Гледай, питка се търкаля,
	всяка къща обикаля,
	а след нея сълзи рони
	малка мома и я гони.
	Ала питката не чува,
	нито иска да кротува.
	От вратичка на вратичка
	чука палава, самичка.
	Па се бутна във кошара
	и продума на овчаря:
	— Гладен ли си, казвай, братко,
	ида да си хапнеш сладко.
	Яж ме, па какво остане,
	място другиму да хване.
	Гледа весело овчаря
	и по-весел отговаря:
	— Сит съм, питке сладкодумна,
	ти си медена и умна,
	ще те пратя при орача,
	че остана без погача.

	От пътека на пътека
	тръгна питката полека
	по горички и поляни,
	та орача да нахрани.
	Пладне мина и премина,
	но не охна, не почина
	пуста питка закачлива.
	Най-подире спря на нива,
	спря засмяна при орача,
	с благи думи го закача:
	— Гладен ли си? Казвай, братко!
	Ида да си хапнеш сладко.
	Яж ме, па какво остане
	място другиму да хване.
	— Ядох, питке, и не мога,
	та преядох — хвала богу!
	Ще те пратя при ковача,
	че остана без погача.

	Ден се питката търкаля,
	два селото обикаля,
	по баири и поляни,
	та ковача да нахрани.
	Ето го и него вече
	и на него също рече:
	— Гладен ли си? Казвай, братко!
	Ида да си хапнеш сладко.
	Яж ме, па какво остане,
	място другиму да хване.
	Сиромахът чу, погледна,
	па не вярва питка медна.
	Тя го моли и говори,
	той се чуди що да стори.
	— Ех, добре дошла тогава!
	Господ добрините дава.
	С думи кротки и благати
	нали той при мен те прати?
	Нямах счупена парица,
	нито залък, ни трошица
	и се чудех, и се маех,
	що да сторя — сам не знаех.
	Ще те счупя наполвина —
	с нея, питке, ден ще мина.
	Като има за децата,
	леко ми е на душата.

	Нищо питката не рече
	и отново се затече.
	Ала ето че в полето
	срещна сиротинче клето.
	То отчупи четвъртинка,
	на полвината полвинка,
	та от нея два дни яде
	и на други бедни даде.

	Нищо питката не рече,
	пак със радост се затече
	по горички и поляни
	сиромасите да храни.
	Най-подире спря — трохичка —
	и я клъвна божа птичка.