Една гореща ясна заран
	лъвът —
		на всичките животни цар,
	на всички твари господар —
	излязъл малко из Сахара
	да разузнае как я карат
	там жителите помежду си.
	Пък малко и да позакуси.

	С бележник в лапата вървял.
	И както си вървял —
				съзрял
	сред пясъците Зая-бая.

	— Аз тебе — казал — те не зная,
	не съм те виждал досега
	да скиташ тук из материкът.
	Какво си ти? И как те викат?
	— Аз заек съм.
			— А-ха, така…
	Добре.
		Записвам те в тефтера.
	След час един при мен бъди —
	закуска ще ми бъдеш ти.
	А заекът се разтреперал,
	да бъде точен обещал.
	Защото, бедният, разбрал,
	че царят е пред него бил,
	че царят му е наредил.

	Лъвът нататък продължил
	и ето че видял насреща
	сърна.
		Тя в утринта гореща
	отивала на водопой.
	— Какво си ти? —
				запитал той.
	— Сърна —
			отвърнала тя плахо.
	— Сърна ли?
			Много ми е драго.
	Ти обед ще ми бъдеш днес.
	На`, ето точния адрес,
	на който да ми се явиш
	в един и половина.
				Виж,
	внимавай да не закъсняваш,
	защото аз обичам точността —
	на възпитание е признак тя.
	Надявам се, че ме познаваш…

	Изплашилата се сърна,
	разбира се, че обещала.
	Тя царя тутакси познала.
	А цар на обед без храна
	не е прилично да остава.
	Че де се чула и видяла
	такава глупава държава —
	сърната да си ходи цяла
	и в слънчев пек, и в нощен хлад,
	а царят-лъв да мре от глад?

	От себе си доволен бил
	лъвът.
		И весел продължил
	нататък в жегата нечута.
	Но ето че подир минута
	пред него пъкнал слон голям.
	Сред пясъка едвам-едвам
	се движел, сякаш че залитал.
	— Какво си ти? —
			лъвът запитал.
	Отвърнал плещестият слон
	с уверен и спокоен тон:
	— Аз слон съм —
			всеки ме познава.
	Какво това те занимава?
	— Ще дойдеш —
			казал му лъвът —
	довечера след шест часът
	в дома ми.
		Пиша те в тефтера.
	Ти ще ми бъдеш за вечеря.
	Понеже много си голям,
	с приятели ще те изям.
	Погледнал слонът и му казал:
	— Ти за това ли си излязъл
	и рано тръгнал си по пътя?
	Изглежда, търсиш си белята?

	Лъвът, макар да бил признат
	за цар —
		да заповяда само, —
	усетил —
		краят е чепат,
	не пее тука песента му.
	— Добре, задрасквам те —
				отвърнал
	и плахо той се спотаил.

	А слонът и не се обърнал,
	и своя път си продължил.