Живели татко и мама.
	Живели в тоя свят двама.
	А в някакъв най-хубав час
	родил съм се
	третият —
	аз!

	Приготвени бяха за мене
	гори
	и поляни зелени.
	Реката ми даваше хлад.
	Градини ми ронеха цвят.
	Обви ме дъга седемцветна.
	Светулка
	с фенерче ми светна.
	Залюшна ме
	стройна липа.
	Снежанка ми в шепата спа.

	Въртяха ме няколко зими
	с пързалките незабравими.
	А няколко весели пролети
	ми връщаха птичите полети.

	Аз имам си песен и книга,
	с които звезда се достига.
	И тръгва
	пред мен
	от дома
	голямата моя земя.

	По име гората ме вика.
	На птиците зная езика.
	Вървя през стърнищата бос.
	И свиря досущ като кос.

	Ей,
	хора,
	ръка ми подайте!
	По крачката ще ме познайте,
	по мойта усмивка и смях.
	Аз в тоя свят идвам без страх.
	Сърцето ми тупка и носи
	за вас много нови въпроси
	и планове необичайни,
	и ключа на хиляди тайни,
	и много добра топлинка.
	Подайте ми,
	хора
	ръка!