Пред аптеката —
	опашка.
	На опашката —
	мълва.
	— Кой ни бави? — пита Сашка.
	— Нолчо — казват — е това.

	Слушат хората събрани
	как заръчва наш Манол
	благ мехлем
	за люти рани,
	йод,
	памук
	и риванол,
	марли,
	бинтове,
	пинсети,
	лейкопласт, какво ли не…

	— Слушай — някой го подсети, —
	чанта носиш ли поне?
	Друг му рече: — Туй не може
	да се хване и в чувал! —
	Крум шофьорът му предложи
	своя празен самосвал.

	А Манол върти очи.
	На,
	не се и докачи.
	Без да мига,
	иска още
	аскофен,
	хинин,
	хардал —
	сякаш от настинка нощем
	кашля целият квартал.
	Иска още витамини —
	в листче някакво записани:
	— А, В, С, Д…
	Изуми ни.
	Нещо повече — стъписа ни.
	— Грип ли ни мете
	или
	катастрофи зачестиха?
	А Манолчо прекали:
	— Две спринцовки, пет игли —
	рече той с усмивка тиха.
	Аптекарят изумен пита:
	— За кого??
	— За мен. —
	И приспива се невинно
	този малък дебелан.
	И хининовото вино
	стиска с изпотена длан.

	А опашката шуми:
	— Той е полудял?
	— Ами!
	— Да не би от земетръс
	в Павлово да са пострадали?
	— Земетръсът бе зимъс.
	— Друг дали ще има?
	— Надали.
	Суха бабичка гадае:
	— От беда е,
	за беда е.
	Аптекарят се диви:
	де момчето ще върви?
	— Подразбирам.
	В Антарктида!
	Там е студ
	и вечен сняг!

	— Не, на лагер ще отида —
	рече нашият юнак.