В рояка спомени свещени,
	де моя дух сега се губи,
	се твоят образ въжделени
	духът ми, майко, среща, люби.

	Ти люлката ми си люляла
	със песни жалостно-упойни,
	над мен по цели нощи бдяла
	през мойте нощи безпокойни.

	Под твоето крило растял съм,
	наяквал съм под грижи мили,
	от твойта реч и взор черпал съм
	и радост, и духовни сили.

	Душата ми от теб научи
	да мрази, да обича страстно,
	от твоята душа засучи
	любов към всичко, тук прекрасно.

	Ти ме роди, но ти ми даде
	и светлото, що в теб блещеше,
	ти и човека в мен създаде —
	ти два пъти ми майка беше!