Сред горица осланена
	седна баба уморена.
	Нито ясно слънце грее,
	нито пойна птичка пее.

	— Що си, горо, запустяла?
	Що си жълта пожълтяла?
	Що си вече без тревица
	и без весели дечица?
	Нямаш, горо, млади дружки,
	нито сини теменужки,
	нито шарено игличе,
	нито папрат и кокиче,
	ни рогати буболечки
	по усойни и пътечки…

	— Бабко стара, остаряла,
	нищо, че съм запустяла,
	нямам си трева-тревичка,
	нито цвете, нито птичка,
	ни юнаци
	със калпаци,
	ни поляни
	със мецани,
	ни по голите пътечки
	подранили буболечки…

	До ще пролет по земята,
	ще листят у мен листата,
	ще горят поля засмени
	свежи, росни и зелени…