На овчарска торбица
	кацна стрина мушица.
	На листо се люлее,
	па си дума и пее:
	„Ех, ти, бяла душице,
	ти, овчарска торбице,
	като минат пастири
	през зелени баири,
	ще повикам Стояна
	на хайдушка поляна,
	да посвири с кавала,
	че е пролет огряла,
	че е гора листила
	и е роса росила,
	че е сочна тревата
	и са млади стадата.“