Две години вече стана
	как редовно — всеки ден —
	уча нашата Писана
	да говори като мен.

	Ала тя съвсем нехае,
	че съм толкова добър.
	Тя едно си само знае,
	само „мяу“, само „мър“.

	Никак, никак не приема
	хубавият ни език.
	Между нас в класа ни нема
	тъй нехаен ученик.