Грее на пазара — вижте! —
	пак неделното стрелбище.
	Пъстроцветните мишени
	чакат тебе, чакат мене.
	Аз затичвам: „Дайте пушка!“
	Вземам заека на мушка.
	Но ме изпревари Блага —
	гръмна, заекът избяга.

	„Моля! Моля! — измърморих —
	този път ще стрелям в орех.“
	Ала Атанас — не чу ли —
	стреля, ореха отбрули.

	Пушка взел,
	подпрян на лакът,
	мойта цел сега е влакът.
	Под носа ми
	гръмна Кина.
	Влакът свирна
	и замина.

	„Е, тогава ще убия
	мечката от тенекия!“ —
	Но, додето се прицеля,
	Петър мечката застреля.

	„Чакайте! — рева сърдит. —
	Искам да убия кит!“
	Спас и Христо, без да питат,
	гръмнаха. Потъна китът.

	Исках да улуча коня,
	но ме изпревари Соня;
	вдигнах пушка към копоя,
	но в копоя стреля Зоя…

	В тази празнична неделя
	повече не ми се стреля.
	Тъжен, зачервен от срам,
	крача и коря се сам:
	„Тъй си бавен, Симо,
	просто… непростимо!“