От малък спомням си го аз —
	клонатия огромен дъб,
	и в летен пек,
	и в зимен мраз,
	ту весел,
	ту потънал в скръб.

	Когато грейне месец май
	и песните си зареди,
	като зелен букет сияй
	той върху земните гърди.

	И там се чува птичи хор
	и сред клонака му шумнат,
	де не прониква твоя взор,
	живее сякаш таен свят.

	А лете,
	завали ли дъжд,
	под него аз, на завет сврян,
	съм се заслушвал неведнъж
	как спори той с дъжда припрян.

	Но ето
	идва есента
	и тъжно вятърът свисти.
	Дъбът посърва —
	с младостта
	приготвя се да се прости.

	Щом зимата натрупа сняг,
	спи
	и сънува пролетта
	и вижда я навярно как
	сияе тя,
	танцува тя.

	А сред клонаците си той
	какви ли приказки таи —
	та като верен часовой
	на пост
	и ден, и нощ стои?