Панко пакост пак направи,
	не търпи играчки здрави.
	Кончето му — пак без крак.
	— Що го счупи, бре юнак?
	Панко рече
	и отсече:
	— Няма вече, няма вече!

	Тия думи щом издума,
	хвърли батковата гума;
	от балкона
	метна слона,
	стъпка мекото си мече.
	— Няма вече,
	няма вече!

	Взе на татко си перото,
	влак надраска по бюрото,
	но на пода, за беля,
	той мастилото разля.
	— Стига пакости, човече!
	— Няма вече,
	няма вече!

	— Няма вече?
	Е, добре!
	Но сега къде се вре?
	Вре се из бюфета,
	дето сипа ситна сол в кафето.
	Затова го мъмри мама.
	— Няма вече,
	вече няма!

	Погледни ги,
	погледни ги
	татковите нови книги!
	Панко с моливите цветни
	нарисува в тях безчетни
	драскотини и картини:
	и палячо там се пули,
	и се вдигат криви кули,
	бяга заек с три крака…
	— Няма вече аз така!

	Панкови си имат котка,
	котка шарена и кротка.
	Ето че веднъж юнашката
	той я дръпна за опашката.
	Тя настръхна, измяука,
	пак се случи несполука —
	зарад нежната му ласка
	по лицето го одраска,
	скъса синьото елече
	и юнака пак заплака:
	— Няма вече,
	няма вече!

	Гледайте какво дете е!
	Круша в двора им жълтее.
	Качва се на тънко клонче,
	друса се като на конче,
	ала клончето се счупва,
	Панко на земята тупва.
	— Няма да се качвам пак! —
	плаче нашият юнак.

	Не търпи душа юнашка!
	Завъртя момчето прашка,
	ала камъчето малко,
	тюх да се не види,
	жалко, вместо в тихата градина —
	пра-а-с! —
	в отсрещната витрина!
	Панко хукна надалече:
	— Няма вече,
	няма вече!

	Бе на двора,
	вижте хора,
	идва черен като кос,
	с кален гръб,
	с ожулен нос.
	— А бре, Панко, де си зяпал,
	де така си се изцапал?
	Панко пак това разправя:
	— Няма вече тъй да правя!

	Мама на пазар отиде,
	къщата остави в ред.
	Върна се — какво да види:
	всичко пръснато навред!
	Вкупом чушки
	и ботушки,
	кифли, сладки
	и тетрадки.

	Каната е на парчета
	и в парчетата — гащета!
	Чайникът е на кревата,
	а на масата — метлата.
	Столът му е станал кон,
	куфарът е камион.
	— Ой, какъв тюрлюгювеч е!
	— Няма вече,
	няма вече!

	Повреди си колелото,
	купиха му самолет.
	Метна го — проби стъклото
	самолетът му проклет.
	— Ще повториш ли това?
	— Няма! — сведе той глава.

	Сяда Панко на закуска,
	оле — чашката изпуска!
	Беше го налегнал глад,
	взе да лапа мармалад.
	С него до ушите чак
	си изписа чер мустак!
	Ризата му — ето на —
	я нашариха петна.
	Към чешмата се завтече:
	— Няма вече,
	няма вече!

	Де сега се дяна там?
	Влезе Панко в банята.
	Пусна крана,
	пълни вана,
	млад моряк летецът стана.
	Десет параходи
	води —
	през морето ще върви,
	риби — моливи лови,
	но уви,
	но уви,
	цял е мокър
	мушморока!

	Майка му го преоблече.
	Пак ще каже:
	— Няма вече!
	Няма вече?
	Е, добре.
	Но кога ли,
	но кога ли
	тия пакости ще спре?…