Веднъж през храсти и трънак
	от гости у чича` си
	игриво зайче — смел юнак —
	се връщало дома си.

	А вече сипвало зора,
	когато морно спряло
	до някаква си канара
	и свито в миг заспало.

	В туй време минал там лъвът
	с лъвицата.
			И в здрача
	те зърнали сред своя път
	заспалото юначе.

	И рекъл свъсеният лъв:
	„Това какво е — залък!
	А залък, то се знай, такъв
	за двама ни е малък.

	Затуй предлагам да решим
	това с достоен жребий:
	оттук да се отдалечим
	във две посоки с тебе.

	След туй ще хукнем нанасам
	и който пръв дотича —
	закуската, що падна нам,
	на него се обрича.“

	Така и сторили.
				Ала
	летейки с всички сили,
	по грешка в твърдата скала
	главите си разбили.

	И паднали сред локви кръв
	два трупа край скалата —
	големият и гривест лъв
	с лъвицата зъбата.

	А зайчето между това
	събудено трепери,
	в лъвицата и във лъва
	замаяно се звери.

	И казало си то тогаз
	пред страшната картина:
	— Какви ли ги не върша аз,
	кога излишно пийна!