Как натъжена ми изглежда
	брезата в тоя ден студен!
	През клоните й се процежда
	мъглата.
		Нейде устремен

	и хладен, вятърът я хапе,
	по кожата й мраз пълзи
	и жълтите й листи капят
	като несдържани сълзи.

	Загледан в клоните й бледи,
	помислих:
		„Бедната сестра!“
	Тя сякаш моя въздъх сети
	и мислите ми тя разбра.

	И поразклати си клонака,
	и тихо ми прошепна сякаш
	с глъчта на сетните листа:
	— Да, зима иде,
	но ще чакам
	и ще дочакам пролетта!