

	Със гласец учтив и тих,
	все така със „бих“ и „бих“
	нещастното, горкото
	Условно Наклонение
	въздиша от креслото
	в безводно настроение:
	— БИХ отишло в Лисабон…
	БИХ пътувало с балон…
	БИХ могло на скок висок
	сто атлета да надскоча…
	БИХ записало нов рок
	на касета и на плоча…
	Само дето туй „АКО“
	ми е хвърлило око
	и след всяко „БИХ“, уви,
	по петите ми върви:
	БИХ могло, АКО умеех…
	БИХ дошло, АКО посмеех…
	Да, каквото да говоря,
	то ми пречи да го сторя! —
	Просто е за съжаление
	това Условно Наклонение:
	тъй да го измъчва едно „ако“ нищожно —
	БИХМЕ му помогнали, АКО бе възможно!