Малък Татунчо се хвали:
	— Аз съм юнак над юнаците!
	Майко бе, майно, кога ли
	с пушка ще хвана шубраците,
	мечката да си убия,
	мечката, мамо, стръвницата!

	Влезе в гората, горкият,
	страх му засвива душицата.
	— Леле, гората е страшна!
	Шум зашумя пред юначето,
	хукна в пътеката прашна,
	викна в уплаха да плаче то:
	— Мамо, ела ме спасявай,
	гони ме, мамичко, мечката!
	— Синко ле, смешен не ставай,
	бръмбар бръмчи край пътечката!

	Мамино чедо, разбра ли —
	който се хвали, не пали!