Да можех да се дам на всички ветрове
	по цялата земя, по всички светове,
	да ме разнасят и да ме развяват,
	във своя бяг да не престават,
	от край до края
	земята три пъти да омотая,
	в една прегръдка
	трижди да я стегна,
	в нея да се всмуча
	и тайната й вечна да науча,
	за да ме вземе
	и длан спокойна сложи на сърце ми.
	А после — нека ме остави
	и целия тоя свят да ме забрави
	самичка някъде
	като крайпътно камъче,
	като кълбо,
	което пада в вечността
	и се проточва нишка
	без следа,
	без тежест,
	като в сън,
	а вятър ден и нощ
	да я развява…

	1925