Вей долнякът и отвява
	струпания зимен смет.
	Ей прехвръкват лястовички,
	носещи от юг привет.

	Пролетта ги тях изпраща
	с писъмце до нази тук;
	в него пише, че отдавна
	тя е тръгнала от юг.

	Маргаритното кокиче —
	думите са в туй писмо,
	слънцето с зарици ясни
	писало ги е само.

	Модрооки теменужки
	запетайките са там;
	удивителна на края —
	мъдри се божура сам.

	Подпис му е росен здравец,
	розата му е печат…
	От писмото дъха младост,
	вее нежен аромат.