Как е в утринта приятно —
	всичко пее и кипи!
	А на мене пък — обратно —
	сутрин ми се спи.

	Спи ми се, но вече ден е.
	И будилникът край мене
	ми звъни, звъни, звъни:
	„Съмна — казва ми — стани!
	Ученик си, а не бебе,
	имаш изпити последни.
	Няма баба ти да седне
	и да учи зарад тебе!“

	Рипвам, скачам, а навън
	всичко станало от сън.
	Улицата загъмжала,
	птици пеят на провала.

	Нямат ли уроци те,
	птиците, потоците —
	та са се разпели,
	та са разшумели?

	А дали това не е
	тяхното учение!