Скитаха
	един до друг —
	зиме, лете,
	в празник, в делник.
	Тук и там,
	ех, там и тук —
	вредом бяха
	неразделни.
	Ти ги питаше:
	— Юнаци,
	вие да не сте
	близнаци?
	— Не —
	отвръщаха ведно. —
	Ние сме
	в едно звено…
	Ти се чудеше
	вторачен:
	как близнаци
	да не са!
	По един и същи
	начин
	всеки си държи
	носа.
	Леви, десни —
	в крак вървят.
	В крак на сбора
	те пристигат.
	Даже в такт
	по някой път
	дишат, гълтат
	и премигат.
	Всеки може
	да ги свари
	как си хапват
	сладко те:
	щом яде кюфте
	Захари —
	и Радой
	яде кюфте.
	Боледува ли
	Захари —
	не излиза
	и Радой.
	Да, да, няма как,
	Другари —
	„карантина“
	пази той…
	Но в бележките
	за срока
	разлика
	се появи.
	С крачка
	малко по-широка
	Зарчо
	почна да върви.
	Бяха вред
	един до друг.
	Вред отиваха
	двамина.
	Но сега
	като напук
	първият
	напред отмина.
	— По-полека, хей!
	Поспри! —
	вика
	вторият юнак.
	— Крачките си
	ускори! —
	първият
	му дава знак.
	И напред
	без отдих крачи.
	И не се обръща
	той.
	А Радой
	едва се влачи.
	А Радой крещи:
	— Постой!

	И така
	до днешен ден
	тоя спор е
	нерешен.
	Но ще иде
	тоя спор
	на един
	дружинен сбор.
	Ти ще бъдеш там.
	И сам
	ще решиш
	и ще отсъдиш.
	Но кажи,
	кажи да знам:
	на чия страна
	ще бъдеш?