В една почивна станция
	през зимната ваканция
	почиваха слънца.
	— Какви слънца?
	— Деца,
	деца, но толкоз важни,
	че повече не може.
	Едни такива снажни,
	наперени,
	велможи!

	В разкошния салон
	велможи двама влизат —
	момиче с панталон
	момче с ковбойска риза.
	Тук възрастни седят,
	почиват и четат,
	но тия важни гости
	не са чак толкоз прости
	да кажат „добър вечер“ —
	това е вехто вече!
	Високо те говорят,
	за мачовете спорят,
	настава шум и врява.

	Ехти гълчава —
	брава!

	— Ш-ш-шт! Телевизор нека
	погледаме, другари! —
	Пое към стол човека,
	дете го изпревари —
	на стола първо седна,
	на стария преседна!

	В салона от велможите
	да седнете не можете.
	Ще питате:
	— Защо ли те
	заеха тук фотьойлите,
	защо по канапетата
	се тръшкаха хлапетата,
	а възрастните отстрана
	стоят
	подпрени
	до стена?

	Защо застана
	пред екрана
	да си свали винтяжната
	и ни затуля
	Сашката?

	Защо младежи
	с крак
	връз крак,
	ръце небрежно в джоба сложили,
	широко са се разположили?
	Защо не сторят учениците
	места, да седнат и стариците?
	Защо,
	защо…
	Така е то.
	Нима е нужно тука питане?
	Защото много
	са възпитани!