

	Донесе раздавачът днес
	писмо на нашия адрес.
	Писмото имаше печати
	особени и непознати.
	Но върху розовия плик
	„град София“ прочетох в миг.
	И улицата беше същата,
	и точен — номера на къщата.
	А после — сбърчила чело —
	разчетох бавно: „Бу Ан-чоу“.

	— За Бу Ан-чоу — повторих гласно. —
	За Бу Ан-чоу… не ми е ясно.
	Лице такова няма тук,
	писмото, явно, е за друг.

	И раздавачът се намръщи:
	— В квартала зная всички къщи,
	но де да търся аз, кажи ми,
	човек с такова странно име!

	* * *

	Прибираше той вече плика,
	когато моят син извика:
	— Писмо ли носи бай Младен?
	Не е ли от Китай, за мен? —
	Спогледахме се. То се знай,
	писмото беше от Китай!

	И раздавачът вече час
	се смее, смея се и аз.
	Поемаме си дъх едва
	и пак се смеем след това —
	че Бу Ан-чоу не е китаец,
	ни филипинец, ни малаец
	и не живее в друга къща,
	а тук и ето, че се връща —
	с чип нос и с весело гласче —
	Боянчо, моето момче!