У нас над кревата виси на стената
	портрета на моя мил дядо.
	Уж дядо, а черна му още косата,
	лицето му гладко и младо.
	Нито белокос е, нито белобрад,
	нито е набръчкан, нито очилат.

	Но баба разправя, че славно загинал,
	когато бил млад като татка.
	Загинал начело на бойна дружина
	в жестока и кървава схватка.
	Било то през месец септември. На бой
	с фашизма се дигнал народът-герой.

	И много и дълги години минават
	от оня, далечния месец,
	когато народът към подвиг и слава
	червеното знаме понесъл,
	под бойния призив „Другари, напред!
	Да сринем фашисткия кървав гнет!“
	И пламнала в боеве люти страната,
	борбата била величава.

	Туптели сърцата от смелост крилата,
	загинал и дядо тогава.
	На нашата партия верен войник,
	загинал геройски от вражия щик.

	Но пътя на дяда днес татко поел е,
	след татка аз весело расна.
	И светли са нашите родни предели,
	родината става прекрасна.
	И дават обилно полетата плод,
	и дигат се димно завод след завод.

	Такава обичам аз мойта родина
	с червените ярки звезди.
	Защото за нея е дядо загинал
	и татко сега я гради.