I

	Повя горняка през полята,
	залюшна дървесата —
	и от настръхналите клони
	листа увехнали отрони.

	Горняка разпиля листата
	далеко из полята:
	стоят самотно черни стволи
	и скръбно махат вейки голи…

	II

	Денем призраци мъгливи,
	нощем тъмни тъмноти,
	пъплят облаци дъждливи
	в поднебесни висоти.

	Дух на вглъхнало мъртвило
	сред природата немей;
	и в гърди сърце унило
	сякаш мъртво — леденей…

	III

	Духна вятър от усои
	и небето проясни,
	ширнаха се без граница
	тъмномодри висини.

	И звездите към земята
	гледат с уплах и тъга:
	те едвам я разпознават —
	кална, дрипава сега.

	IV

	Безмълвна нощ и адски мрак…
	И нигде звук, и нигде зрак:
	почти допират до земята,
	тъй ниско тегнат небесата.

	Духът страдае притеснен,
	умът блуждае ослепен…
	О, боже, дай една звездица —
	и глас, макар на нощна птица!

	V

	Не млъква вой — стихийна буна!
	Не млъква зимната фъртуна,
	по-ненадейна всеки час:
	ту забърбори тя плачливо,
	ту прихне ядно заканливо,
	ту чак в небе извие глас…

	И струва ми се, че не хала
	бездънно гърло е продрала
	и вън лудее с бясна мощ:
	но че притиснат от бедите,
	цял свят си е надул гърдите
	и стене н тая адска нощ…