На картинката —
	кенгуру.
	Хрупка трева.
	И току се озърта —
	извива
	глава.
	Дългокрак
	австралиец.
	Бозайник скоклив.
	Боязлив
	австралиец.
	Така боязлив!
	По ушите
	на муле прилича:
	слухти.
	По краката —
	на заек:
	подскача, лети.
	На търбуха си
	носи
	торбица потребна.
	А в торбицата —
	кенгурче,
	рожбица дребна.
	Да потрепне листец,
	да изпърха
	крилце,
	ще затупа
	това
	австралийско сърце,
	ще подскочи
	страхливецът —
	беж да го няма:
	по-скоклив от газела,
	от зебра,
	от лама!
	Ще изчезне в омарата —
	скок,
	два и три!
	Ще достигне
	далечните
	сини гори,
	към реката
	ще свърне
	и с бързи крака
	ще прескочи
	задъхано
	тая река,
	ще се мерне
	на хълм,
	ще потъне в дере
	и отново
	в широката степ
	ще поспре.
	А в торбицата
	майчина —
	там, на търбуха,
	ще се гуши една
	живина
	дългоуха…

	Ей такъв е
	и Съби
	от нашия клас.
	На урок ли
	го викнат,
	подскоква, завчас.
	И потулва
	оная
	усмивка широка,
	и започва
	да скача в галоп
	през урока:
	от началото — в края,
	от края —
	в средата
	и това
	му докарва накрая
	бедата.
	Да речем,
	че го питат за тиква.
	Добре…
	Ще излезе момчето,
	от страх
	ще примре
	и ще каже:
	„Тя, тиквата,
	зрее навреж.
	И пече се в тава…
	но цъфти
	по-напреж.
	През април се сади,
	а през март
	се тори.
	За свине
	и за хора
	в котел се вари.
	Много лек е
	на тежката тиква сънят.
	За солените семки
	навред
	я ценят.
	А от бъз —
	да не би да слънчаса
	през юни —
	тя си прави
	чадър от листа
	и ластуни.
	На полето расте,
	по земята
	се тръшка
	и продават
	в сладкарница
	нейната дръжка…“

	Галопира
	нещастният Съби,
	не спира —
	през урока
	безсмислено
	той галопира.
	На корема си
	носи
	торбица-пъструша,
	но в торбицата
	няма ни дюля,
	ни круша,
	че бележникът
	с новата рожба
	е там…
	Ех, къде
	да се дене юнакът
	от срам?