Имам си едно добро другарче.
	С него неразделни сме,
	макар че
	аз живея на земята,
	то се смее в небесата.

	Нищо че е толкова далече,
	заедно сме от зори до вечер.
	Все ме гледа то в очите,
	все милува ме с лъчите.

	И лика му — светлият, добрият —
	облаците тъмни щом закрият,
	домъчнява ми за него
	и с въздишка питам:
	— Де го?

	А когато в сините простори
	лик покаже,
	мило ми говори:
	— Искам с теб да поиграя!
	В миг се втурвам аз,
	не трая.

	Вечер се прибирам от играта,
	а пък то си ляга зад гората.
	— Лека нощ! — ми пожелава.
	— Лека нощ! — мълвя тогава.

	Сутрин то надзърва през стъклото,
	с лъч ме гъделичка по челото.
	Рипвам, припвам и се мия.
	Слънце, пак навън сме ние!