Баба Еленица,
	от златна Златица,
	с възелче в кривачка
	тръгнала при врачка.
	Стара баба Рада
	от Клисура града,
	с сливици сушени
	във една торбица
	и гърненце малко
	с крушова чорбица,
	дълъг път тръгнала
	при син у София,
	земен за топчия…
	А стрина ви Дивда
	от Голяма Кривда,
	с болки в стари плещи,
	лек тръгна да дири
	по бани горещи…

	Едната нагоре,
	другата надоле,
	трите се срещнали
	сред Софийско поле —
	приятелки стари
	от млади години
	и малко роднини.
	Сред широки друми
	спрели се на думи,
	на почивка кратка,
	на приказка сладка.
	Че въпроси бързи,
	че радост, че сълзи,
	одумки грижовни
	и случки различни
	от света лъжовни.
	— Какво си, що правиш,
	ожени ли Петко?
	— Слава богу, тетко!…
	— Ама ти що чиниш,
	кума Еленице?
	— Добре съм, кумице!
	— Как живееш още?
	Порасте ли Пенка…
	вече да те поще?
	— Чух, че се помина
	твоята етърва
	през велики пости?
	— Е, бог да я прости!
	— а пък аз тепърва
	ще ставам свекърва.

	Разговори сладки
	и въздишки кратки,
	смехове и сълзи,
	отговори бавни
	и въпроси бързи,
	и прочее, и прочее,
	тури многоточие…
	Беше пролет блага,
	весела и драга.
	Мушици бръмчеха,
	нивите растеха.
	В зелени ливади
	пъдпъдък потайно
	ту кръвне, ту млъкне,
	ту пак се обади.
	В гъстите трънаци
	орляк ситни врабци
	на сватба се сбрали,
	свирджии викнали —
	свирци чуруликат
	и на хоро викат
	пеперуди пъстри
	като вакарелки;
	цветятя разкрили
	шарени омбрелки.

	А нашите баби
	сред широки друми
	стоят и приказват
	тия благи думи —
	баба Еленица
	от златна Златица,
	стара баба Рада
	от Клисура града
	и стрина ви Дивда
	от голяма Кривда…
	— Мари, ха да ходим!
	— Е, почакай малко…
	— Вкъщи е самичък
	дядо ви Михалко!
	— Не бързайте толко,
	чакайте мъничко!
	— У, не съм питала
	за кумеца Тричко!…
	И пак се подмятат
	разговори нови,
	едната замлъкне,
	другата долови,
	прекъснат, подскачат,
	унесат се сладко
	и времето дълго
	вижда им се кратко…
	— Хайде още малко!
	— Хайде още малко!

	Пролетта измина,
	дойде лято жарко.
	Слънце на небето
	спряло се, та пали.
	Жътварки в полето
	със песни тръгнали.
	По ширни ливади,
	покрити със цвете,
	закрачиха мерно
	косачи напети.
	В блата и речища,
	в дълбоки гьолища,
	на жега, на суша
	закрякаха жаби…
	А нашите баби…
	от сърце и душа,
	унесени в глуми
	и във благи думи,
	стоят и приказват
	сред широки друми —
	баба Еленица
	от златна Златица,
	стара баба Рада
	от Клисура града
	и стрина ви Дивда
	от Голяма Кривда…
	— Мари, свахо Радо,
	забравих да питам
	за невяста Ниса?
	— Е, остави, свахо,
	тя, сирота, лани
	нали урадиса,
	свекър и пропи се,
	мъжът и Никола
	продаде си вола
	за лекове пусти.
	Тяхното какво е —
	седни, па се кръсти,
	речи: не дай, Боже,
	зло да се изпречи!

	И пак се проточат
	приказки безкрайни
	за помен, за сватби,
	за болки незнайни.
	— Хайде още малко!
	— Хайде още малко!

	Есента прогони
	това лято жарко…
	Слана вече падна,
	попари гората
	и буря орони
	и пръсна листата.
	Над полята пусти
	с грак зави се врана.
	Мъгли тъмни, гъсти,
	покриха Балкана.
	Ветрове повяха,
	на зима запяха.
	Облаци покриха
	небесата ясни.
	Почнаха да валят
	дъждове ужасни.
	А нашите баби
	сред широки друми
	стоят и приказват
	тия благи думи…
	— Като че прикапа —
	рече Еленица.
	— Това е росица.
	— Таман ги развърза
	ето че прибърза,
	кума Еленице!…
	— Каква си, кумице!…
	— Ма не сте ли чули
	кому се пристана
	Димова Стана?
	— На ковача Дени!…
	— При толкова ергени
	така се ожени…
	Пижовата Дона
	пък в града отиде
	и стана кокона!…
	— Пък Дудина Кина
	така си загина…
	— Нима се помина?
	— Не, баща и Тане
	за пусто имане
	ожени я силом
	за Коста Гърбака.
	И до днеска още
	проклина го кака!…

	И пак се занижат
	приказките сладки,
	отговори дълги
	и въпроси кратки,
	въздишки сърдечни,
	сълзи скоротечни,
	усмивки и шепот,
	и големи тайни,
	нежности безкрайни…
	Унисат се трите,
	блажени, честити —
	баба Еленица
	от златна Златица,
	стара баба Рада
	от Клисура града
	и стрина ви Дивда
	от Голяма Кривда…

	Като всяко чудо
	есента премина.
	Зимата настъпи,
	времето изстина.
	Сняг почна да вали
	на едри парцали,
	да стели, да трупа
	и нашите баби
	тихичко затрупа
	сред широки друми,
	унесени сладко
	в тия благи думи —
	баба Еленица
	от златна Златица,
	стара баба Рада
	от Клисура града
	и стрина ви Дивда
	от Голяма Кривда…

	Напролет, когато
	слънце пекне пак
	и разтопи тихо
	тоз снежен калпак,
	бабите що топли
	сред широки друми,
	може да ги видим
	унесени пак
	в дълги разговори
	и във благи думи —
	баба Еленица
	от златна Златица,
	стара баба Рада
	от Клисура града
	и стрина ви Дивда
	от Голяма Кривда…