

	Шишарко беше весело човече
	от борова шишарка.
	Едно чавдарче сложи му елече
	и шапчица по мярка.

	Шишарко като живите момчета
	си имаше по двечки
	ръчички тънки, тънички крачета,
	но само че от клечки.

	Чавдарчето грижливо ги издялка,
	но скоро-скоро рече:
	— Все пак това е повече шишарка,
	отколкото човече!

	И нашият Шишарко като в сън
	изхвръкна от прозореца навън!

	Ох, бедният! Удари си главата
	на плочника студен.
	— Туп! — Още някой падна на земята
	и каза: — Добър ден!

	Шишарко стегна своето елече,
	наведе се напред
	и забеляза малко по-далече
	играчка — самолет.

	Чудесно самолетче! Като ново!
	Стои на колелца
	и сякаш да излитне е готово,
	разперило крилца.

	— Здравей! — Шишарко тихо проговори. —
	И ти ли кацна тук?
	— Да. Хвърли ни чавдарчето отгоре
	почти един след друг.

	Чавдарчето се смята за голямо,
	срамува се от нас…
	Но нищо! На опашчицата само
	олющил съм се аз.

	Шишарко се наведе насълзен.
	— По улицата бързат хора,
	сега ще стъпи някой върху мен,
	аз ще загина скоро.

	Прощавай, самолетче! Ти
	крила си имаш, излети!

	Но самолетът го пресече:
	— Не се прощавай със живота!
	Седни в кабинката, човече,
	не искаш ли да си пилота?

	Шишарко сълзите изтри,
	качи се в самолета,
	високо преброи до три
	и литна към небето.

	— Ще минем бързи като вятър
	през синия простор.
	Ще спрем на края на земята
	при моя роден бор —

	на клон висок, на клон зелен,
	на боров клон съм аз роден!

	Червени покриви. Комини
	и телеграфни жици.
	Реки и весели градини
	и много, много птици.

	В небето свети слънце ярко,
	а в самолетчето — Шишарко.

	— На клон висок, на клон зелен —
	Шишарко тананика. —
	На боров клон съм аз роден
	и борът пак ме вика!

	А самолетчето лети, лети,
	издига се нагоре.
	Най-после рече: — Обясни ми ти,
	какво е бора?

	За първи път летя така далече
	и бор не съм видял, човече.

	
	— Какво е бор? — Шишарко отговори. —
	Нима не знаеш сам?
	От всичко най-висок е бора,
	от всичко най-голям!

	След малко самолетът се обади:
	— Къде е твоят бор?
	Сред нивите, в зелените ливади,
	или е в някой двор?
	— Не, борът се издига в планината.
	Стои сред сняг дълбок.
	Той първи среща всеки ден зората,
	че той е най-висок!

	— Добре. Но как ще стигнем там? —
	Шишарко си призна: — Не знам!…

	Видяха мравка на една пътека —
	тя ходеше едва
	и самолетът спусна се полека
	на меката трева.

	— Кое е най-високото, другарко? —
	извика от кабинката Шишарко.

	— Знам — рече мравчицата работлива —
	кое е най-високо.
	Расте в пшеничената нива
	покрай потока!

	Но там наместо бор с иглици
	видяха едър клас пшеница!…

	Летяха дълго и накрая
	от своя самолет
	видя Шишарко Зайо Байо.
	Настигна го. — Привет!
	Ей, Зайко, кой е най-висок, кажи ни,
	кой стига чак до небесата сини?

	Отвърна Зайо: — Скок-подскок,
	аз зная кой е най-висок!

	Стои сред близката градина —
	бих с вас дошъл,
	но страх ме е оттам да мина,
	че той е зъл!

	В градината, съвсем наблизо,
	от дъжд изгнило
	стоеше под съдрана риза
	едно плашило…

	И самолетчето с Шишарко литна
	към синевата.
	Разстилаше се хубава и китна
	под тях земята.

	Красиви птички пееха им в хор,
	но нямаше наблизо бор.
	Видяха скоро тръгнала с манерка
	за изворна водица пионерка.

	Шишарко спря.
	— На колко си години,
	момиче синеоко?
	— На девет!
	— Е, тогава покажи ни
	кое е най-високо?

	— Добре! До лагера елате само
	под оня склон.
	Издигнали сме пионерско знаме
	на бял пилон.

	Край него сбираме се в строй,
	от всичко най-висок е той!

	Шишарко дъх пое дълбоко:
	— Не, борът стига по-високо!…

	На рамо с клони цял товар
	в гората крачеше дървар.

	Дърварят ще им каже право,
	дърварят с ямурлук!
	— Е-хей, другарю, живо-здраво!
	Кое е най-високо тук?

	Дърварят спря, свали калпак,
	задъхан от умора.
	— На онзи връх, сред вечен сняг
	издига клони бора.

	По цялата земя голяма
	от бора по-високо няма!

	Разбудиха се ветровете,
	разпени се потока.
	Но смело тръгна самолета —
	високо, по-високо.

	Нагоре — дето спят мъглите,
	към върховете бели,
	нагоре — дето край скалите
	летят орлици смели.

	Замлъкна най-подир мотора —
	те бяха стигнали до бора.

	Стоеше той в зелена дреха
	над преспи пухкав сняг.
	След дълъг път каква утеха
	при свои да си пак!

	Шишарко си въздъхна сладко
	и каза: — Аз се върнах, татко!

	Тогаз протегна борът клон зелен
	и с пръсти от иглички
	погали нежно своя син рожден
	по острите косички.

	Добре дошъл! Навярно в равнините
	доволен ще е друг,
	но който бил е близо до звездите,
	щастлив е само тук!

	Виж — имаш още много нови братя —
	по клоните са те.
	Аз вече сок не мога да ти пратя,
	но остани, дете!

	Шишарко стори най-дълбок поклон,
	елечето съблече
	и място си избра на хубав клон —
	да вижда надалече.

	— Ела на клона, самолетче мило,
	и остани при мен!
	Ти, зная, много си се изморило
	от този дълъг ден.

	Виж, къщите са като буболечки
	от моя бор висок!
	Шосетата приличат на пътечки,
	чертани в детски блок.

	По цялата земя голяма
	от бора по-високо няма!

	А слънцето изпращаше отгоре
	усмивки и лъчи.
	И самолетчето, преди да отговори,
	започна да бръмчи.

	— Кое е най-високо, аз не зная! —
	отвърна самолетчето накрая.

	За Зайо Байо — смешното плашило,
	за мравката — един пшеничен клас.
	Пилона — за момиченцето мило.
	А за нас?

	За теб, Шишарко, най-висок е бора,
	за мене — облаците и простора!…

	Шишарко дълго гледа след крилата
	високо в небосклона.
	Но тъй приятно лъхаше смолата,
	че той заспа на клона.

	А самолетчето се вдигаше нагоре
	по своя слънчев път
	и скоро скриха се в мъглата борът,
	Шишарко и върхът.