Пак Антон е без домашно,
	но нима това е страшно?
	Не бои се мушморока,
	че не си е чел урока;
	има си добри роднини —
	уважителни причини.

	Днес учителя си мотка,
	че одраскала го котка,
	утре — не разтворил книжка,
	че видял под шкафа мишка!
	Може би за правописа
	е виновна Кума Лиса
	и не е чертал чертежа
	по вина на таралежа!

	— Как си? — го запитва мама,
	че за учене го няма.
	Казва й: — Не съм добре.
	Леле мамо, ще се мре!
	— Ох! — започва той да пъшка,
	на постелята се тръшка.
	Май че, мамо, имам хрема,
	та къркори ми корема!
	Разболях се, я ми дай
	пържени кюфтета с чай.
	Може, мамо, и яхнийка,
	наденица и туршийка…
	Десет дена полежа
	той от болестта ЛЪЖА.
	После вдигнат ли го: — Оф,
	болен съм, не съм готов!
	Всеки ден — една причина.
	Тъй — през цялата година!
	Че си мил Антон краката —
	ням немее пред дъската.
	Че мекица топла ял —
	та отново закъснял.
	Че се спънал в стол Антон —
	не набавил си картон.
	Че закихал от пипера —
	та отсъствал пионера.
	Че отишъл до дръвника —
	та не писал ученика.
	Че го пратили за хляб —
	та по руски има слаб.
	Че му бръмбарът бръмчел —
	та по български не чел.
	Че дошла на гости леля —
	двойки цялата неделя!

	Ще повтаря, ми се чини,
	с уважителни причини!