То било през летни пости…
	Тръгнал Ежко отзарана,
	че поканен бил на гости
	на кръщене у Мецана.
	И вървял, вървял — на края
	срещнал весел Зая-бая.
	— Добро утро, бог доброто;
	де си скитал из горите?
	— Ходих, Ежко, към хорото
	да спогледам дъщерите. —
	— Бързай, Зайо, приготви се.
	Не получи ли покана?
	Утре рано с Кума-лиса
	кръстници сме у Мецана.
	През гори, реки вървели
	ето — бръмбара видели.
	— Добро утро, бог доброто,
	де си шетал, я кажи ни?
	— Ходих малко до хорото
	да се видя със роднини.
	— Бързай, бяхме къде бяхме,
	ами време не остана,
	тръгвай с нази, закъсняхме,
	два дни чака ни Мецана.
	Ето тръгват най-подире
	през зелените полета.
	Зайо весело засвири,
	Ежко уморен закрета.
	— Братко Бръмбарчо послушен,
	чака ни прием радушен —
	гости знатни и обични,
	все отбрани и прилични.
	И софра от край до края,
	прясно зеле зарад Зая,
	та да помни и да има,
	да си хрупка цяла зима.
	Тъй додето със забава
	Таралежко им разправя,
	ето че пред тях застана
	подмладената Мецана.
	— Де сте тръгнали, комшии
	в тези дълги, летни пости,
	или рекли сте и вие
	да ми дойдете на гости?
	Стари достове познати
	обичай е да ги близна.
	Заповядайте, елате —
	мъничко месце да гризна!
	Меца почна да присяга
	хукна Заека да бяга.
	Ежко сви се цял на топка
	и така не влезе в клопка.
	А пък Бръмбарчо в земята
	задълба се със главата.
	И запъшка пак горкана,
	пъшка старата Мецана,
	че изпусна в тежки пости
	най-добри и харни гости…