Отбила се Янка
	на меча полянка.
	Седна да почине,
	дорде слънце мине.
	Па си тихом рече:
	— Ела, малко мече,
	ще ти дам тревица
	и вода-водица,
	цвете самокитка
	и месена питка —
	месила я мама,
	да раста голяма.
	Мечето дочуло,
	бързо си обуло
	меките цървулчета
	на върха с пискюлчета,
	със по две звънчета
	като на момчета,
	та да плаши всичките,
	вълците и птичките.
	Палавото мече
	като се затече,
	та се спря при Янка
	в росната полянка.
	Устица отвори,
	па й заговори:
	— Хубавелке, дружке,
	Янке теменужке,
	аз не ща тревица,
	ни вода-водица,
	нито самокитка,
	ни месена питка,
	нито син синчец —
	ще ми се медец
	и игри игралки,
	че сме още малки.