Люлее се ширната нива
	и вятър над нея шуми.
	Той блъска я, той я превива,
	притиска я чак доземи.

	Но стройните стръкове житни
	ни вопъл издават, ни вик.
	Един ли да падне залитне —
	двамина подкрепят го в миг.

	И клас на класа тихо шушне,
	че бури не ще ги сломят,
	додето са все така дружни
	и рамо до рамо вървят.

	И нивата сякаш войска е,
	която се движи под крак.
	И младата круша сред нея
	е сякаш издигнат флаг.