Казва Николай Петров:
	— Аз съм винаги готов
	и уроците си зная
	от началото до края!

	И започва да бърбори,
	наизуст да ги мърмори:
	— Бър-мър, бър-мър, бър-мър-на,
	нашта Стара планина
	се простира там и там,
	този връх е най-голям,
	тъй и тъй се тя дели,
	тъне в борове, ели,
	вдига тези върхове,
	крие тези зверове…

	Като почне отначало,
	кара като кречетало!

	Но кажи му само: „Стига!“,
	тъй насред урока спри го
	и за нещо го запитай.
	Николай не знае нищо
	и, горкият, се уплита
	като пиле във кълчища.

	— Николай бе, де е Ком?
	— Ком е… някъде при Лом.
	— А какво е Петрохан?
	— Връх в Троянския балкан!
	— Де се Бузлуджа намира?
	— Тя от Витоша извира!

	— Е, добре де, продължи,
	по-нататък разкажи.

	Отначало Николай
	почва пак и — чак докрай!

	Тъй е и по смятане:
	спреш ли го — премятане.

	Две по пет,
	три по пет,
	пет по пет,
	шест по пет —
	знае всичко той поред.

	Но дадеш ли му задачи —
	мига, идва му да плаче!

	— Пет по девет,
	пет по девет,
	пет по девет… правят трийсет!

	— Николайчо, засрами се,
	уж го знаеше одеве!

	Знае Николай за нула!
	Тъй прилича той на кула
	от картонени кутии —
	бутнеш ли я малко ти,
	всичко изведнаж пропада!

	Николайчо, душо млада,
	то със зубрене не става.
	Уж си силен,
	пък си слаб!
	С бързо копане не дава
	нивата парченце хляб!

	Разберете,
	не зубрете,
	ами здраво
	се учете!