

	Луната е твоята
	приятелка кротка
	тя излиза, детето ми,
	със теб на разходка,

	и когато вървиш,
	приближава те, виж,
	голяма и бяла,
	а когато се спреш,
	и нагоре се взреш,
	тя също е спряла,

	сякаш е кученце
	бяло, послушно,
	или е някакво
	балонче въздушно,

	което ти, мило,
	където да ходиш,
	на тънък конец
	със тебе си водиш,

	а вечер за пръстчето
	си връзваш така, че
	да виси чак до утрото
	над твойто креватче.