Ставай, Панчо,
	мамин Панчо,
	чуй, часовникът звъни!
	Бавно Панчо
	Повлеканчо
	се обръща настрани.

	Мръщи се и се прозява,
	понаема се да става —
	стане,
	легне,
	стане,
	легне,
	па полека се протегне!

	Пак дочува майчин глас:
	— Ставай, че минава час!
	Става сънното момче,
	иска да се облече.

	Да, но дрехите му де са?
	Десет пъти се почеса,
	мята черга
	и чаршаф,
	търси в кухненския шкаф,
	цяла къща
	той обръща
	и не ги намира още.
	Де ли ги захвърли снощи?

	На леглото
	е палтото,
	на балкона
	панталона,
	жартиера
	под миндера,
	а чорапа
	чак в долапа!

	Мушва се напред с главата
	като котка под кревата.
	Прашния сандък измъква —
	на играчки се натъква.

	Вади куци кончета,
	вади камиончета,
	вади стар мотоциклет
	и без перка самолет.

	Весело подскача:
	— Ах,
	ето го и моя шах!
	Ето я пионката,
	ще играем с Монката!

	Вика му сърдито мама:
	— Още ли си по пижама?

	Риза таткова облича,
	панталона си навлича —
	ляв крак бутва
	в десен крачол,
	заприличва на палячо.

	А пък мама го кори:
	— Връзката си намери! —

	Той под печката се свира,
	в прахоляка я намира.
	Бавно се препасва с нея,
	сякаш пояс аленее.

	— Слушай, хей, ще те набия,
	връзка връзва се на шия!
	Ха сега да се обуваш,
	чуваш ли, или не чуваш?

	Той обу една обувка,
	де е другата сега?
	Пафка-пуфка,
	пафка-пуфка,
	босо може ли в снега?

	Коленичи
	тук и там,
	чуди се:
	„Какво да правя?“
	И обувката, за срам,
	изпод книгите изравя.

	— Връзките завързвай бърже! —
	Но додето ги завърже,
	майка му приготви чая
	и опече два кравая.

	— Закъснял, незакъснял,
	няма да вървя неял! —
	Панчо на закуска сяда —
	яденето му присяда.

	Дълго яде, па се сети:
	— Бре не съм си мил ръцете!

	Ако кажете:
	ушите
	си не мие,
	ще сгрешите!
	Може би не сте видели —
	ми ги преди три недели!

	Тръгва Панчо
	Повлеканчо,
	тананика:
	„Тран-та-та,
	мамо, де е чантата?“

	Беше я забравил вън
	до един захвърлен пън.

	Бърка в нея — що да види:
	вместо книги — керемиди!
	— Де ми са тетрадките?
	— Ето ги под сладките.
	— Де ми е писалката?
	— Чак под закачалката!

	Три минути му остават.
	Повлеканчо заминава,
	ала в бързината взима
	лятна шапка посред зима.

	Без домашно и без книга
	на училище пристига
	чак след третия звънец.

	Добро утро, първенец!
	1953 г.