Хванали се за ръце,
	друсат весело хорце,
	рипат малките жабчета,
	между тях е най-напета
	стара майка кекерица,
	пременена хубавица…
	А от срещните баири
	ситно-ситно смок им свири,
	смок им свири и напява,
	и ги весело задява:
	— Тъй ви искам, да се знае,
	как напролет се играе,
	ту назаде, ту напреде,
	във хорцето няма ред.
	Нека сте ми все засмяни
	като горските поляни!
	Ала ей че се зададе,
	шарен щъркел се обади
	и по старому затрака,
	без да мисли, без да чака,
	приближи се и без страх
	лаком глътна две от тях.
	Бедните жабчета — ето,
	развали им се хорцето.
	А наблизо от върбака,
	натъжено смок заплака…