Веднъжка спря Остена
	в една гора зелена,
	да види близки, свои
	във тихите усои
	и да се пораздума
	със веселата шума:
	— Ех, ти, гора-горице,
	ти, букова сестрице,
	каква си ми листила
	и колко род родила:
	на всяко клонче — птичка,
	на всеки цвят — пчеличка!
	Ти веселиш сърцата
	на всички по земята,
	а аз слугувам, клето,
	в обора и полето,
	по пътища и ниви
	със два воловци сиви.
	Ни вече зеленея,
	ни радостно живея…
	И както тъй Остена
	в горицата зелена
	със мъка, жалостива
	въздишаше горчиво,
	пред него Лис-Лисана
	изпречи се засмяна:
	— Остенко, добър ден!
	Какъв си пременен:
	на върха със иглица,
	а мил като овчица!
	— Лисанке, остави ме,
	зер нося лошо име:
	като змия се вия,
	кръвчица топла пия! —
	Остенът туй издума,
	а буковата шума
	изсмя се с луда глъчка
	на глупавата пръчка.
	Но стресна се Лисана
	от лошата закана,
	па викна за сестрица
	Мецана хубавица,
	що броди из гората,
	безстрашна и зъбата.
	Тя ревна отдалече
	и на Остена рече:
	— Е-хей, крадецо див,
	ако си още жив,
	спасявай си душата,
	че зла съм и зъбата!
	Остенът пак отново
	нададе вик сурово:
	— Мецано, остави ме,
	че нося лошо име:
	като змия се вия,
	кръвчица топла пия!
	Уплаши се Мецана
	и хукна през балкана,
	а Лиса и не чака,
	па скри се във шумака.
	След малко с песен мина
	овчарова дружина,
	от сухи клони стари
	натрупаха камари.
	Огньове светли, буйни
	запяха огнеструйни.
	И как така, не зная,
	но тука беше края:
	с душица уморена
	предаде дух Остена…
	До горската поляна
	на сива пепел стана…