Не е велурена играчка,
	а живо, истинско. Дори
	се плаши от прахосмукачка,
	от чайника когато ври.

	И все поглежда да се скрие —
	иди го разбери къде:
	зад шкаф, под маса, зад саксия
	или зад някое перде.

	Надничам, търся — где се дяна?
	Заплаквам. Баба ме теши:
	— Я гледай — мърдат зад дивана
	един мустак и две уши!

	Протегна ли ръка обаче,
	потъват в някое кюше…
	Лъжливо заешко мустаче,
	страхливо заешко уше!