Не знам дали усещате,
	че пламвам от желание
	да ми слугуват вещите
	с готовност и старание.
	Сами да правят незабавно
	каквото заповядам аз.
	Така ще си живея славно!
	Щом сутрин наредя, завчас
	сами чорапите — и двата —
	ще се нахлузят на краката.

	Сега обувките!
	Щом чуят,
	сами за миг ще ме обуят.

	Не съм готов съвсем,
	защото
	не е пристигнало палтото.
	Но щом като застана прав,
	ще подаде и то ръкав.
	А кажа ли: — Филия хляб! —
	и тя в устата право — лап!
	А щом извикам: — Сутлияш! —
	самичък ще довтаса: — Яж!

	— Да дойдат пържени кюфтета,
	една пържола,
	два котлета,
	зелени краставици, лук —
	и всичко е пред мене тук!
	Добре дошли.
	Сега ще ям.

	Ще свърша яденето сам.
	Но труд понеже съм си дал —
	да кацне сам на мен медал!
	А, да,
	а, да —
	да дойде чашата с вода!

	Вода ли? То не е живот!
	Да дойде канчето с компот.
	Водата за това нали е —
	сама ръцете ми да мие.

	Сега една кола сама
	да ме закара от дома
	къде… в училище? Добре.

	Където кажа — там ще спре.
	Защо да се не спрем поне
	в сладкарницата-кафене?
	Щом кимна само там с глава,
	и ето ми тава с халва!

	Без много-много да се моля,
	ще слуша всичко мойта воля.

	Летят ракети до Луната.
	Защо ми трябва да летя?
	Не може ли Луната, братя,
	да слезе тук самата тя?

	Ще дойде — заповед ще дам!
	Но тя не ще — стои си там!

	Послушайте — ще ви подшушна:
	и тя излезе непослушна,
	тъй както другите неща,
	които казват все: — Не ща!

	Не става тъй, нали се сещате —
	без труд да ми слугуват вещите!…