На къщния праг да седя,
	да чакам, когато ще мине
	обичния, чакан с години,
	далекия път да следя.

	Ще дойде ли рано в зори,
	на сън да ме свари честита,
	за мене, когато попита,
	ликът му божур да гори.

	На пладня ли дойдеш, ела
	в най--тежката сънна омара
	на двора липата ни стара
	над нас ще отпусне крила.

	А вечер, по здрач и тъма,
	познати зачуя ли стъпки,
	в тревога и радостни тръпки
	към теб ще изтичам сама.

	На къщния праг да седя,
	да чакам, когато ще мине
	обичния, чакан с години,
	далекия път да следя…