Карнавал, карнавал,
	син, зелен,
	червен и бял,
	в ярки багри
	заблестял,
	през града
	се е задал!
	Карнавал, карнавал!

	Де ги жителите прежни,
	вакли, хубави и нежни,
	де ги кротките съседи
	с шапки — като
	слънчогледи,
	де са детските ята
	по гащета,
	без палта?
	С други свят
	е наводнен
	този град
	през този ден!
	Той събрал е —
	погледнете,
	облекла от вековете!
	Стичат се
	по всички друми
	хора с шарени костюми
	и с капели,
	и с дантели,
	с чудни маски
	и каляски.
	Оле, кой
	в града изпрати
	еднооките пирати?
	А от разказите кой
	е докарал и ковбой?
	Този е с бомбето личен,
	онзи — цял с пера накичен,
	тази тънката — японка,
	а онази — амазонка…

	Карнавал, карнавал
	през града се е задал!
	Трам-та, рам-та,
	трам-та-рам!
	Бие барабан —
	бам-бам!
	Бие тъпан —
	там-там-там!
	Свирки свирят —
	шум голям!

	Свирят трима
	мускетари
	със седефени китари
	и се носят
	балерини,
	вейнали воали сини.
	На площада
	индианци
	лудо вият
	кръшни танци.
	Този пее,
	онзи скача,
	негрите подвикват:
	„Ча — ча!“.

	Карнавал, карнавал,
	син, зелен,
	червен и бял,
	през града
	се е задал.
	Той лицата озарява,
	ех, че интересно става!
	Колесница преминава,
	а на нея, като птиче,
	е размахало момиче
	две разперени крила —
	многоцветни ветрила.
	И на тая
	самодивка
	трепка весела
	усмивка.

	Сред венците от цветя
	най-красивата е тя!
	Кацнала на колесница,
	тя — на празника царица,
	е небесна гълъбица,
	гълъбица на мира.
	Ура!
	Ех, ти празник
	разцъфтял!
	Цял градът е засиял,
	всеки тук е заиграл.
	Карнавал, карнавал!