Като залутан звън през теб минавам, свят,
	като насън вървя през теб, живот чудесен,
	раздавам се като трошици хляб,
	изпявам се като най-чиста песен.

	Ти като приказка със хиляди очи,
	оставяш ми ръцете вечно с празни длани,
	а някаква съдба ме гледа и мълчи
	и тъй е страшно нейното мълчание.

	Завиждам им на птиците, небесните сестри,
	за пълните сърца със радости и грижи —
	по пътя, начертан връх ясното небе,
	редицата им сребърна се ниже…

	1921