— ЕДНО!
	— ЕДНО момиче сплете
	през пролетния ден
	най-хубавото цвете
	за маминия ден.

	— ДВЕ!
	— ДВЕ сестрички с пъстри блузки
	и с трапчинки в леви бузки
	веят алени кордели.
	— Аз съм Ели!
	— Аз съм Нели!

	Ха иди, че ги познай.
	Всички ще сгрешите май!

	— ТРИ!
	— ТРИ петлета вик надават.
	Три петлета се надпяват:
	— Първият съм между вас.
	Кукуригу!
	— Най-звънлив е моят глас.
	Кукуригу!
	— Моля, пръв певец съм аз.
	Кукуригу!

	Три петлета вик надават.
	Три петлета се надпяват…

	— ЧЕТИРИ!
	— ЧЕТИРИ пътя от път уморени
	спират на хлад край тополи зелени.
	Черни и прашни ръце си подават…
	Смешни и тъжни неща си разправят…
	— Бре, окъсняваме.
	— Време е вече.
	— Чао, братлета.
	— Отивам далече.

	С братска прегръдка те се прощават.
	Четири пътя на път се отправят.

	— ПЕТ!
	— ПЕТ момчета имат тайна,
	тайна сладка и незнайна.
	Нека почне се ваканция,
	нека превали дъждът —
	всяка радио– и телевизионна станция,
	всички вестници ще загърмят
	и с един възторжен глас
	ще разнасят новината:
	— Пет момчета от Бургас
	кацнали са на Луната!

	— ШЕСТ!
	— ШЕСТ бели коне без седло и юзда
	от речния вир жадно пият вода.
	И гледат в реката с почуда и страх,
	че други коне са дошли като тях —
	шест бели коне без седло и юзда,
	от речния вир да отпият вода.

	— СЕДЕМ!
	— СЕДЕМ цвята рейна
	в миг дъгата ненадейна
	като мост — от равнината
	та до края на Земята.

	— ОСЕМ!
	— ОСЕМ кукли има Цветелина.
	С осем имена ги тя нарича.
	Пее им за детската градина.
	Разсъблича ги
	и ги облича.
	А с една-едничка дума само
	осемте отвръщат:
	— Мамо, мамо…

	— ДЕВЕТ!
	— ДЕВЕТ изворчета — кой ще ги открие?
	Девет ручейчета — кой ще спре?
	— Още малки сме, но утре ние
	вече ще се казваме море.

	— ДЕСЕТ!
	— ДЕСЕТ пръстчета работни
	трудили са се до мрак.
	Десет пръстчета работни
	са измайсторили влак.
	Има той места за всички.
	Влакът вози без билет.
	— Аз ще бъда машинистът
	и ще седна най-отпред.

	— ЕДИНАДЕСЕТ!
	— ЕДИНАДЕСЕТ спирки има, додето
	достигнем до летните морски игри.
	Автобусът отива натам, към морето.
	Лети край поляни, реки и гори.

	Единадесет спирки — селца и градчета —
	различни по хубост, по име и глас,
	ни подканят: — Хей, юначни момчета,
	хей, момичета мили, поспрете при нас!

	Единадесет пъти въздъхваме ние
	край къщи, площади, цветя и лозя.
	А шосето напред и на изток се вие
	там, дето ни чакат безброй чудеса.

	— ДВАНАДЕСЕТ!
	— ДВАНАДЕСЕТ месеца —
	вярна дружина —
	Зима и Пролет,
	Лято и Есен.
	Дванадесет месеца —
	пълна година
	със сняг и със слънце,
	с въпроси и с песен.