Бежко идва без домашно.
	Питат го в класа:
	— Защо?
	— Стана нещо много страшно.
	— Разкажи какво е то?
	— Тая нощ нахлуха в къщи
	цяла банда от крадци.
	Влязоха — пирати същи,
	скачат като скакалци.
	Те с апашката си хватка
	взеха моята тетрадка
	и домашното изчезна
	с нападателите в бездна!
	— Брей — учителят му рече, —
	ти пострадал си, човече!

	Мина ден и мина втори,
	Бежко друго отговори.
	— Без домашно ти защо си?
	— Него го реката носи.
	Като идвах днес насам,
	минах през река
	и там
	мисъл хубава и умна
	за домашното ми хрумна.
	Спрях да я запиша аз
	и тетрадката тогаз
	падна в буйната река.
	— Брей, така ли бре?
	— Така!

	Минаха се два-три дни,
	без домашно идва пак.
	Бежко стана, обясни
	този път защо и как…
	— Бях домашното написал
	вярно, чисто, с ясна мисъл.
	Но пожар у нас избухна,
	пламна покривът и рухна.
	Скокнах в ужас най-голям,
	силно се развиках там:
	— Хей, тетрадката ми, хора! —
	С хора се изпълни двора.
	Знаят те, че много уча,
	че съм пионер добър,
	та надигнаха маркуча
	и котлите от бакър.
	Хвърлихме се да гасим,
	но тетрадката ми — их,
	изгоря,
	не я спасих!

	— Брей, така ли, Бежко, бре!
	Жив и здрав си,
	пак добре!

	След беседата им кратка
	нареди учителят:
	— Дайте молив и тетрадка
	на огнегасителя!
	Сядай, Бежко,
	помисли си,
	що си писал,
	припомни си!

	Как ли да се отърве?
	Писа той,
	получи две.

	И така
	тоз другар
	изгоря
	без пожар!