Знам един слон, голям като… слон!
	Казва се Хобо Стотонски.
	Всичко си има — като на слон.
	Само че ум няма слонски.
	Слон — от главата, та до петите,
	от слонова кост са му даже зъбите!
	Хоботът — прекрасен, ушите — огромни!
	Едно няма слонско — че нищо не помни.

	Поканил две гну и един кашалот
	във пет на белот.
	Пристигат, викат: „Хобо, привети!
	А, няма го вкъщи. По-късно минете!“
	Той си излязъл! Той ги забравил!
	(У Крокодилови се отбил
	на домашна вода от Нил. )
	В какво положение ги е поставил!

	Син има Хобо и дъщеричка —
	възпитано слонче и мила слоничка,
	и таткото страшно обича децата,
	но всеки път им греши имената.
	Синът се казва Бялото слонче,
	татко му вика: „Синьо балонче!“,
	а дъщеря му е просто Умба,
	тръби баща й: „Хей, Тумба!…  Лумба!“
	Даже когато сам се представя,
	своето собствено име забравя
	и често казва Хобо Стотонски:
	„Приятно ми е — Хохо Бонбонски!“

	Жена му (сякаш шест жени има) —
	той не й помни малкото име;
	та един ден и идва до гуша:
	„Върви на лекар! Да те преслуша.
	Да ти постегне малко главата.“
	И Хобо тръгва — към адвоката!
	И при шивача си се отбива,
	и всички пита къде отива.
	„Рано от къщи тръгнах нарочно,
	но съм забравил закъде точно…“
	Лута се Хобо. Сварва го здрача.
	Най-сетне спира сломен при ковача.
	Той пък с подкова и чук го посреща.
	И тука Хобо всичко се сеща!
	Ковачът с ковашкия мех и с машите
	наднича в устата, продухва ушите,
	почуква го с чука и стол му посочва:
	„Нищо ви няма. На нервна почва.
	Ще ви направя компрес на челото
	и ще ви вържа на възел хобота.“
	Веднага с вода да го плисне побързва
	и сръчно хобота на възел завързва.
	Хобо изплашен лети у дома си.
	„Кой те е вързал?! Не си с ума си!“
	А Хобо мънка: „Аз го направих…
	да не забравя…“
	— „Кое?“ — „Забравих.“