Черна пръст,
	от теб ли са очите ми,
	с които те видях?
	От теб ли са зиниците,
	през дето мина твоя грях
	и се запали и заседна в тях?
	Ето ги, разтворени, не спят
	и като свещи
	в себе си горят!

	Защо фучите, диви ветрове,
	и пламъка разпалвате в очите?
	Родната земя ли да не видя
	как се гърчи в болка и обида?
	Де сте, четири ангела,
	що бдяхте
	от четри края на земята
	и държахте
	вихрите в ръце?

	Отвърнахте зеници
	и отлетяхте като бели птици!

	О, нека милионите очи изгаснали,
	от теб, земя, родени и израснали,
	да се запалят и горят!
	И нека смаяни звездите
	да си кажат:
	Ах, безумната,
	далечната Земя!
	Своя огън не пожалила,
	свойта гръд сама запалила!

	1925