От гори, ливади
	Ежко се обади:
	— Добър ден, кумичке,
	хубава Лисичке…
	Нещо май и днеска
	пак не си доволна.
	— Остави ме, Ежко,
	от стомах съм болна.
	Вече три дни става,
	като бясна вия —
	ни тревица хапвам,
	ни водица пия.
	Ти къде на тука,
	Ежко Ежовина?
	— Тръгнал съм да диря
	бащина градина.
	С мен ела, Лисанке,
	времето го бива,
	да похапнем нейде
	младичка коприва.
	Тя е и полезна,
	лековита, здрава,
	за стомах е чудо,
	па и сили дава.
	— Щом е тъй — да дойда,
	Ежо Ежовина,
	та дано намерим
	бащина градина…
	Тръгнали полека
	двама отзарана —
	Ежо Ежовина
	и Кума лисана.
	Ала ето Кърта,
	ето го не свърта,
	пътя им прегражда
	и им се обажда:
	— Добро утро, Лисо!
	Добро утро, Ежко!
	Накъде самички
	като кукувички?
	Неотдъхнал, Ежко
	отговори тежко:
	— Слушай, братко Кърте,
	Лиса я не бива,
	три дни вече става,
	как стомах я свива.
	Тръгвай да вървиме,
	та да я спасиме.
	Ала пуста Лиса —
	нали път я чака,
	хитро на земята,
	легна и заплака:
	— Нямам сили вече
	да вървя далече.
	Ами който знае,
	нека ми побае,
	та дано разкара
	болката в стомаха!
	Тия три дни, Кърте,
	сякаш триста бяха.
	Ежко се замисли,
	надалеч погледна,
	па каза на Лиса,
	както му е редно:
	— Ах, Кума-кумичке,
	хубава сестричке,
	почини си още,
	малко е до края!
	Като стигнем горе,
	ще извикам Зая.
	Той сега в шумака
	чака и кротува,
	него ще помолим
	да ти поврачува.
	Сепна се Лисанка,
	па се поразшава:
	— Аз си отпочинах,
	да вървим тогава.
	Дълъг път вървели,
	нищо не видели,
	ала чак на края
	срещат Зая-бая.
	— Зайко, братко Зайко —
	Ежко се обади, —
	тръгнахме да търсим
	бащини ливади.
	Лиса зле е болна,
	Лиса я не бива,
	ах, дано намерим
	билки и коприва!
	Вярвам, че ще има
	някъде тъдява
	или меча пита,
	или пък тинтява.
	Гледай я, горката,
	от корем се свива!
	Хайде, Зайче-байче,
	с нази за коприва!
	Тръгнаха тогава —
	Лисанка не става:
	легнала, кротува,
	болна се преструва.
	— Ах, какво ни стигна!
	Лиса е умряла —
	нали три дни вече
	нищо не е яла?
	Па замоли Ежко:
	— Зайче, ако знаеш,
	я легни до Лиса,
	та да й побаеш.
	Зайо, без да мисли,
	скокна, па стъписа,
	право до зъбите
	на кумица Лиса.
	Нещо до главата
	взе да й хортува,
	зер за лоша болест
	зайчето врачува.
	Лиса се спотая
	и едва кротува,
	и едва се сдържа,
	че я смях надува.
	Тъй мълча Лисанка
	ала не дотрая,
	зина и се хвърли
	и изхруска Зая.
	Хапна си месенце,
	па се пообади:
	— Тъй си хапвам, Ежко,
	само на поклади.
	Кърта се уплаши,
	свря се във земята —
	и така, горкия,
	отърва главата.
	А пък клетник Ежко,
	като затрепери,
	във една хралупа
	бърже се намери.
	И така на Лиса
	мина й стомаха,
	ала пак изтегли
	Зайо сиромаха…