Облаче крилато
	по небе лети,
	бисерно, пернато
	облаче блести.

	А горите жадни
	с трепет го следят —
	няма ли да падне
	дъжд и тоя път?

	Гледай! Изгоряха
	билки и цветя,
	ручеи запряха,
	славей отлетя…

	Спира се тогава
	облака и в миг
	той се отзовава
	на сърдитий вик —

	гръм земя затресе,
	мръкна изведнъж,
	облак се надвеси,
	рукна порой-дъжд.

	И из планината
	бликват пак води —
	и във миг гората
	пак се подмлади.