Съни се на Ваня чудовищен сън:
	излезе самичък от къщи навън
	и тръгна по пътя натам в далнината,
	и стигна, и влезе най-после в гората.

	Но там го посрещна разрошен мечок.
	И ревна мечокът, и с мечешки скок
	при Ваня дойде, и по мечешки рече:
	„Сега ще закуся със тебе, човече!“

	И Ваню тогава изплашен разбра —
	бе сам-самненичък сред тази гора.
	Озърна се той и се спусна да бяга,
	мечокът подире му хукна веднага.

	Но ето полянка под горския склон.
	И там на полянката — кон-вихрогон.
	Към Ваня той гледа с очи овлажнени
	и вика по конски: „Метни се на мене!“

	И Ваню се метна, и конят за миг
	халоса мечока в главата с ритник,
	и рипна, и скочи той чак на луната…
	Остана мечокът пребит на земята.

	Ах, ето това е тя тази луна,
	която ни праща ноще` светлина!…
	И Ваню се радва, и Ваню се чуди,
	но радва се най-много, че се събуди!