Някога, отдавна беше,
	имахме петел гащат,
	с песните си веселеше
	целия кокоши свят.

	Гледахме петлета много —
	черни, шарени, добри,
	но като петела Гого
	в село нямаше дори.

	Гребенът му ален-ален,
	перушината блести,
	сякаш огън е запален
	на юнашките гърди.

	А когато от стобора
	кукурига в утринта,
	спират се и чужди хора
	да послушат песента.

	Хвърля баба Ленка жито
	и се радва отстрани:
	— Ха, петленце гласовито,
	златно зрънце си клъвни.

	Носи шарена паничка
	веселият бай Иван:
	— Петльо, искаш ли водичка? —
	и го милва нежно с длан.

	Тоз го кътка, друг го гали,
	трети цъка със език,
	сипят се отвред похвали
	за петела ни велик.

	Толкова разглезен стана
	и от гордост оглупя,
	че нарочно отзарана
	Гого песен не запя.

	Нещо повече! На Марко
	каза със спокоен глас:
	— Е, приятелче, след малко
	аз разделям се със вас!

	Простичко това селце е
	за един красив тенор,
	чак обидно е да пея
	в пълния с кокошки двор!

	Щом реши, че тук е тясно
	за певеца талантлив,
	тръгна Гого в утро ясно,
	тръгна по света щастлив.

	Крачи право през полето,
	няма връщане назад,
	весело му бе сърцето
	на певеца всепризнат.

	Привечер в съседно село
	уморен пристигна той,
	в чужди двор нахълта смело,
	сякаш че му беше свой.

	А стопанката му рече:
	— О, добре си ми дошел!
	За обяд ще имам печен
	с масълце и лук петел!

	— Но госпожо, извинете,
	аз съм Гого, пръв певец!
	По-добре ме погледнете,
	я какъв съм хубавец.

	Има някаква заблуда!
	Мене да печете с лук?!
	А на ум си каза: „Луда!
	Гого, махай се оттук!“

	Не можа да си почине,
	че подгони го страхът —
	ами ако тук загине,
	хайде бързо пак на път!

	Падна нощ. Каква тъмница!
	Как да се оправи? Как?
	Може хитрата лисица
	да го срещне в тоя мрак.

	В миг на джанката в клонака
	Гого пъргаво се скри.
	Бедният! Едва дочака
	първи слънчеви искри.

	И през росната поляна
	хукна към незнаен град.
	Мъчеше го като рана
	още снощи остър глад.

	Бърза Гого със надежда
	да намери там покой,
	ето, близо е, съглежда
	хора и коли безброй.

	Но отново несполука.
	Обградиха го деца
	и му дръпнаха от скука
	най-красивите перца.

	— Бива си я тази гъска!
	— Не бе, май че е петел,
	вижте стойката му дръзка!
	— Откъде ли се е взел?

	Някой рече: — Жива супа!
	Никакъв петел не си!
	Гого със крила затупа,
	с бяг позорен се спаси.

	Да, спасен, ала кога ли
	пак беда ще го слети?…
	Сбогом, слава и похвали!
	Сбогом, песенни мечти!

	Нито житце, ни водичка,
	как е гладен, наскърбен,
	бедната му воденичка
	празна беше втори ден.

	Изведнъж се спря унесен…
	Между шумните коли,
	чуваше се като песен
	как талига трополи.

	И наистина — пред него
	писана каручка спря
	и подир минута взе го
	нечия ръка добра.

	Бай Иван гальовно пита
	и се смее под мустак:
	— А бре, Гого, где се скита?
	Как си оцелял, юнак!

	Колко дълго му се стори
	връщането у дома…
	Баба Ленка им отвори
	пътната врата сама.

	Е, със право укори го
	баба с развълнуван глас.
	Викна Гого: — Кукуригу-у!
	Най е хубаво у нас!