Дано, ако,
	ако, дано —
	това на Стайко е копнежът.
	— За днес домашно нямам, но…
	дано пък да не забележат!

	Но забелязаха и ето —
	в бележника бележка — две.
	Дано поправи я момчето,
	дано от „две“ се отърве!

	— Ако учителят Петров
	е болен, няма що да уча —
	макар че хич не съм готов,
	пак двойка няма да получа!

	Ако! Но не излезе прав.
	На изпит налетя другарят.
	Учителят Петров е здрав,
	а Стайко болно отговаря.

	— Дано пък да не ме съзрат,
	ако на кино ида тайно.
	Дано! Но пипват го за врат:
	— Назад, неразрешено, байно!

	— Дано дочакам аз кола!
	С даното в къщи си остана.
	Би стигнал и на Мусала,
	ако… бе тръгнал отзарана.

	— Ако в живота съм с късмет,
	— ще стана хей — строител знатен!
	Би станал, Стайко, пръв навред,
	ако… труда ти бе приятен!

	Дано, ако… минават дни,
	и Стайко с тях се все излага.
	Една пословица помни:
	с „дано“, с „ако“ се гладно ляга!