Бурята насред гората,
	спря, приседна на тревата
	и започна да пресмята:

	„Днес обрулих оня орех,
	куп пране в калта съборих
	и… какво ли още сторих?

	Ех, преди по-млада бях
	и където се явях,
	винаги вселявах страх.

	С рев връхлитах над селата,
	керемидите премятах
	и ги чупех на земята.

	Остарявам ли? Не знам.
	Ала вече ме е срам,
	че полюшвам се едвам.

	Че онуй момче в полето
	вместо да го бутна — ето —
	аз… помилвах му лицето.“