

	Днес Петьо реши
	и отсече накратко:
	— Ще стана шофьор
	като татко! —
	Ще стане, когато порасне —
	ясно.
	Но Петьо не ще да отлага —
	камион му е нужен веднага.

	И той си направи —
	без трион, без отвертка и чук,
	просто сложи
	три стола един подир друг.
	Петьо кормилото хвана
	и пое към балкана.
	С пълна скорост пресече полето
	и ето
	пълзи камиона
	нагоре по склона,
	бръмчи в тишината,
	разбужда гората.
	Долу вече е пролет,
	а там
	в преспи сняг
	Петьо кара едвам.
	Но кормилото стиска той здраво
	и върви все направо.
	Пъстро птиче в клонака се мярка,
	от елхата полита шишарка,
	а под храстите зайчето сиво
	се гуши страхливо.
	Петьо шапка размахва: „Привет!“ —
	и се носи напред.

	Изведнъж го полазиха тръпки —
	по снега има някакви стъпки:
	вълк е минал сега, преди миг!
	Петьо спря камиона и с вик
	след разбойника втурна се сам,
	стреля с пушка — бам, бам!
				Бам, бам, бам!

	Улучи! Вълкът е убит.
	Петьо влачи го — горд и честит,
	после клаксона с радост надува,
	но чува
	въздишка, далечна и слаба.
	Обръща се:

		_Баба!_

	— Защо си натрупал столовете,
	хем новите?
	— Тук няма столове —
	ни стари, ни нови,
	камион е това! —
	Баба клати глава:
	— А чергата? Де я повлече?
	— Този вълк ли? Застрелях го вече. —
	Баба гледа и пак не разбира,
	все мърмори, не спира,
	все на Петьо се кара…

	Баба, милата, вече е стара,
	тя не вижда дори с очилата
	камиона, снега, планината
	и страшния вълк —
				убит не от друг,
				а от нейния внук!