

	Отде е пристигнала точно, не зная,
	и отде толкоз ласкавост взима,
	но, виж по стъклата на класната стая
	как търка гърба си Котката Зима.
	Облачно-сива,
	сънно-красива,
	опашка от пушек към небето извива,
	кълбо от мъгли ту търкаля, ту гали
	над бели площади и бели квартали
	и по къщите лази със мекички лапи,
	сякаш преглежда домашни долапи,
	и ме кани навънка… — Не, не, не съм глух,
	госпожо-учителко, признавам, не чух
	какво казахте точно, но тази Котана,
	сякаш са мишки, всички мисли ми хвана
	и ги понесе далеч от граматиката,
	от географията и от математиката,
	към пързалки, шейнички,
	елени, елхички…
	Котката Зима, тя ме разсея —
	затуй напишете забележка на нея!