Присмехулник кукуряк
	кривна весело калпак.
	И зашета по ливади,
	по поляни и грамади.
	Шеговит, подканя, буди
	буболечки, пеперуди,
	дребни, мънички мушички
	и врабци и пойни птички.

	Като ходи, виком вика
	бледожълтата иглика,
	ту овчарската торбица,
	на синчеца годеница
	и лютичето засмено
	да излезе на зелено.
	Че реки запяха бистри
	и гората се разлисти.

	Тънко писна кукуряка:
	„Няма време да се чака!“
	Но гласа му чуха всички,
	и деца и пойни птички,
	животинки и мушици,
	все напети хубавици.
	И разцъфнаха цветята
	по горите и полята…
	Чак тогава кукуряка
	позасука си мустака,
	и запя, засмян, унесен
	пролетната чудна песен…