Преди да паднат тъмите,
	остави Лиса горите
	и край селото докопа
	на баба Вела петела,
	а после хукна надолу
	в полето пусто и голо.

	Но над реката дълбока,
	петнайсет крачки широка,
	застана наша Лисана
	и се огледа засмяна:

	отдолу друга лисица
	я гледа с хитра душица
	и с шарен петел в устата —
	ех, че вечеря богата!

	Нали си беше стръвница,
	с лакома, дива душица,
	отвори Лиса устата
	и бухна цяла в реката.

	Ех, мале, майко юнашка —
	крила и вита опашка
	разпери петльо широко
	и литна горе високо.

	Над брега Лиса излезе,
	от глад езика изплези:
	„Била ми празна главата
	да гоня сянка в реката!“