Намерил Зайко кора от лимон.
	— Ще си направя от нея файтон! —
	веднага дългоушко решил.

	Два дена чукал и майсторил.
	Донесъл после две-три каишки
	и във файтона впрегнал две мишки.
	Накичил ги с горска иглика
	и изплющял над тях със камшика.

	Хукнали мишките лудо по склона.
	Летял и трещял след тях файтона.
	Разхвърчали се клонки и клечки.
	Наизлезли да гледат лисици и мечки.

	— Бре, бре, гледайте невиждано чудо!
	Гледайте какво препускане лудо!
	Нека всеки внимава,
	нека се пази,
	че файтонът може да го прегази.

	Така викали всички
	и гледали как
	лети файтонът по стръмен овраг.

	Но додето препускали мишките,
	изгризали лека-полека каишките
	и хукнали, та в гората се скрили.

	А пък файтонът с все сили
	по наклона да се носи не спрял.
	От страх Зайко просто примрял.

	И какво щяло да стане, не знам,
	ако не била издигната там
	купа сено накрая на склона.
	Със все сила в нея се блъснал файтона.

	А Зайко като птица крилата
	изхвърчал и кацнална върха на купата.