Там, дето утринникът ранен
	край селската река свежи,
	се вижда гроб.
			Там партизанин
	за вечен упокой лежи.

	Той някога бил млад учител
	в училището, дето днес
	се чуват песни гласовити
	на пионерската младеж.

	Той бил любимец на децата,
	на възрастните бил другар.
	Веднъж в зори по здрачината
	откарал го един стражар.

	И повече не го видяли.
	И съдили го — след това
	избягал,
		погреб бил запалил —
	тъй ходела навред мълва.

	И ето —
		в село на площада
	с отряд юнаци долетял
	и всичките храни от склада
	на селяните той раздал.

	Но в нощ предателска причакан,
	с куршум бил момъкът свален
	там,
		дето днес зад върбалака
	е гробът му усамотен.

	Училището в село носи
	днес името,
			духа му млад.
	И пионерите със рози
	редовно гроба му красят.