Бяло перце-перушинка
	спряло в Янина градинка,
	да почине, да погледа
	жълта ружа на два реда.
	Бяла Яна гласовита
	пее песни и го пита:
	— Перушинке, перце леко,
	като идеш отдалеко,
	като ходиш нашироко,
	нашироко и високо,
	не видя ли в късно лято
	по горите малко ято,
	сто врабеца гладни, сиви
	да се реят сговорливи?
	Вчера сутрин тука бяха,
	а на пладне отлетяха.
	— Срещнах, Янке, бяло ято
	да ми зоба жълто злато.
	Зобаха си, сговорливи,
	сто врабеца гладни, сиви,
	каниха се, Янке, Яно,
	пак да дойдат утре рано,
	че ти носят за гердани
	жълто злато и мерджани.