

	Баба Меца е сърдита,
	че синът й, без да пита,
	още рано във зори
	хванал гъстите гори.

	Тя кого ли не попита
	меченцето къде скита.
	Но напразно — не сполучи
	нийде нищо да научи.

	А пък Мечо за обед
	искаше да хапне мед
	и през стръмните баири
	тръгнал бе медец да дири.

	Сред гората на поляна
	зрее ягодка засмяна.
	Меченцето щом я зърна,
	тъй към нея се обърна:

	— Слушай, ягодке любима,
	след студена тежка зима
	имам аз едничка грижа:
	малко мед да си поближа.

	— Мед ли искаш, мече сиво?
	Катеричката игрива
	цял ден тича и играе,
	сигурно пчелина знае.

	Мечето се покатери,
	къщичката то намери
	и почука: чук, чук, чук!
	— Моля, кой живее тук?

	Катеричката отвори,
	малък Мечо заговори:
	— Я кажи ми, за обед
	де ще найда малко мед?

	— Аз не зная, мече малко,
	питай бате си Шишарко.
	Ето, той е там, насреща,
	седнал и рендосва нещо!

	Лакомото малко мече
	към Шишарко се затече.
	Отдалече със надежда
	то започна да нарежда:

	— Много ми се иска, батко,
	да си хапна нещо сладко!
	Знаеш ли в коя долина
	ще намеря аз пчелина?

	— Аз не зная, мече малко,
	питай дядо си Гъбарко.
	Той е близък мой съсед,
	знае мястото със мед.

	— Ей, Гъбарко, добър ден!
	Моля те, кажи на мен,
	где ще мога за обед
	да си близна малко мед?

	— Мед ли искаш, малко мече?
	Та пчелина е далече.
	Но решиш ли — ето на`! —
	ще ти дам аз тез крила.

	Минеш ли оназ долина,
	там наблизо е пчелина!
	— Ох, Гъбарко, да си жив!
	— Мечо, ти бъди щастлив!

	Грабна мечето крилата
	и се дигна над гората.
	Радостта му е голяма —
	по-щастлив от него няма.

	Щом подхвръкна, всичко живо
	го загледа завистливо:
	зайци, бръмбари и птички
	ахнаха в почуда всички.

	Даже мишката с мишлето
	дълго гледа към небето,
	па въздъхна и си рече:
	— Виж какво щастливо мече!

	Подир час в една долина
	зърна мечето пчелина
	и към кошерите с мед
	бързо полетя напред.

	Но го спря мишок напет,
	яхнал на велосипед:
	— Мечо, ти къде тъдява?
	Сигур имаш кожа здрава…

	Ала Мечо хич не чува.
	Без дори да се сбогува,
	той мишленцето отмина
	и се втурна към пчелина.

	Кошер един той отвори,
	бръкна с лапички отгоре
	и дограби цяла пита —
	мед да ближе до насита.

	Ала стражите във миг
	вдигнаха се с боен вик:
	— Вмъкнал се е тук крадец
	зарад нашия медец!

	И започна вик и вой:
	— Бързо тръгвайте на бой!
	Литнаха безброй пчели
	със насочени стрели!

	Меченцето хукна в миг
	и нададе силен вик:
	— Оле, мамичко, боли,
	колко зли са тез пчели!

	Малък Мечо взе да рита,
	хвърли медената пита,
	маха лапички и бяга,
	ала нищо не помага.

	От отровните стрелички
	на задружните пчелички
	лакомото малко мече
	като буренце отече.

	Чак когато в храсталака
	то се мушна и заплака,
	цялата войска отмина
	и прибра се във пчелина.

	Покрай Мечо този час
	мина доктор Га тогаз.
	Прегледа го — що да види! —
	Мечо целият нажилен.

	Позасмя се доктор Га
	и му рече на шега:
	— Я кажи, какво си яло,
	та си тъй надебеляло?

	Чантата отвори бързо
	с бинт и марля го превърза,
	със лекарства го намаза
	и накрая тъй му каза:

	— Както храбрите войници
	и работните пчелици
	пазят своята родина —
	— кошерите на пчелина.

	Който на меда посяга,
	здрав не може да избяга.
	Виждам, болката е тежка,
	но това е твоя грешка.

	Плесна доктор Га крилата,
	към дома го той изпрати.
	Мечо върна се във къщи,
	без назад да се обръща.

	И за своята вина
	той написа — ето на`! —
	тези думи със боички,
	за да се четат от всички.

	Думите на доктор Га
	Мечо помни и сега
	и не мисли той отново
	мед да ближе наготово.