Аз често си спомням дена,
	когато отидох в школото.
	Събра ни на двора жена,
	дошла бе за нас тя в селото.
	Тя каза ни:
			„Мили деца,
	ний с вас сме сега на учение!“
	И нашите малки сърца
	туптяха от сладко вълнение.
	И още от първия ден
	научихме песничка малка —
	(звучи и до днеска тя в мен)
	как билки събирала Лалка.
	И ден подир ден след това
	тя кротичко ни запознаваше
	със букви, числа и слова,
	изслушваше ни и поправяше,
	когато неволно сгрешим.
	Но беше и нежна, и строга,
	когато в немирство шумим,
	кога си не знаем урока.
	Как чудно разправяше тя
	за разни страни и народи!
	И виждахме как по света
	умело и смело ни води.
	Как нейната топла ръка
	ни сочеше:
			„Тази пътека!“
	И ние растяхме така
	и виждахме все по-далеко.
	И ето сега съм баща
	и моят син днес ученик е.
	И радостен съм с радостта
	на наште строежи велики.
	Но често ме хваща тъга
	за нея, която я няма.
	И аз си я спомням сега,
	тъй както си спомням за мама.