Още е небето ведро,
	още грее слънце щедро
	над лозя и над градини,
	но си лятото замина.

	Селянинът благодарен
	гледа пълните хамбари.
	Птиците на юг поеха.
	А земята си облече
	злато-пурпурната дреха.
	Есента пристига вече…

	Майко наша, ти, родино,
	с туй небе, бездънно синьо,
	с планините и морето,
	със горите и полето,
	Бог дарил те е богато,
	ний обичаме те свято!