Учителят ни е ясен глас
	извиква стихналия клас.
	И всички днес един след друг
	отвръщат бодро:
	— Тук!
	— Тук!
	— Тук!
	— Асен Добринов!
	Тук е той.
	— Благой…
	Е, тук е и Благой.
	— Васил…
	Отзад Васил стърчи.
	— Гаврил…
	Но наш Гаврил мълчи.
	— Гаврил Петров! — за втори път
	учителят ни строг го вика.
	Обръща се за миг класът
	да търси с поглед ученика.
	Да, тук е. Наш Гаврил е тук.
	Но спи ли той? Ни жест, ни звук!
	Зареял поглед замъглен
	отвъд, зад черната дъска,
	той сякаш вижда хълм зелен
	и тиха сребърна река.
	И сякаш търси вир познат,
	където мряната кълве.
	Ех, чудни часове по хлад!
	Ех, въдичарски часове!
	И не усеща наш Гаврил
	как слиза сумрак и тъма.
	С коприва рибките покрил,
	той хваща пътя за дома…
	— Гаврил Петров! — за трети път
	учителят извиква строго.
	— Гавриле! — тихо го гълчат. —
	Разсеян си, човече, много!
	Гаврил се стряска:
	— Тук съм аз!
	От срам и уплах се поти.
	— Да, телом, драги, ти си в клас,
	но духом другаде си ти…
	Гаврил е гузен.
	Затова
	мълчи с наведена глава…
	Отдавна почна втори срок.
	Навън е зима. Грачи врана.
	А той бълнува вир дълбок
	и въдица, и бяла мряна!