Отечество любезно, как хубаво си ти!
	Как чудно се синее небето ти безкрайно!
	Как твоите картини меняват се омайно!
	При всеки поглед нови, по-нови красоти:
	тук весели долини, там планини гиганти,
	земята пълна с цвете, небето със брилянти…
	Отечество любезно, как хубаво си ти!

	II

	Коя земя от теб е по-пъстра, по-богата?
	Ти сбираш в едно всички блага и дарове:
	хляб, свила, рози, нектар, цветя и плодове,
	на Изтокът светлика, на Югът аромата;
	горите ти са пълни с хармония и хлад,
	долините с трендафил, гърдите с благодат.
	Коя земя от теб е по-пъстра, по-богата?

	III

	Отечество, не си ли достойно за любов?
	Кой странник без въздишка може да те остави?
	Кой има сила твоите картини да забрави?
	Що нямаш ти? Що липсва под синий ти покров
	в случай, че бог би искал Едемът да премести
	и своя рай прекрасен при Емус да намести?
	Отечество, не си ли достойно за любов?

	IV

	Ти рай си, да; но кой те прилично оценява?
	Не те познават даже децата ти сами
	и твойто име свято не рядко ги срами!
	Какъв ли свят прекрасен в теб йоще скрит остава?
	Какви ли тайни дремят, богатства, красоти
	по твоите долини, поля и висоти?
	Ти рай си, да; но кой те прилично оценява?

	V

	Ах, ний живейме в тебе, кат същи чужденци,
	и твоят дивен вид ни не стряска, не привлича.
	Рогачът в планините по-много те обича,
	по-харно те познават крилатите певци,
	но ний не видим нищо, нам нищо не ни тряба,
	доволно е, че даваш покривката и хляба,
	и ние в тебе, майко, ще умрем чужденци!

	Хисар, 1882