Слънцето гори земята,
	сипе жар върху полята
	и на сянка в туй мъртвило
	всичко живо се е скрило.

	— Бабо Мецо, съблечи се.
	Във водата разхлади се.
	А когато пак задуха,
	ще си облечеш кожуха.

	Баба Меца отговаря:
	— Аз съм стара, много стара.
	Недовиждам със очите.
	Късогледи са горките.

	Някъде ще го оставя,
	после де е, ще забравя
	и като не го намеря,
	в студовете ще треперя.

	Тъй че ще си ходя с него,
	даже да е страшна жега.