Влакът през полетата те носи.
	Ти седиш замаян до прозореца,
	гледаш дървесата къдрокоси.
	Колко ведри родните простори са!

	Блесне нейде язовир и сетне
	бързо се закрие зад чукарата.
	Сетне — някой град с квартали спретни
	и с усмихнати лица по гарата.

	Ето влакът профучи, просвири
	край село с градини разпланирани,
	а отсреща пасище се шири
	и по него са стада разтирени.

	Сякаш тия планини тревожни
	и полята — всичко е сънувано.
	Сякаш всичко туй от смел художник
	е обмислено и нарисувано…

	И се питаш:
			Откъде е тази
	гледка толкоз чиста, толкоз любава?
	Слънцето
	и хората с труда си
	правят я такава хубава.