Мръкне ли се над земята
	и потъне в сън гората,
	аз наострям своя слух
	и извиквам ясно: „Чуух!“

	Но животни, птици, хора
	спят след дневната умора
	и не чуват как навън
	месецът звъни — звън, звън!
	Мрак сгъсти се над земята
	сам-самичък в тишината,
	все изострям своя слух
	и отново викам: „Чуух!“
	Но животни, птици, хора
	спят след дневната умора
	и не чуват как за миг
	тихото надава вик!
	Нощ преваля — аз будувам
	и какво ли недочувам —
	всеки камък, чука, храст
	имат свой различен глас.

	Но животни, птици, хора
	спят след дневната умора
	и до сънния им слух
	стига само мойто: „Чуух!“