

	Къде ли е тази страна
	не знам, и не в туй е въпроса —
	по-важното е, че във нея
	човеците от стъкло са.

	При това от стъкло най-чисто,
	фино, изящно, чудесно!
	Но стъклото, както се знае
	е крехко и чупи се лесно.

	„Внимавай!“ — си казваш, но колкото
	човек да си го повтаря —
	чик! — стисваш ръката на някого,
	и тичай да викаш стъкларя!

	Но затова пък там хората —
	нали са напълно прозрачни —
	не могат да крият подлости
	и разни планове мрачни.

	Те в мозъците четат си,
	без даже уста да отварят,
	и само си свалят шапките,
	щом искат да разговарят.

	Но понякога пак си ги слагат,
	понеже — и туй е понятно —
	да побъбриш с човек пет минутки
	е винаги нещо приятно.