— Ах, каква пързалка има,
	Анче, тази зима! —
	каза бате със въздишка,
	уж четеше книжка.

	И измъкнахме се двама,
	без да види мама.
	Ванка, Сашко, Милка, Гого —
	смях и глъч до бога!

	Кой с кънките, кой с обуща
	по леда се спуща.
	В нашата шейна пък има
	място за петима.

	Накачихме се веднага,
	че денят си бяга
	и потеглихме лудешки
	с викове и смешки.

	Но щом стигнахме до края,
	как стана, не зная —
	прекатури се шейната
	и ний — на земята!

	Аз ударих си ръката,
	скъсах си яката.
	Бате триеше припряно
	лявото коляно.

	Сашо здраво си охлузи
	румените бузи,
	а раздрана бе на Милка
	новата престилка.

	Но пострада клети Гого,
	види се, най-много:
	той загуби си калпака
	и със глас заплака.

	Сбрахме се пак — плахи, бледи,
	с болки и повреди…
	Но след малко се разсмяхме
	и в шейната бяхме.

	Карай! Да се наиграем,
	па макар да знаем,
	че след днешната пързалка
	ще ядем тупалка!