Ех бре, че е Ванко,
	страшен забраванко!
	Прави той, що прави,
	нещо ще забрави.
	Вижте го — по друма
	връща се за гума,
	после пък се мръщи:
	моливът е в къщи.
	Ето — всички в клас
	днес четат в захлас,
	само Ванко там
	се черви от срам!
	— Нямаш ли си книга? —
	Ванко мига, мига:
	— Имам, но у нас
	я забравих аз.
	Всички му се смеят,
	закачливо пеят:
	— Гледайте го Ванко,
	Ванко забраванко!
	Тръгва за дома си,
	сякаш без ума си —
	няма си бре, братя,
	шапка на главата.
	— Ванко, що направи,
	шапката забрави! —
	Их, че неприятно,
	връща се обратно.
	А на закачалката
	шапката му, жалката,
	вика: — Бре, стопанино,
	а бре, забраванино,
	що ме ти остави,
	що ме ти забрави? —
	Шапката си дивна
	Ванко смешно кривна,
	но навън сега
	правят си шега.
	Викат му децата:
	— Няма ти главата!
	Де си я оставил,
	де си я забравил?
	Ванко пръст веднага
	на челото слага:
	— Тук ми е главата,
	върху рамената!
	Ех бре, че е Ванко,
	страшен забраванко!