Бе тиха нощ. В водите посребрени
	оглеждаше се бледата луна.
	На спещите листа сред тишина
	замираха лъчите й разлени…
	И ти до мен — и щаст’е, и тъга,
	лъчи и мрак приплетени в душата —
	и трепетно притисках аз ръка
	до твоята… Не тупаха сърцата,
	не дишаха препълнени гърди…
	Какво мълвеше плахо тишината?
	Що криеше и взора на луната,
	насълзен под кристалните води?