Целият род го изпрати —
	батка Бориса — войник.
	Нещо му думаше тати,
	мама с разплакан бе лик.

	Батко усмихна се само
	и разцелува ги той:
	„Гледай си здравето, мамо,
	а пък за мен се не бой!“

	Шумно замина с другари.
	После ни прати писмо.
	Само печат му ударен,
	ала без марка е то.

	Пише — танкист е, добре е,
	службата славна била.
	Върне ли се — ще умее
	да управлява кола.

	След половина година
	в отпуска върна се той.
	Позагорял — юначина,
	строен, израсъл на бой.

	В дрехи войнишки и строго
	с мене държи се сега.
	Не разговаря много —
	тъй повелявал дълга.

	Три дни стоя.
			Отзарана
	тръгна си в ранен час…
	Как ми се иска да стана
	мъж като батка и аз!