1

	Купи таткото на Съби
	паста, четчица за зъби,
	за да пази в чистота
	свойте зъби и уста.

	Ала Съби се чумери,
	плаче му се чак дори:
	туй ли татко му намери
	да му подари?

	Как с децата от махлата
	с четката ще води бой?
	На съседите стъклата
	с паста как ще чупи той?

	2

	Мухомор е хитър паяк,
	дебне той от стая в стая;
	дебне и пресмята где
	мрежата да си сплете.

	Но прислужницата Галя
	плановете му разваля.
	И от шътъка й той
	няма мира и покой.

	Просне мрежа зад вратата,
	тя я помете с метлата.
	Над дулапа я сплете,
	тя и там я помете.

	Мухомор се не отчая:
	дири, дири — най на края
	в кухнята намери кът,
	гдето не безпокоят.

	Там на лавичка една са:
	Събковата четка, паста.
	Тънат те във тъмен прах —
	никой си не служи с тях.

	Мухомор огледа вред и
	в паяжина ги оплете.
	Настани се в нея той
	и си заживя в покой.

	3

	Татко Събка уговаря,
	татко се на Събка кара:
	— Събе, своята уста
	мий, пази я в чистота;
	че без зъби ще останеш,
	болести ще те сломят,
	старец немощен ще станеш,
	ще се сбръчкаш още млад…

	Но не ще да знае Съби,
	а се плези и се зъби.
	Орехите като с клещи
	чупи с зъби тоз герой
	и след гозбите горещи
	пий вода студена той.

	4

	Мама често питаше гальовно:
	— Миеш ли си зъбките редовно?
	Събко слъгваше я: „То се знае!“
	И отиваше да си играе.

	Но една година вече Съби
	не похвана четката за зъби.
	Зъбките му бяха бели, бели,
	а сега са жълти пожълтели.
	И децата вместо Събко
	викаха му Жълтозъбко.

	5

	Трима дяволи-дюлгери
	сред таванския боклук
	разговарят в мрака черен,
	хленчат там един пред друг.

	Трима дяволи-бацили,
	дето носят болестта,
	дето дирят зъби гнили
	и нечистите места.

	И оплакваха се те,
	че се чисти и мете:
	„Няма вече, братя, няма
	работа за нас в света.
	Вредом с грижа най-голяма
	пазят чудна чистота.

	Ний сме смъртните зарази,
	носим болести и смърт,
	ала с чистота се пази,
	пази се от нас светът…“

	Мухомор бе там наблизко,
	чу той този разговор
	и по паяжинна нишка
	слезе ниско, ниско, ниско
	и им каза Мухомор:

	— Не скърбете, не плачете,
	работа за вас аз знам:
	в спалнята под вас слезнете
	и ще видите вий там —
	зинал в тъмнината, Съби
	хърка сам-самин в нощта
	и немитите му зъби
	чакат вашите длета.

	6

	Луда радост в миг обхвана
	дяволите от тавана.
	Казаха „мерси“ тогаз
	на добрия паяк
	и се спуснаха завчас
	в Събковата стая.

	Събко-Зъбко тихо спеше
	и стъкла насън трошеше.

	Нощ е. В стаята е мрак.
	И сред тишината
	спи си нашият юнак
	сам-самин в кревата.

	През прозореца тогава
	дяволите пропълзяват.

	И в немитата уста
	те се настаняват.
	Де ще найдат по света
	те уста такава?

	7

	Спи ти, Събко-Зъбко, спи ти
	с тези зъби неизмити!…

	Дяволите сред устата
	си размахаха длетата,

	чуковете и свредлите,
	брадвичките и теслите…

	Трак-чук, жан-жин, трака-чука!…
	И зъбът се рони, пука.

	Блъскаха, трошиха, биха,
	цяла пещера пробиха.

	Събко сети болки смътни
	в десния си малък кътник.

	Но насън му се пристори,
	че троши той с него орех.

	8

	Оле! Оле! Оле-е!
	Страшно зъбоболие!

	Събко се събуди.
	Събко като луд е.

	Рипна от кревата,
	плаче и се мята.

	— Оле, мамо, тате-е,
	скоро тук елате!

	Кътникът върти ме,
	щрака и гори ме!…

	Сякаш сто игли-и…
	Олеле, боли-ли… и…

	И… и… иии!…

	9

	Събко чак до сутринта
	плака, пъшка и пухтя.
	Мира му не даде тя —
	болестта му — през нощта.
	Бузата му тегне, тегне,
	сякаш камък там е легнал.

	А главата му каква
	е порасла след това!
	Грозна, глупава глава!
	Та глава ли е това? —
	Вижте, вижте, вижте, вижте —
	смешно, глупаво главище!

	Как сега, как сега
	ще излезе той така?
	Вън децата откога
	дирят нещо за шега?
	Ще му се присмеят-смеят,
	песен те ще му запеят.

	10

	И потърси Събко цяр
	при съседката-знахар.
	При съседката си Вела,
	баба Вела-Гърбавела.

	Баба Вела-Гърбавела
	всичко може да цери:
	наранено, заразено,
	външно, вътрешно, строшено,
	щом като е за пари…

	Много вече се изпече
	в докторския занаят:
	бае, знае да гадае…
	И по този начин в рая
	пратила е сума свят.

	А самата тя горката
	боледува в пек и мраз.
	Треска има всяка зима,
	кашлица неизлечима,
	зъбобол и ишиас.

	Що да стори? Тук-там корен
	има в своята уста.
	Затова се разболява,
	ала Събка убеждава,
	заблуждава Събка тя:

	„Не старило, а патило
	питай в този грешен свят.
	Много веща в болестта съм:
	ти си, сине, урочасан,
	щом те зъбите болят.“

	И натъпка тя на Събка
	във устата прахоляк.
	Взе да бае, да заклина
	с бухалова перушина,
	с мъртъв костенурски крак.

	11

	А немита е устата,
	и боли, боли зъбът.
	Дяволите зли, рогати
	пеят, вихрен танц въртят:

	„Да живее баба Вела,
	Вела-ела-Гърбавела!
	Иха-ха! Иха-ха!

	Много, много, много знае
	да лекува и да бае.
	Иха-ха! Иха-ха!

	С бабешката й наука
	ний сме като в рая тука!
	Иха-ха! Иха-ха!

	Да живее баба Вела,
	Вела-ела-Гърбавела!
	Иха-ха! Иха-ха!“

	12

	Дядо Влад е побелял.
	Той живял е сто години.
	Много чул, видял, разбрал,
	много патила преминал.
	Три пъти е бил на бой,
	бягал някога от чума…
	Гледа Събка-Зъбка той,
	гледа го и дума:
	— Хубостта е до очи,
	сладостта — до зъби.
	Тази мъдрост научи,
	запомни я, Събе!
	Здрави зъби — светли дни,
	младини красиви.
	Здрави зъби — запомни! —
	старини щастливи.
	Виж ме — аз съм здрав, щастлив
	сто години, Събе,
	доживях, че бях грижлив —
	пазих свойте зъби!
	А когато заболят
	зъбите човека,
	не при баби се церят,
	а при зъболекар!

	13

	Чисто е, мирише на аптека
	при добрия чичо зъболекар…
	„Сядай, Събко-Зъбко, тук на стола,
	ей сега ще махнем зъбобола!…“

	И в зъба му дупката мънинка
	той прочисти с тъничка машинка,
	пломба тури и зъбът му пак
	е като преди — и здрав, и як.

	14

	Го`рко вам, дюлгери-дяволи!
	Вам, бацили, болки причинявали!
	Знам: не сте се вий надявали
	да ви изметат така оттука —
	от устата — на боклука.

	Нито ти пък, Мухоморецо,
	паяко — че през прозореца
	ще изхвръкнеш като перушина,
	с мръсната си паяжина.

	Няма вече онзи Събко —
	непослушен жълтозъбко.
	Вече в своята уста
	Събко пази чистота.

	Всяка сутрин, обед, вечер
	мие зъбите си вече.
	Мие ги и спи си той
	в сладки сънища, в покой.