Бедната топола
	мръзне вънка гола!

	Вятърът орони
	златните й клони,

	разпиля листата
	долу по земята.

	Вихър я превива,
	дъжд студен облива,

	тя стои, горката,
	с корени в земята.

	В къщи не живее,
	с огън се не грее,

	дрехи си не шие,
	топъл чай не пие…

	А за чудо, здрава
	зимата минава —

	ни се простудява,
	ни се разболява, —

	пролет пък настане ли,
	по-висока станала!