Едно време — кой знай кога било —
	в едно царство — кой знай къде било —
	живял дядо с свойта стара баба.
	Имали си всичко, що им трябва:
	къща малка — да подслонят кости, —
	и армея — за велики пости —
	шепа леща — за сладка чорбица, —
	за ошавец — сливици торбица…
	И живели тия старци харни
	един от друг много благодарни.
	Само едно мъчило двоица —
	бог им не дал за радост дечица.
	Самички си на света живели,
	в самотия двама остарели.
	В самотия проклета във къщи
	дните текли все едни и същи…

	Веднъж дядо с своята старуха
	поизлезли малко на разтуха
	във гората, да наберат гъби —
	чорба сладка за уста беззъби.
	Там намират една стара бука
	и до нея пиленце писука.
	Приближават двама предпазливо
	и съглеждат едно пате диво.
	И усети дядо състрадание,
	на ръка го взема със внимание.
	Гледат — птиче хубаво, красиво,
	но горкото с едно краче криво.
	Грейна радост дяду във сърцето
	и светна му весело лицето:
	— Ха да вземем туй криво патенце,
	да го храним наместо детенце! —
	рече баба със нежно участие,
	а пък дядо заплака от щастие.
	И двама с мисъл една и съща
	върнаха се в старата си къща.
	Гнездо свиха във едно кьошенце
	и турнаха малкото патенце…
	Бог прати им на старост утеха.
	И доволни те си заживеха
	във своята стара бедна хижа
	с една радост и със една грижа —
	да угаждат на малкото птиче,
	на тяхното малко хранениче…

	Един ден дядо се пак нагърби
	и със баба отиде за гъби.
	А кога се завърнаха в къщи,
	гледат — вътре като палат същи:
	двор, изметен, нареден — градинка, —
	обед, сложен чисто за дваминка,
	хляб, омесен, изпечен — мекица, —
	приготвена лютива чорбица —
	вред пипала изкусна ръчица…
	— Бре! — старите смаяни остаха,
	по съседи да питат тръгнаха,
	кой е шетал, чия ръка веща
	тъй нареди и свари им леща?
	Но от всички тям съседни къщи
	получиха отговори същи:
	никой нищо не видял, не знае.
	Дядо наш се чуди и се мае,
	а пък баба, събрала три пръсти,
	току ходи и току се кръсти,
	обикаля къщното кьошенце
	и си милва дивото патенце.

	След ден-два се дядо пак нагърби
	и със баба отиде за гъби.
	А кога се пак върнаха в къщи,
	гледат — вътре като палат същи:
	двор, изметен, нареден — градинка, —
	обед, сложен чисто за дваминка,
	хляб, омесен, изпечен — мекица,
	— вред пипала изкусна ръчица,
	а на прага — къделя с вретено,
	огледалце мъничко строшено…
	Пак старите смаяни остаха.
	По съседи да питат тръгнаха,
	кой е шетал, чия ръка веща
	тъй нареди и свари им леща?
	И от всички тям съседни къщи
	получиха отговори същи:
	минавайки, днес видели хора,
	че вървяла със менци през двора
	мома малка и чудо красива,
	с едно краче като че ли крива…

	Дълго време старите мислили
	и най-после двамата решили
	да се скрият в стаичката вета
	и да видят кой така им шета.
	И ето го дядо зад хамбара.
	Под водника свря се баба стара.
	Изкусно се двамата прикрили,
	зачакали и дъх притаили…
	Не минало ни много, ни малко,
	зачуло се писукане жалко.
	И ето ти сред стаята живо
	изскочило патенцето криво
	и отведнъж на мома станало, —
	от водника менците грабнало
	да отиде за вода студена…
	Но изскочи баба умилена.
	Прегърна го и зарони сълзи.
	Целуна го по алени бузи.
	То се дръпна, побягна — горкото —
	и с писък си потърси леглото.
	Улови го и дядо тогава,
	па го милва и го утешава:
	— Не се плаши, хубавице златна,
	не попадна ти във къща знатна,
	но и в нашта колиба пробита
	ти ще бъдеш гледана, честита.
	Ще те пазим като дете родно,
	ще живееш весело, свободно…

	А момата сълзи си преглъща,
	с милни думи на дядо отвръща:
	— Направи ми хурка и вретенце,
	ще остана за ваше детенце.
	Слава богу! От хижата вета
	веч избяга мъката проклета.
	Като слънце радост я освети,
	ангел божи сякаш я посети.
	Дядо не знай от радост къде е.
	Баба само шета и се смее.
	От момата очи си не свалят.
	Угаждат й и току я галят.
	Купиха й чехли сърмошити
	и обици златни на ушите,
	контош чохен, коприна-фистанче,
	на шията бисерно герданче,
	по ръкави ситни тютюрмета,
	на коса й алени лалета,
	над чело й златни треперушки —
	да завиждат селските й дружки.
	Кръстиха я старите Даринка
	дар от бога, пратен на дваминка.
	И Даринка, тиха и доволна,
	живяла си весела, охолна.
	Цял ден в къщи шетала и пела,
	на хурката шарена си прела.
	Или в ръка с малко огледало
	оглеждала личице си бяло,
	поправяла златните си къдри
	и слушала поуките мъдри
	на двамата старци благодарни —
	толко мили, грижливи и харни…

	Една сутрин хубава Даринка
	седяла си на двора саминка,
	на главата с алена качулка,
	на пояса с писаната хурка.
	Прежда прела на тънко вретено,
	в краищата златно позлатено…

	Орляк патки летели в простора.
	Съгледали Даринка на двора.
	И викнали те от вие небесен —
	жално, милно подхванали песен:

	„Вижте, диви патици,
	Гривошийка мъничка
	на момиче станала:
	на пояс й — хурчица,
	във ръчица — вретенце.
	Ха да пуснем перца,
	да й никнат пак крилца!“

	Чу Даринка отсред равни двори.
	На песента с песен отговори:

	„Хей ви, диви патици,
	мои малки сестрици,
	с вас не искам да бъда!
	Кат си счупих крачето,
	не ви смилих сърцето —
	самичка ме пуснахте
	и високо литнахте…“

	В небесата с писъци жалки
	изплакаха нейните другарки.
	По перце й всичките пуснаха
	и далеко, далеко литнаха.
	И остана пак сама — самичка
	тая мома — довчерашна птичка…
	Като диви патици на ята
	дойдоха й спомени в душата:
	за небето синьо и високо,
	за полето зелено, широко,
	за рекички, за извори чисти,
	за езера с брегове тревисти…
	Та заплака кат малко детенце
	и захвърли хурка и вретенце —
	и пак стана на криво патенце,
	па си литна в ширни небосклони,
	своите сестри — патици да гони…