Тръгнах на разходка с дяда.
	Беше есен, топъл ден.
	Да съм с дяда е наслада
	и поука е за мен.
	Много помни, много знае
	дядо — слушам го в захлас, —
	откъде е, откога е
	този паметник и тая
	къща хубава пред нас.
	Де е бил обесен Левски
	и в какъв е било ден.
	Храмът „Александър Невски“
	за какво е построен…

	„Ето тука — каза дядо —
	бе убит един герой.
	Бе момче тогава младо
	и другар ми беше той.
	А оттатък — зад пазара —
	правехме митинг. Тогаз
	детективи и стражари
	стреляха по нас…“

	Ка`чихме се на трамвая.
	И трамваят полетял
	много бързо стигна края.
	Беше крайният квартал.
	Къщи стройни и високи
	и алеи между тях.
	Но из улиците строги
	стара къща не видях.
	Каза дядо:
			„Виж, това е
	нов квартал, сега строен.
	Планировката му май е,
	ти когато си роден.
	Всичко днес се обновява —
	каза — в нашата страна…“

	Пролет бе. Ветрец повява.
	Слънце бе и ведрина.