Имал чичо Сава
	пет кила стомана.
	И веднъж я дава
	на ковача Станя.

	— Брадвичка резлива
	изкови ми!
			Нека
	хем да е красива,
	хем да ми е лека.

	— Брадва ли?
			Веднага!
	Брадва — чудесия!
	Много ми приляга
	тази майстория!

	Прашното духало
	почна да надува.
	Беше то замряло,
	в миг се разлудува.

	И задуха силно,
	сякаш вее буря.
	Синкав плам обилно
	лумна от кюмюра.

	И чукът заблъска
	жежката стомана,
	рой искри запръска.
	Беше утрин ранна.

	Пладне мина вече,
	иде икиндия.
	Покажи, човече,
	свойта майстория!

	Ето падна здрачът,
	вънка притъмнява.
	Сили се ковачът —
	брадвата не става.

	— Брадвата резлива,
	чичо, май не стана.
	Нещо я не бива
	твоята стомана.

	Не е тя отлична
	и затуй не става!
	Виж —
		тесла прилична
	мога да направя.

	Рече чичо Сава:
	— Щом не става брадва,
	ха с тесла тогава
	пък да ме зарадваш!

	Удря пак ковачът,
	и не си играе,
	рой искри изскачат,
	не шега —
			тесла е!

	Но нощта минава,
	сипва се зората,
	вижда се —
			не става,
	не върви теслата.

	И трудът нахалост,
	и парчето вече
	твърде изтъняло.
	И ковачът рече:

	— Лесно се стопява
	пустата стомана!
	За тесла не става,
	че е чуждестранна.

	Но ще ти направя
	нож с красива дръжка.
	Той окуражава,
	дава сила мъжка.

	Почна пак да чука
	тънката стомана.
	Чука, та се пука,
	но и нож не стана!

	Поизтри с ръкава
	от чело потта си
	и на чича Сава
	промълви тогава:

	— То за ножа трудно
	е да се надявам,
	но губерка чудна
	ти измайсторявам!

	Ще я вдяваш лесно,
	с нея ще се хвалиш,
	кърпи тя чудесно
	скъсани чували.

	Няма що да стори
	тука чичо Сава.
	Мрачно отговори:
	— Чукай де!
			Да става!

	Почна пак ковачът,
	дига шум за двама,
	пак искри изскачат,
	а губерка няма!

	Но с дланта си плеска
	че`лото тогава:
	— Че губерка днеска
	кой употребява?

	Тях за показ само
	ги в музей поставят.
	А пък аз голямо
	„цвър“ ще ти направя.

	От жарта издига
	късчето с клещите,
	мигом потопи го
	в хладкото корито.

	Шумно „цвър“ се чува
	посред облак па`ра.
	Майсторът ликува —
	здраво го докара!

	Каза чичо Сава:
	— Чест на теб и слава!

	Много скитах, братче,
	по земята грешна,
	като теб ковачи
	никъде не срещнах!