Самин, пешком — за седем часа
	Обрешко в лагера довтаса.
	Озърна се… Беда голяма!
	Деца търчат, а майки няма.
	Без мама тук ще му е тежко.
	Въздъхна тъжно наш Обрешко.

	Но за какво тръби тръбачът?
	Към столовата всички крачат.
	Ах, кой ще каже: „Яж, бе сине“?
	И как ли без молби ще зине?
	Без мама в лагера е тежко.
	Обядвал ли е сам Обрешко?

	А там в гората, без да иска,
	той скъса новата си ризка.
	Стои разхълцан и навъсен.
	Какво да прави тъй окъсан?
	Без мама в лагера е тежко.
	Кога е кърпил сам Обрешко?

	Но мръква се. Вечерник шушне.
	С кого момчето да се гушне?
	И кой за сън ще го прикани
	с грижовни думи „нани, нани“?
	Без мама в лагера е тежко.
	Заспи самичък, хей, Обрешко!

	Заспи, заспи… А утре рано,
	щом грейне слънцето засмяно,
	прави, каквото всеки прави,
	та всичко тук да ти се нрави.
	Без мама тук не ще е тежко.
	Разбра ли? Нани-на, Обрешко!