Тази заран рано-рано
	стана чудо невидяно:
	книжките ми оживяха
	зашумяха, зашептяха,
	слязоха от
	библиотеката.

	Най-голямата ми книга
	взе на пръсти да се вдига:
	— Отворете ни вратата,
	че не стига ми ръката.

	— Моля, за къде се стягате,
	мигар искате да бягате?

	— Тръгнали сме на парад,
	днес празнува стар и млад.
	Пеят весело авлигите,
	днес е празникът на книгите!

	Аз им думам и се въся:
	— Кучето ще ви разкъса!
	Те край мене зашумяват:
	— Кучетата ни познават.
	— Ами старата гризана?
	— Котката ни е охрана.

	Аз им викам: — Ами дъжд
	ако плисне изведнъж,
	що ще правите сами
	без чадъри, мушами?
	Те избухват в буен смях:

	— От дъжда не ние страх.
	Само капки да заръсят,
	рой деца ще ни потърсят,
	мигом ще се разтревожат,
	в пазвите си ще ни сложат
	и до топлата си гръд
	от дъжда ще ни спасят…

	— Е, тогаз на добър час! —
	весело им викнах аз.
	Тежката врата разтворих
	и дълбок поклон им сторих.