Тропчо днеска е сърдит,
	изпоцапан, неумит.

	Ту се качва по дувара,
	ту с кокошките се кара,

	па се блещи и се пули,
	цъфналите сливи брули…

	Ту котака ще удари
	или по стените шари,

	пише, драска и рисува,
	но не може да кротува.

	Ето вече зайци, мечки,
	разни малки буболечки

	и човеци най-напред,
	наредени ред поред.

	Той и баба си с метлата
	нарисува на стената

	как прегърбена и стара
	само ходи и се кара.

	Но за тая пакост дребна
	баба му го пак издебна

	и го хвана и нашляпа,
	че стените изпоцапа.

	И удари го на плач
	тоя палав рисувач…