Минават стройни, на редици
	и пеят лъвове-войници…
	Ехтят гори, поля, балкани
	от маршове и барабани.

	Те всички носят под шинела
	една душа пламтяща, смела,
	за обич и за труд родена
	и в битки кървави калена.

	За тях несгоди, мъки няма
	и все по-силна, по-голяма
	любов синовна и велика
	гори в очите им, във щика.

	Те бранят тебе, майко родна,
	земя свещена и свободна,
	от робство, врагове, тъмници! —
	Вий, святи български войници!