Сто кокошки качулати,
	качулати, глуповати
	се превиваха от смях,
	че не мога като тях
	да прелитам над огради
	между ниски стари сгради,
	над градинки и лехи,
	край прозорци и стрехи!
	Рекох: „Мога, но крилата
	носят ме към небесата,
	а светът, видян оттам,
	е прекрасен и голям!“
	Сто кокошки качулати,
	качулати, глуповати
	пак превиха се от смях,
	че не мога като тях…
	Литнах над поля и друми
	и на себе си продумах:

	„Виж кокоши ум незрел,
	смеят се, че съм орел!“