_Детето._
	Облаченце — пеленаче бяло,
	позапри се и кажи, да зная,
	накъде си рано полетяло
	сам-самичко без водач в безкрая?

	_Облачето._
	Както дремех на Мусала в скути,
	тя от сън ме пробуди, упъти
	и упъти, и тихо ми рече:
	да отида през море далече,
	да посрещна гостенката мила —
	цветоносна Пролет — подранила,
	да посрещна и друми за нея
	със росица чиста да полея,
	да не праши хубави ресници
	и накити — от цветя — шевици,
	при умора — сянка да й правя,
	да ни дойде весела и здрава.