Изуми се просто мама,
	не лови я вече сън,
	щом узна, че по пижама
	нощем се разхождам вън.

	Като мама изумен,
	втренчи се и татко в мен:

	— Виждали те да излизаш
	и да бродиш до зори
	по балкона, по корниза
	и по покрива дори.

	Дядо (той отгде научи,
	глух е — как ли бе дочул?)
	пита: — Вярно ли е, внуче,
	че си станал сомнабул?

	Вярно е! (Макар че крия.)
	Но не бродя аз самия,
	а с протегнати ръце
	броди… моето сърце.

	През прозореца то слиза
	по бадемовия клон
	и пристъпва по корниза
	към съседския балкон —
	дето тихо спи Лиляна
	с плитчица като лиана.

	И потръпващо сърцето
	(не от треска, не от студ)
	„лека вечер“ през пердето
	й прошепва с глас нечут!