Сняг засипал вън земята.
	Зимна вечер свята.
	Вътре топло. Край елхата
	шепнат си децата.
	В миг те млъкват, че зачуват —
	вънка някой чука:
	„Чук-чук! Чук-чук!“
	— Кой е тук?
	— От студа ме приберете —
	моля отворете!
	— Кой си? Името кажи.
	Само не лъжи!
	— Аз съм Щурчо — цигулар,
	ваш добър другар.
	Струпаха се на вратата
	радостни децата:
	— Гост добре дошъл си наш.
	Влез! Стопли се! Яж!
	Влиза Щурчо — гладен, беден,
	мършав и приведен,
	но цигулката си носи —
	милост той не проси.
	Сгря се, хапна, па я стегна,
	лъка си обтегна,
	заизвива кръшна песен,
	замижа унесен…
	А децата се разсмяха,
	викнаха, запяха,
	за ръце се наловиха
	и хоро извиха.