Какви са тия облаци над моята земя,
	като от приказка родени,
	и тия черни сенки, конници подплашени
	без поводи и стреме,
	и тия дълги пътища,
	от изток тръгнали видения?
	Ще минем ли през тях,
	по пътя ли ще спрем без време?

	Преминал ги е някога, отдавна,
	с прекрасен образ, като рицар,
	най-хубавият мъж на моя край,
	най-светлият апостол — Караджата;
	и спряло слънцето, а Черното море,
	като огромна черна птица,
	поело дъх и най-голямата вълна
	разбило в рояк искри като злато.

	Ще тръгна да го диря — зарад теб,
	осиротяла малка земьо.
	Във всички ще се вглеждам.
	Ако ли очите ме измамят,
	или ръцете ми не го познаят —
	сърцето си в сърцето му ще впия
	и ще извикам: „Ето го,
	дигни високо свойто първо знаме!“

	А после, нека ме претъпчат,
	паднала пчела без жило,
	и облаците да летят
	и сенките им да не спират,
	земята да ме смеси с свойта пръст,
	от мене всички сокове изпила —
	очити ме, отворени от радост,
	няма да угасват, няма да умират!