Имало един Йордан.
	Бил Йордан човек добър,
	ала бил и разпилян.
	та не знаел
	ни чадър,
	нито шапка,
	ни терлик
	де е сложил
	преди миг.

	Вечер лягал, па се свивал
	и с юргана се завивал.
	Но се тюхкал сутринта:

	— Де са моите неща?

	Чак под шкафа се навирал —
	там палтото си намирал.
	Търсел кърпа на пирона,
	тя била под панталона.
	Бъркал с лапа
	из долапа,
	но наместо очила
	вадил кифла
	и метла!
	— Ох — започнал да въздиша
	преди лягане веднъж, —
	що къде е
	ще запиша,
	за да съм изправен мъж.

	И описал той наред:
	има в кухнята бюфет,
	на бюфета —
	късче хляб
	и кюфтета,
	и чорап.
	А на старата кушетка —
	чифт обуща
	и жилетка.

	Па си легнал:
	— А Йордан? —
	А Йордан е под юрган! —
	Молив взел,
	навел глава,
	отбелязал
	и това.

	Станал сутринта човека —
	работата му е лека!
	Без да се коси горещо,
	той намирал всяко нещо…
	Но нали се бил залисал,
	за Йордан си бе записал —
	вдигнал своя бял юрган:
	— А къде е тук Йордан?
	Олеле, Йордан го няма,
	леле, загуба голяма!

	Най-подир наум си казал:
	— Вън е сигурно излязъл.
	И отчаяно заскитал,
	де кого настигал — питал.

	Срещнал го един познат
	и му кимнал:
	— Как си, брат?
	— Остави се, нямам мира.
	тръгнал съм Йордан да диря,
	под юргана легна снощи,
	пък не го намирам още!

	А приятелят му трепнал
	и учудено се сепнал:
	— Нещо да не си пиян?
	Че нали си ти Йордан?

	Пипнал се Йордан тогаз:
	— Бре, наистина съм аз!

	Върнал се в дома честит —
	и Йордан е днес открит!