Седи Мълчин
	на своя чин,
	седи момчето и нехае
	и погледът му вън блуждае.
	— Ах, как е на урока скучно! —
	А славей пее благозвучно
	на орех в двора,
	дето хора
	гълчат — задачи не решават,
	стоят — и пет пари не дават!
	— Ех, де да бях
	и аз при тях! —
	си дума наш Мълчин без глас. —
	Омръзна ми седене в час.
	Аман от
	нашите учители,
	аман от столици
	и жители! —

	И забърбори
	на Григори
	морето лете как ще пори
	и как без книги, моливи
	на мач ще вкарва голове!

	Когато в къщи,
	свели врат,
	уроци другите четат,
	Мълчин до здрач
	играе мач.

	Мълчин измамва мама фино,
	че бил на сбор,
	а бил на кино.
	Домашно пише той разсеян
	и мисли: — Ех, да бях в басейн!

	Не му се учи за Тибет,
	та кара вън велосипед.
	Но, дявол да го вземе, бре —
	с бележките не е добре.

	Мълчин в успеха е съмнителен —
	оставят го на поправителен.
	И ха сега де,
	ха сега де,
	без време изпит се зададе!

	Той уж през лятната ваканция
	на отдих е в почивна станция,
	а нос в учебник е забол,
	когато вън извикват „гол“!

	Едни отиват на разходка,
	морето други порят с лодка,
	Мълчин чете урока глухо
	Мълчин остана пак на сухо…

	И пука се Мълчин от яд,
	че той чете,
	а те летят.
	Летят навън с велосипед,
	а той пък учи за Тибет!

	Дори с приятеля си Нино
	не тръгва днес Мълчин на кино,
	защото бягал бе от час
	да види филма нов тогаз…

	Та искаме да кажем само:
	излезе всичко през носа му.
	Не учеше Мълчин навреме
	и не навреме
	мъкне бреме.
	Тюх, дявол да го вземе!