Сяла баба райкин боб,
	сяла, колко сяла,
	сяла и заспала.

	Заръмял дъждец едвам,
	три дни и три нощи —
	баба спяла още.

	Напоил земята вред,
	урви и долини,
	ниви и градини.

	И поникнал райкин боб,
	цъфнал нашироко,
	попълзял високо.

	Па завързал, пожълтял,
	минали се нощи,
	баба спяла още.

	Чак кога се залети
	слънце я припече,
	баба мръдна вече.

	И от дългия си сън
	тихо се събуди,
	гледа и се чуди.

	„Божке, че какво е туй?
	Колко ли съм спала,
	та не съм разбрала?

	Втасал райкиният боб,
	втасал и жълтее,
	па ми се и смее…

	Чакай да ти кажа аз,
	зер съм огладняла,
	като съм поспала…“

	Стъкна огън отведнъж
	в близката горица
	и свари чорбица…