Облече Петльо дрехи пъстри,
	пред огледалото чевръсто
	веднъж и дваж се завъртя!
	— Охо! По цялата махла
	в такваз премяна няма никой!
	Зарадван Петльо се развика:
	— Та аз приличам на велможа!
	Перо на шапката ще сложа
	и пояс златен, пъстрошит —
	ще крача важен и честит!
	Ще ми завиди всичко живо
	на облеклото ми красиво
	и на високия ми пост!
	Наш Петльо гордо вдигна нос
	и весело изкукурига,
	тъй, колкото му глас достига:
	— Самин ще се разхождам в двора,
	с простаци няма да говоря,
	че аз съм най-красив и знатен —
	това го знаят и децата,
	и всяка малка животинка:
	щурец и мравка, и калинка!

	Ала беда, беда се случи!
	Подгони го съседско куче!
	Не се видя ни перушина,
	ни сърмен пояс и коприна…