Веднъж, в една градина,
	събра Врабец дружина —
	след тая зима тежка
	да хапнат по черешка,
	набързо и накратко
	да си побъбрат сладко.
	Но кацна без покана
	до тях госпожа Врана,
	пригладена, умита,
	заграка гласовито:
	— О, няма ли стражарин,
	ловец или пъдарин
	крадците да изгони
	от върхове и клони!
	Крадливите врабчета
	от ниви и полета
	на орляк долетяха
	и всичко изкълваха…
	За мен, горката врана,
	черешка не остана!
	А старата градина
	на леля е роднина,
	във нея още малки
	играли сме игралки
	и пели сме с листата,
	със коса и децата!…
	Тъй глупавата врана
	да грака не престана.
	Но чичо Пей премина
	през шумната градина,
	отблизо и далече
	послуша, па си рече:
	— Поврякай си, поврякай,
	но мъничко почакай…
	Сегичка, вранке, ето,
	готов съм със чифтето!
	И гръмна нависоко,
	и екна нашироко…
	А враната, горката,
	отпусна си крилата
	и клюмна като цвете
	на чичо Пей в ръцете.
	А той се хили, гледа,
	от смях му чак приседа:
	— Нали си хубавица,
	на гаргите царица
	за глупостта голяма
	ще те напълня с слама…
	И ще висиш на края
	в училищната стая,
	ще гледаш от стената,
	кога четат децата,
	кога четат наука
	за мъдрост и сполука…