О, нощ, която всичко ми отне
	и в себе си погълна тъй безследно,
	кажи сега и словото последно,
	щом маската от погледа ми сне!

	Умряха в тебе толкова души,
	затвориха се толкова зеници,
	захвърлени самотници в тъмници
	изсмука твоя мрак и присуши!

	А жадно гледат топлите ти взори —
	очите твои — разтопена плът,
	потъна в тях светът и се затвори.

	И само птичка върху твойта гръд,
	отметнала главица, пее, пее,
	а ти мълчиш, заслушана във нея…

	1922