Две дечица — Димко и Добринка —
	вкъщи си играеха дваминка.
	Тя — в ръка с обувка, той — с пирон,
	уж говореха по телефон.

	— Ало, Димитрова ли е? Здрасте!
	Брей, къде се дявате и как сте?
	— Тук съм, тръгвам за фризьора пеш,
	че съм рошла като таралеж.

	— Срещаш ли и виждаш ли Петрови?
	— Те си купиха столове нови.
	— На почивка бяхте ли с децата?
	— На Приморско ходихме с колата.
	— А децата слушат ли, кажи ми?
	— От игри не се прибира Дими.
	— Остави се, и Добринка наша
	закъснява, та ще я пердаша.
	— Поздрави я ти от мен с целувка.
	— Вместо телефон държи обувка.
	Моят Димчо вместо телефон
	е изкъртил от стена пирон.
	— Да не прави вече тъй, а мъжки,
	нека кърти от вратата дръжки!

	— Чакай да ти кажа… ало, ало!
	Тюх, прекъсна, да се невидяло!