Хубава си, моя горо,
		миришеш на младост,
	но вселяваш в сърцата ни
		само скръб и жалост:

	който веднъж те погледне,
		той вечно жалее,
	че не може под твоите
		сенки да изтлее,

	а комуто стане нужда
		веч да те остави,
	той не може, дорде е жив,
		да те заборави.

	Хубава си, моя горо,
		миришеш на младост,
	но вселяваш в сърцата ни
		само скръб и жалост,

	твойте буки и дъбове,
		твойте шуми гъсти
	и цветята, и водите,
		агнетата тлъсти,

	и божурът, и тревите,
		и твойта прохлада,
	всичко, казвам, понякогаш
		като куршум пада

	на сърцето, което е
		всякогаш готово
	да поплаче, кога види
		в природата ново,

	кога види как пролетта
		старостта изпраща
	и под студът, и под снегьт
		живот се захваща.