Радост голяма, радост голяма!
	За Варна ще тръгват Борянка и мама
	с блестящ, бързокрил самолет.
	Билетите — всичко е в ред.

	Червен автобус ги закара
	до софийската аерогара.
	Да почакат ли трябва? Добре,
	а после — към Черно море!

	Зачете списание мама,
	но Борянка търпение няма —
	ту въпроси задава,
	ту сяда, ту става.

	Най-после, прегърнала куклата кротка,
	Борянка реши да направи разходка.

	* * *

	Надолу, нагоре
	бързат всякакви хора.
	Носят чанти, пакети,
	носят пъстри букети.
	А Борянка подскача, поспира
	и самичка напред се провира.
	Самичка намери се тя
	пред стъклена тежка врата.

	Гледа — блеснала цялата писта —
	голяма и чиста,
	а по нея — накацали птици.
	Не! Стоят самолети в редици
	и с разперени бели крила
	сякаш викат: „Борянке, ела!“

	Изведнъж се отвори вратата,
	лъхна свежият утринен вятър,
	забоботи отвън самолет —
	и Борянка се спусна напред.

	Тя е малка и лесно се муши
	между чанти, палта и ботуши,
	между чичовци, лели
	и баби дебели.
	Прилепена до тях като сянка,
	се промъкна безшумно Борянка.

	* * *

	— Внимание, пътници! В десет без пет
	за Варна излита оттук самолет!

	Забързаха всички, забърза и мама.
	Но къде е Борянка? Борянка я няма.

	— Другари, не сте ли видели
	момиченце с панделки бели?
	В салона го няма,
	в бюфета го няма.
	Тревога, тревога,
	тревога голяма!

	Загрижено спущат се хора
	от чакалнята към коридора.
	— Борянке, къде си? Борянке, ела! —
	Но след малко се връщат, навели чела.
	Изчезна, изчезна детето!

	Вън припряно бръмчи самолета,
	а по цялата аерогара
	сам пилотът търчи и се кара:
	— Закъсняваме с осем минути!
	Закъснение просто нечуто!

	Посред викове, глъчка сърдита
	самолетът най-после отлита.
	Само мама остава разплакана.
	Ах, каква неприятност нечакана!

	— Другарко, не се тревожете,
	ще намерим детето!

	Кой говори на мама така?
	Кой протяга й топла ръка?
	На летището всеки го знае —
	самият началник това е!

	— В редом търсихме, но за беда,
	от детето ви няма следа.
	Значи влязло е с другите хора
	в самолета за Стара Загора,
	я за Търново, я за Бургас.
	Ще претърсим небето тогаз!

	
	Литва с бързина голяма
	първата радиограма,
	после втора,
	после трета:
	„Претърсете самолета!
	Тук загуби се момиче.
	То Борянка се нарича,
	с плитки, с панделчици бели.
	С вас дали не сте го взели?“

	След минута или две,
	през мъгли и ветрове,
	идва отговор отвред.
	Праща всеки самолет
	кратката радиограма:
	„Не, дете такова няма.“

	Няма я Борянка горе
	из небесните простори
	над Балкана и над Рила.
	Но къде ли се е скрила?

	Ясно, с някаква машина
	литнала е за чужбина.
	Няма я Борянка, виж ти!
	Но софийското летище
	ще я търси пак, додето
	я открие сред небето!

	* * *

	По небето — напред и напред —
	чак за Прага лети самолет.
	Много хора седят в самолета
	до прозорчета с малки пердета.
	Те говорят, и пушат, и спорят,
	дълга песен им пее моторът.

	На последната мека седалка
	се е сгушила пътничка малка.
	С разтуптяно сърце
	стиска кукла в ръце.
	Девойка с големи подноси
	чай, бонбони и банички носи.

	— Ти с кого си, детенце?
	— Сама.
	— Де е татко?
	— Не знам… у дома.
	— Ами мама?
	— И нея я няма.
	— Закъде ще пътуваш?
	— За Варна. —
	И девойката сякаш се парна
	с горещия чай.
	— Ти шегуваш се май!…

	В този миг се показа пилота.
	— Не очаквах, че тука било то —
	момичето с панделки бели!
	Значи ние Борянка сме взели!
	Съобщавам веднага:
	„Жива-здрава пътува за Прага“…
	Макар че си няма билет,
	щом се вози на наш самолет,
	нагостете я с чай, с шоколад.
	Утре пак ще я върнем назад.

	* * *

	Мама, татко и хора безброй,
	и началникът (тук е и той)
	гледат втренчено все към небето.
	— Ето, чува се, вижда се, ето!
	— Самолета от Прага? Къде?
	— Слиза, спуща се, вече дойде!

	Мама гледа надолу-нагоре
	и самичка току си мърмори:
	— Да ми паднеш, немирнице наша,
	най-напред тъй ще те напердаша…

	А додето си мама мърмори,
	самолетните бързи мотори
	песента си най-сетне допяха
	и на пистата тихичко спряха.

	Като цъфнала бяла фиданка
	се показа засмяна Борянка.
	И додето се мама усети,
	се прегърнаха радостни двете.