Тая пролет ранна,
	щом разцъфна дряна
	щом засвири кос,
	хукна Зайчо бос.
	Мина сто поляни
	с минзухар постлани,
	мина сто долини
	с тръни и глогини.
	Но в една горичка
	в босата петичка
	трънче се намуши.

	Зайчето се сгуши
	и под росни клони
	сълзички зарони:
	— Олеле, игличка
	в моята петичка!
	Чуха му гласчето
	зайчета в полето.
	Запъхтени бяха
	като долетяха.
	Всяко се навежда,
	всяко се оглежда:
	— Трънчето проклето
	влязло е в крачето.
	Трябва ни игличка
	за такваз петичка.
	Но къде в Балкана
	игла от стомана?
	Шипката самичка
	даде им игличка.

	Беше малко крива,
	тъпа и чуплива,
	ала щом тя влезе,
	трънчето излезе.

	Оздравя крачето.
	И пак през полето,
	дето свири кос,
	хукна Заю бос…