Ръмеше дъжд и капеха листата,
	звънчето пееше с приятен глас.
	Пристъпихме страхливо до вратата
	и влязохме за първи път във клас.

	Дали учителката ще се кара?
	Дали другарчетата са добри?
	Как труден ни се виждаше буквара,
	как трудно беше „две и две“ дори!

	Започнахме да пишем бавно, бавно,
	най-първо с молив, после и с перо.
	А всяко „а“, „б“ — малко или главно,
	днес ставаше от вчера по-добро.

	Задачите не бяха вече трудни
	и с радост сядахме на своя чин,
	а стихове и приказчици чудни
	сами четяхме — всички до един.

	Днес кестените вън са разцъфтели,
	завърнаха се птичите ята,
	а ние — с връзки сини, с блузки бели,
	излитаме от класната врата.

	Далеч се носи бодрата ни песен,
	очаква ни прохладната гора.
	Другарчета, довиждане наесен!
	Довиждане, учителко добра!