Не знам с кого и как дружите…
	За пример бих посочил аз
	един хлапак, софийски жител,
	един хлапак от пети клас.

	„Без дружба тоя свят не струва!“ —
	Васил, хлапакът, реч държи.
	А той с петима другарува,
	с петима пет лета дружи.
	Ехе, на чуждата гърбина
	добре се настани Васил.
	От Генчо — ключ, от Спас — бобина:
	приемник „свой“ е нагласил.
	Над новите задачи никак
	не свежда своя рус перчем.
	Защо е Тошко Мъченика?
	Или Величко, да речем?
	Та те за него всичко правят!
	За него план и път менят.
	В игри, които му се нравят,
	минава за Васил денят.

	И все дърдори, уверява…
	Навсякъде се вре Васил.
	Лепи се той като кощрява,
	боде като ечмен осил.
	Понякога с очи невинни
	подхвърли думичката „глад“ —
	и Крум на равни половини
	разчупва своя шоколад.
	И с теб за дружба ще говори,
	за дружба клетва ще даде,
	а след това ще се затвори
	пет вафли сам да изяде.

	Поискаш линийка — не дава.
	Не дава гума и писец.
	Все мънка и се оправдава
	с един такъв… свидлив гласец.
	Когато взема — вдига врява,
	за здрава дружба той крещи,
	но дружбата се изпарява —
	но дружбата не е тъй здрава,
	щом нещо му поискаш ти.

	Скъперница ли е ръката —
	отблъсква щедрите ръце
	и прави дружбата саката,
	бездушна,
	дружба без сърце.