Тръгнали са дървари,
	двама-трима другари,
	да отидат в гората,
	да напълнят колата
	със върлини дъбови
	и със трупе букови.
	Сечището стигнали,
	грозна врява дигнали.
	Секли, колко секли,
	седнали, па рекли:
	„Умната, полечката,
	да не чуе мечката,
	че със свойте де`чета,
	седем-осем мечета,
	гледай, че довтасала
	и ни поизпасала
	старата брадица
	като стрък тревица.
	Че къде се дяваме
	и за присмех ставаме
	във селото кьосави,
	със оплюти носове.
	Бабите ще плачат,
	няма да ни рачат.“