

	— Кап-кап-кап! — и спря дъждеца.
	— Цър-цър-цър! — заспа щуреца.
	А едно си Гица знай:
	— Бър-бър-бър! — и няма край.

	— Стига, майка, виж урока!
	— Ох, далеч е още срока!
	Чакай да ти кажа само —
	снощи те сънувах, мамо…

	— Зъ-ън! — децата в двора сбрани
	в клас звънецът вече кани.
	Само Гица все бърбори
	по врати и коридори:

	— В София отиде татко,
	зъбче има брат ми Владко,
	мама купи нов чадър,
	бъра-бъра, бъра-бър…

	* * *

	— Ш-т-т! — Учителят предава
	как на лед водата става.
	Уж към него Гица гледа,
	а говори на съседа:

	— Кученце си имам аз!
	Утре намини у нас
	(няма да е в къщи мама!),
	с него ще играем двама.

	Ах! Учителят почука:
	— Гица да излезе тука! —
	И въпрос се чува строг:
	— Кой е днешният урок? —
	А по тясната пътечка,
	тиха като буболечка,
	свита като плаха птица,
	пред класа излиза Гица.
	— Хък-мък… за един… една… —
	И настава тишина.
	Уж е Гица-бърборица,
	а получи единица
	за мълчание, дечица!