В джунглата негрите бягат от слон,
	бягат от кобра,
	завита на клон.
	Нашенци бягат от вълк единак
	и от усойница
	в глух пущинак.
	Страх предизвикват
	различни неща:
	някой се стряска от пън през нощта,
	друг — от пращене на счупена гранка,
	трети — от своята собствена сянка.
	Тетка се плаши от шарен котак,
	а братовчедът — от миши мустак.

	Само Асенчо — за срам и беда —
	бяга
	от гребен,
	сапун и вода.

	Види ли гребен, подскача от страх,
	крие се в боба,
	в зеления грах.
	И от сапун се страхува Асен.
	Бяга в съседния двор
	ужасен.
	А забележи ли мивка с вода,
	хуква момчето през девет бърда.
	Бяга,
	препъва се —
	тичай го спри.
	Иска да иде в незнайни гори.
	Там е спокойно. Кому е потребен
	старият гребен, зъбатият гребен?
	Там е чудесно. В потайния кът
	топла вода не обича вълкът.
	Там и глухарят не мие крилце
	с тоя противен сапун за ръце.

	Само че… в тези далечни гори
	никой не дава за кифли пари.
	Вълчо не маже комат
	с мармалад.
	Вълчо си мисли
	за вълчия глад.

	Слушай, Асенчо,
	ела,
	престраши се!
	Хайде на мивката!
	Мий се, реши се!
	Щом си послушен,
	изкъпан и сресан,
	вредом, Асенчо, ще бъдеш харесан!