

	Трепка весел слънчев лъч,
	скачат рой врабчета,
	гонят се децата с глъч,
	но сама е Цвета.

	Скучно й е у дома,
	също и на двора,
	скучно е да си сама —
	ще повика Дора.

	— Дора, Дора, вън ела
	да играем двете.
	О, честита ти пола! —
	се провикна Цвета.

	— Толкова приятен цвят,
	много ти отива!
	Колко мек и хубав плат,
	колко си красива!

	А да знаеш, по-напред
	срещнах долу Кина,
	тя с един велосипед
	през площада мина.

	Да, с велосипед, но стар —
	сякаш от музея,
	крив педал, олющен фар —
	щях да се изсмея…

	Хайде някаква игра
	да играем вече!… —
	Ала Дора се прибра —
	нищичко не рече.

	Трепка весел слънчев лъч,
	скачат рой врабчета,
	гонят се децата с глъч,
	сам-сама е Цвета.

	Скучно й е у дома,
	в близката градина,
	скучно е да си сама —
	ще повика Кина.

	На звънеца бързо — зъ-ън! —
	позвънява Цвета.
	— Кина, Кина, хайде вън
	да играем двете!

	Имаш нов велосипед —
	чуден е, сестрице!
	С хубав, лъскав фар отпред,
	с тънки, прави спици…

	А да знаеш само, ах,
	с тази наша Дора
	щях да си умра от смях,
	тъй — пред всички хора.

	Сложила пола от плат
	груб като коприва
	и такъв ужасен цвят —
	хич не й отива!

	Хайде някаква игра
	да играем вече!… —
	Но и Кина се прибра —
	нищичко не рече.

	Трепка весел слънчев лъч,
	скачат рой врабчета.
	А защо сред смях и глъч
	все сама е Цвета?