Нашето небе е тъй дълбоко,
	нашите звезди са тъй големи
	и земята наша е безкрайна,
	а се сбира цялата в сърце ми!

	Ти ли, моя майчице направи
	тая обич толкова голяма,
	че светът във нея се побира,
	че в света на нея равна няма?

	Че прегръщам с обичта си, майко,
	нашата земя, с цветя покрита,
	с пресен дъжд на пладне оросена
	и с дъга, на златен сърп извита.

	Че ми греят право във сърцето:
	златно слънце, ниви позлатени,
	утрин рано сребърна зорница,
	в топла вечер облаци червени!

	Нашето небе е тъй дълбоко,
	нашите звезди са тъй големи
	и земята наша е безкрайна,
	а се сбира цялата в сърце ми…