Колко е хубаво зиме, другари!
	Няма бълхи,
	ни мухи,
	ни комари.

	Няма ни жега,
	ни ветрища прашни,
	нито пък бури
	и гръмове страшни.

	А над поля,
	градища
	и балкани
	бели безкрайни юргани застлани.

	Ами пързалките,
	снежните хора?
	Битките с топки от сняг без умора?…

	Баба любима е бялата зима!
	Само че много лош навик тя има:
	Щипе ми бузките,
	двете ушлета
	и на доматче ми прави нослето.

	Всичко туй смешно и весело става,
	но не разбирам —
	защо ме задява:

	Аз ли съм толкова сладък и хубав,
	или пък тя е тъй лоша и груба?