Седна зайчето на сянка
	с батьовата си читанка,
	седна между трън и цвете
	и дълбоко се зачете.
	Ту картинките занича,
	ту пък ситно-ситно срича
	разни песнички игриви
	и гатанки причудливи,
	пише, пише до забрава
	и самичко си разправя.
	Но отде го чу мухата,
	сбра роднини от полята,
	па ги пита, па им дума,
	не нахалост, не на глума:
	— Хей, роднини, я кажете,
	и ти, сестро, ситно цвете,
	под туй слънчице огряло,
	пусто, де се е видяло
	зайче под листова сянка
	да се учи на читанка?
	Нали мравката е умна,
	нали си е сладкодумна,
	тъй отвърна на мухата:
	— Слушайте, добри роднини
	от полета и градини,
	книгата е днес за всички,
	за деца и пойни птички —
	трябва памет да береме,
	трябва книги да четеме,
	само оня ще сполучи,
	който знае, който учи…