Мое стадо неброено,
	равно поле осланено,
	и ти, горо пожълтяла,
	и ти, птичко закъсняла,
	и вий, ручеи студени —
	що така сте нажалени?

	— Ех, побратиме, овчарко,
	няма вече слънце жарко,
	няма китната иглика,
	ни врабец да чурулика,
	няма радост по егрека,
	смях по горската пътека,
	само вятъра несвесен
	свири есенната песен…