В детинството ми, в онуй време,
	кога животът ни е драг.
	Как силно тупкаше сърце ми,
	когато виждах първий сняг!

	На зимата видът суровий
	и първий студ, и ближний мраз
	хилядо радости по-нови
	възбуждаха у мен тогаз.

	Шейната си аз бързо стягах
	и грижа що е без да знам,
	по мекий сняг с другари бягах
	ил с валки биехме се там.

	О, дни детински, дни благати!
	О, драги, румени деца,
	тъгите вам са непознати,
	смехът играй ви по лица.

	За вас са песни и пръзалки,
	за вас е шум, живот и свет,
	о, радвайте се, дор сте малки,
	че няма радост занапред.

	Но ей детинство ми премина
	и първий сняг си пак вали,
	настана студ и таз година,
	но туй ме веч не весели.

	Аз мисля, мисля за ония,
	които дзъзнат на студа,
	които в крайна оскъдия
	кълнат си дните на света.

	Аз мисля бедните вдовици,
	без хляб, без покрив що тъжат,
	и тамо голите темници,
	де мойте братия лежат.

	И тия, що за зли неволи
	е господ на света пратил,
	и тез, които гладни, голи
	посрещат Коледа, Васил.