_Осата._
	Зу, зу, зу!

	_Пчелата._
	Кой е тука
	и зузука?

	_Осата._
	Аз, пчелице, аз —
	ида къмто вас.

	_Пчелата._
	Ти, осице, ти?
	Как се тъй сети!

	_Осата._
	Ей сегичка,
	тъй самичка
	седнала дома,
	рекох си в ума:
	Де да ида
	да ги видя…

	_Пчелата._
	Тъй ли? Бива —
	да си жива!
	Но кажи ми,
	не лъжи ме,
	обичая,
	що го зная,
	дет обичаш
	да надничаш
	към съдеца
	със медеца,
	да се радваш
	и покрадваш
	остави ли,
	забрави ли?

	_Осата._
	Зън-мън-зън
	мън…

	_Пчелата._
	Вън-вън! Вън-вън!…