Ти скачаш нависоко, Ли Гуан Ян,
	ти правиш чудни фигурки от глина.
	Видях как сръчно биеш барабан
	пред пионерската дружина.

	Видях как дълго плуваш из морето сам,
	с другари срещнах те на кея,
	видях как тичаш, мургав син на Виетнам,
	но никога не те видях да се засмееш…

	Трептят вълните в розови лъчи,
	денят отмина, иде тиха вечер.
	Защо са тъжни твоите очи
	и гледат сякаш много надалече?

	Ела при мене, Ли Гуан Ян, седни
	и говори като с другар. Не, като с майка даже.
	Тук няма никой. Само морските вълни
	и аз ще чуем. Искаш ли да ми разкажеш?

	… Бамбуковата къщица била
	край село, под зелен чадър от клони.
	Наоколо — оризови поля
	и кичур палми, кацнали на склона.

	Момчетата играели до мрак
	под тези палми къдрокоси
	и до върха катерели се чак
	с крачета боси.

	По обед към прохладната река
	политали децата с весел крясък —
	да хващат рибки сребърни с ръка,
	да плуват, да играят с пясък.

	Веднъж, когато потен и засмян,
	се върнал в къщицата от бамбук край село,
	намерил майка си на прага Ли Гуан Ян,
	замислено глава навела.

	Мълчала тя. Синът отгатнал сам —
	баща му вече тръгнал е да брани
	полята, свободата, Виетнам.
	Баща му е в горите партизанин.

	И в този миг момчето изведнъж
	порасло сякаш с няколко години,
	че трябвало от утре като мъж
	да работи по ниви и градини.

	Трудът не плашел Ли Гуан Ян — о, не, —
	садял той стръкчетата на ориза
	и нищо, че водата стигала до колене
	и лепнела закърпената риза.

	А как бил горд, че него с важна вест
	изпратили веднъж при партизаните,
	макар че тигри дебнели в тропическия лес
	и мъчно се вървяло през лианите.

	За първи път заплакал Ли Гуан Ян,
	когато бръмнал самолет отгоре
	и като страшен летен ураган
	бамбуковата къщица съборил.

	Ех, къщицата! Простичка и ниска,
	покрита с палмови листа и слама,
	за детското сърце била тя близка
	тъй както „ма“, което значи „мама“.

	Но къщицата станала на пепел…
	Когато се изгубил самолета,
	той сякаш бил откраднал и отнесъл
	безгрижната усмивка на момчето.

	След самолета като скакалци
	войници налетели в село.
	Сърдити, нежелани чужденци
	и босичкия Ли Гуан Ян повели.

	— Къде са партизаните, кажи! —
	гърмял гласът на френския полковник. —
	Аз не понасям сълзи и лъжи!
	За истината — ще ти дам часовник.

	Мълчало виетнамското дете
	пред страшните очи на чужденците,
	мълчало и когато с пръчки те
	го били по петите.

	Мълчало пред насочения пистолет,
	под палката от гума,
	стояло гладно дни наред,
	но не продумало ни дума.

	А как болели изранените крака
	и най-подир се подкосили.
	Ръцете се отпуснали така,
	като че няма никога да имат сила.

	Но биело доброто сърчице:
	„Нали ти вече си голям?
	Мълчи! И скрий разплаканото си лице,
	мисли за Виетнам!“

	И ненадейно буря сякаш блъснала вратата,
	изтракали на прага пистолети.
	— Във името на свободата:
	ръцете горе! Детето оставете!

	* * *

	Разбирам всичко, малък Ли Гуан Ян.
	Ти пак си здрав, край теб са пак другари.
	Отново плуваш, биеш барабан.
	Но как да се изтрият спомените стари?

	Ще ти откъсна клонки и цветя,
	ще ти разкажа приказки, ще ти попея песни,
	в очите ти как искам радостта,
	загубената радост, пак да блесне!

	От вятъра ще скрия детското ти рамо
	и с нежността на всички майки по света ще те
								прегърна —
	откраднатата ти усмивка само
	да бих могла,
	да бих могла да върна.