми се мене
	дом — на щъркела в стомаха!…
	— Ето, ето — пак съмнение…
	То на дружбата ни бърка!
	Ала, без да се обиждаш —
	убеждаваше я щърка…
	…

	— Ало! Ало!?
	— Чува ли се, мила жабо?
	— Чува се, но много слабо!…