Каква си ти хитруша!
	Ти от дъба клонат
	изцъкаш и се вслушаш —
	дали не те следят.

	След туй се изкатериш
	по някой близък клон
	и в мене поглед впериш
	и правиш ми поклон.

	И сякаш че ме питаш
	от свойта висота:
	— Защо в гората скиташ?
	Не е за тебе тя.

	И после —
		без да чакаш —
	поела бързо дъх,
	ти стрелнеш се в шумака,
	та до самия връх.

	Там клонките тревожиш
	и шепнеш ми чрез тях:
	— Стигни ме, ако можеш,
	но слаб си и те страх!

	И в тоя чист,
			ухаеш
	на горски листи ден
	кажи, защо играеш
	на криеница с мен?