Пяла птичка, пяла
	низ поле широко
	ясно и високо.
	Да я чуят всички
	дружки сладкопойни
	от гори усойни.
	Чули, недочули,
	ей че долетяха,
	весело запяха.
	Като пеят, питат
	своята сестрица,
	птича хубавица:

	— Викаш ли ни, сестро,
	или ни се стори
	в сините простори,
	че сокол се вие
	и като трепери
	все към нас се мери?

	— Вас се стори, дружки,
	ала над поляни
	мен се ястреб кани,
	от зори ме гледа
	и децата гони
	от листа и клони.

	Затова ви чакам,
	че ми помощ тряба,
	а сама съм слаба…
	И сокол изгледа
	птичата дружина,
	литна и отмина.