Сънувам често, че съм гост
	на село.
		И навред е пролет.
	И нейде чурулика кос
	в разлистените гъсти стволи.

	Сред върбалака с ясен глас
	рекичката все тъй бълбука.
	И хорски глъч.
				И сякаш аз
	не съм се и делил оттука.

	Минавам каменния мост,
	през който толкоз съм минавал
	и в пепелта съм щрапал бос —
	когато жегата настава.

	Но къщите, които знам,
	не са ония стари къщи.
	Сега като левенти там
	се дигат здания могъщи.

	И дето кръчма с дървен праг
	по-рано беше на площада,
	стои висок универмаг —
	сияйна стъклена грамада.

	Паваж калта е заменил,
	из улиците шетат хора.
	И вижда се автомобил
	из много двори зад стобора.

	За поздрав дигам аз ръка
	към срещнатите хора:
				— Здрасти!
	Кажи,
	нали и ти така
	обичаш родното си място?