У нас виси пейзаж обрамен.
	Портрет на село.
				Правен бил,
	когато бил дете баща ми,
	а аз не съм се бил родил.

	Личат на снимката къщурки
	сред дворчета,
	в градинки с плет,
	като смълчани костенурки
	край уличките в кал и смет.

	И туй съвсем не е селото,
	в което днеска аз раста.
	Не виждам тука ни школото,
	нито красивите къщя,

	които, стройно наредени,
	ни сочат ширния площад
	и много покриви антени
	за телевизори красят.

	Не виждам парка, язовира,
	ни стадиона на простор,
	където шумно се тренира
	в игрите нашият отбор.

	Аз гледам тая снимка стара,
	а татко маха ми с ръка:
	— Това е старата България,
	ний нова я строим сега!