Кой обича да брои?
	От броилки
	мотовилки
	кой от вас не се бои?

	Колелото се върти.
	Почвам аз —
	завършваш ти.
	Имам ябълка една,
	ето на.
	Раздели я — стават двенки,
	двенки ябълки червейки!
	А? Сгреших ли?
	Пак една е!
	Трябва втора, то се знае.
	Е, към първата тогава
	цяла друга ще добавя.
	Колко стават?
	— Стават две.

	— Бре, че много плодове!
	Малко ли са?
	Разбери:
	ей ти друга —
	стават?

	— Три.
	Три деца
	и ти едно?
	Четири ли стават?
	Но
	на ръката ми чевръсти
	другаруват колко пръсти?
	Браво, браво, точно пет.
	Поздравявам ви —
	привет!

	Кой ще ме зарадва с вест,
	че след пет пък идва?
	— Шест.

	А към шест — едно
	и гледам,
	май че стават… колко?
	— Седем!

	Седем гълъби летели,
	на едно балконче спрели.
	Кацнал там и друг един,
	малко сив и малко син.
	Той запитал:
	— Аз какво съм?
	— Гълъб!
	— С мен сме вече?
	— Осем!

	Осем пътници настигнах
	аз по пътя си одеве.
	Стигнах ги и им намигнах
	Колко сме? — запитах.
	— Девет!

	А след девет казват, че
	следва… кой ще го рече?
	— Десет!

	— Вие сте умници,
	славни сте математици!