Ти мислиш, че — цяла в мъгла и тъга —
	земята е вече умряла сега?

	Че острия вятър — студен и печален, —
	това над трупа й е химн погребален?

	Че белия сняг — над полята прострян, —
	това е мъртвешки прощален саван?

	Земята е жива, но морна тя дреме
	и топли в гръдта си голямото семе.

	Голямото семе, зарито в пръстта,
	в което таи се и зрей пролетта.

	И щом се април над земята въземе,
	ще пръсне дара си голямото семе.

	Ще бликнат потоци, ще грейнат цветя
	и гъста трева ще покрие пръстта.

	И птичите песни в гората ще звъннат,
	гори и поля в светлина ще потънат.

	Ще сетиш ти — щом заговори пръстта —
	земята е жива, безсмъртна е тя.