Нощта приспа навред човеците,
	смири и зайците и меците,
	и всички мънички души.
	Прикотка тя дори звездичките,
	покри им с облаци очичките
	и ручеите заглуши.
	Сноват сега едни светулките
	и люшкат си в нощта качулките,

	и святкат в сънения мрак,
	и бдят със жълтите фенерчета —
	запрени ли са всички зверчета,
	завито ли е всичко пак.

	Но щом далеч избий зорницата —
	то всяка ще си свий свещицата,
	ще спре под горските липи,
	па ще си тури за възглавниче
	издута пъпка от изтравниче
	и ще въздъхне и заспи.