Ехти от глъч и смях квартала.
	И топка там звъни,
	тупти и блъска, полетяла,
	съседните стени.

	Ти погледни го от балкона —
	тревясалия двор.
	Ей този двор е стадион на
	кварталния отбор.

	И там кипи игра голяма,
	двубоят е могъщ —
	училище когато няма,
	кога не плиска дъжд.

	Понявга топката простреля
	съседските стъкла.
	Оттам се появява леля,
	разчорлена и зла.

	Започва люто да нарежда,
	закани да чете.
	Спортистите глави навеждат,
	мълчат виновни те.

	И после й се извиняват
	за сляпата игра.
	И става лелята тогава
	и кротка, и добра.

	Ала на пейката отвъде
	седи един старик.
	Той на играчите се сърди
	и мръщи сбръчкан лик.

	Цял ден мърмори там:
			— Камшика
	ще ви оправи вас!
	Милицията ще повикам,
	ще ви науча аз!

	Но отговарят му децата:
	— Ти не бъди свиреп!
	Ще дойде времето, когато
	и ние като теб

	ще остареем,
			в ден сияен
	на пейка ще седим —
	нито на топка ще играем,
	нито пък ще шумим!