Стара Кота-Котарана,
	денем, нощем — по тавана,
	горделива и напета
	гони бедните мишлета.
	Не им дава захарница,
	ни орехи, ни пшеница,
	а пък има със чували;
	и мишленцата неяли
	цели дни така гладуват
	и във дупките кротуват.

	Но веднъж, сърдит и строг,
	викна стария Мишок:
	— Хей, мишоци и мишлета
	от хамбари и полета,
	утре вече ще решим —
	ето зимата захвана,
	царство трябва да свалим —
	царството на Котарана.
	И в зори в един хамбар
	сбират се с мишока стар
	и решават във съвета
	всички мишки и мишлета
	да се качат на тавана.
	Щом задреме Котарана,
	с зъби да я удушат
	и от трона да свалят.
	Ала тя не ще да знае,
	не лежи, а все играе.
	Ту се ближе, ту се търка
	и преде, преде и мърка,
	и нали е хитра — ето
	доближи се до кьошето,
	дето мишите главички
	стрелкат с глупави очички.
	Па подскочи дяволита
	зад чувалите прикрита
	и едно мишленце хвана.
	Пуста, стара Котарана!

	Хукнаха да бягат всички —
	и страхливи, и горкички —
	но разбра от тоз урок
	остарелия Мишок:
	Котарана не е крива —
	мише царство го не бива…