Старинния портрет от таз стена
	ме гледа с свойте ясносини
	очи, разлели синя светлина.
	На черно кадифе,
	върху коприна,
	ръцете му са сложени една
	на друга.

	Сънна тишина
	връх наговата плът,
	тъй близка и далека,
	се спусна и лежи
	недвижима пет века.

	Не е ли той в света,
	или е само —
	видение на чуден свят и сън?
	Светът се движи шеметен отвън,
	а той ме гледа нямо…
	О, поглед, що прониква,
	в мойта кръв се влива,
	безсмъртен поглед — силата му жива
	гори! —
		Ела, спаси ме от света,
	сложи ръка да сетя топлината
	и чистия ти свян
	и в твойта чистота
	да си стопя душата!

	1922