Гледа Здравка
	малка мравка,
	без да спира,
	се провира
	между корени на трънка,
	между сламки, клечки тънки
	и с крачетата си боси
	едро жито зърно носи.
	— Спри, почивай — вика Здравка
	на измъчената мравка, —
	аз зърното начаса`
	в твоя дом ще отнеса.

	Мравката глава обръща
	и на Здравка тъй отвръща:
	— Аз благодаря ти, мила,
	ала още имам сила.
	Житно зърно щом сама
	занеса си у дома,
	вярвай ми,
	не знам защо,
	но по-сладко ми е то.