Носеше в ръка Илия
	с мед намазана филия,
	а под мишницата сгушено
	мечето си плюшено.
	Но след малко, чука-пука,
	някой тежко защапука:
	мечка стара и кафява
	от гората се задава.
	На полянката се спира,
	дълго в мечето се взира.

	— Ей, момче — на Илко рече, —
	що си взело мойто мече?
	_— Бабо Мецо, не видя ли,_
	_то е мече от парцали?_
	— Я недей се подиграва:
	има козина кафява!
	_— Има, Мецо, но на уж:_
	_космите му са от плюш!_
	— Баба Меца не греши:
	има същите уши.
	Пускай го, че вече тръпна
	за урок да му ги дръпна.
	_— Бабо Мецо, и ушите_
	_от парцали са ушити._
	— Я, лъжецо, замълчи:
	има същите очи!
	_— Гледай ти какво било:_
	_ами те са от стъкло._

	Пак не вярва пуста Меца.
	— Я подай му от медеца!
	Илко от меда му дава,
	мечето дори не шава.
	Чак тогава, чак тогава
	Баба Меца си признава:
	— Вече вярвам ти, човече,
	туй не е същинско мече,
	щом в меда не пъха лапа
	лакомо да се налапа…