Откога ни е родила
	без умора, всеки час,
	денем-нощем майка мила
	треперяла е въз нас.

	Тя с млеко ни е кърмила,
	пяла ни е да заспим,
	първа тя ни е учила
	сладки думи да мълвим.

	Колко нощи не е спала,
	кога болни сме били!
	Колко често е плакала
	бог към нази да смили!

	С какви скърби тя посреща
	всяка наша тегоба!
	Каква радост тя усеща,
	щом за нази чуй хвалба!

	Толкоз мъки е теглила
	и награда тя не ще;
	едно иска майка мила:
	да я любим от сърце.