Обичам в ясен летен ден
	да скитам сам-самин.
	Земята шири се пред мен,
	над мене — свода син.

	Да крача като землемер
	в прохладен ранен час,
	когато птичия концерт
	звучи от всеки храст.

	Да газя цветния килим
	на росната лъка,
	да слушам веселия химн
	на бистрата река.

	Да срещам хората и в тях
	загледан отдалеч,
	да чуя звънкия им смях
	и бодрата им реч.

	И весело ми е тогаз,
	и чувам как ширта
	зове ме с тайния си глас —
	напред зове ме тя.