Спрял е на гара локомотивът,
	тежък, огромен, в пот се облива —
	мазни горива.
	Спрял е и пъха,
	диша и духа,
	огнена жар му дъхти от търбуха:

	Бух — че задушно!
	Ух — че задушно!
	Пуф — че задушно!
	Уф — че задушно!

	Дълга опашка отзад застана:
	тежки вагони — чиста стомана.
	Страшно е пълно. Всички са прави!
	Вагон с теленца, втори със крави,
	в третия само три дебелани
	зяпат и лапат цели салами,
	вагон четвърти — пълен с лимони,
	пети — догоре само с бонбони,
	шестият вози осем рояла,
	в седмия мечка — цялата бяла!,
	в осмия —   маса, скрин и три шкафа,
	в девети — тигър, слон и жирафа,
	в десети — чисти бистри фонтани,
	във единайсти — зрели банани.
	Тези вагони над сто изглеждат,
	тук няма място да се изреждат,
	впрочем да дойдат двеста атлета,
	всеки изял по триста кюфтета,
	и нека тая сила го тика —
	влакът от гъдел ще си хихика!

	Изведнъж:
	Пара — фъш-ш-ш!
	Врати — тряс!
	Добър час!

	Най-първо — лениво — като костенурка —
	машината — в шините — шумно — протърка
	издърпа вагоните троснато влака —
	и вижте го вече! — по релсите трака,
	пуфти и свисти, в скоростта се увлича
	и блъска и тряска, бърбори и тича…
	Къде? Докъде? Закъде? Накъде?
	Нататък! — Нататък! — Нататъка, де!
	Полето, селцето, тунела, леса…
	Ще бързам, да стигна, да спазя часа!
	И в такта тактува, и чука, и трака—та:
	пак в такта, чак в такта, как в такта?
	Така-така.

	Тъй леко и чисто простора поглъща,
	че сякаш балон е, не лава могъща,
	не страшна машина, задъхана, жежка,
	а птичка, мушичка, играчка момчешка.

	Та как така? — Та как така — върви без крака?
	Че чак така! — Че чак така — лети през глава!

	Причината тук е горещата пара —
	в котела завира и влака тя кара,
	по дълги тръби движи тя буталата
	а те пък на свой ред въртят колелата
	и блъскат, и тласкат, и влака не спира,
	че парата бута, не им дава мира,
	и влака пътува, и чука, и трака — та:
	пак в такта, чак в такта, как в такта?
	Така-така…