От очите ми съня изсмука
	тая дълга нощ, тъй неспокойна.
	Няма на стената да почукам —
	тя е вече помежду ни двойна.

	Чувам само писъка на трена,
	в тъмнината остър и тревожен.
	От света съм вече уморена,
	а пък ти си моя спомен тъжен.

	Тежката завеса на живота
	ще се дръпне нявга за минута,
	да те видя млад и свеж, и бодър,
	без да бъда видена и чута.

	Колко много най-човешка мъка
	безвъзвратната вълна отвлече.
	Няма близост, няма и разлъка,
	а светът е все голям и вечен.

	1925