Завайкала Лисаната,
	заохкала сирашката,
	че овчари в бачията
	одрали й опашката.

	Занарежда разплакана,
	погрозняла, оскубана:

	— Ах, опашке-опашчице,
	моя сестро загубена!

	Ти ми беше имането
	и във старост опората —
	затова ли отхраних те,
	да те гледам у хората?

	Да се китят гидиите,
	да се перчат юнаците,
	като кривнат през зимата
	по мегдана калпаците.

	Ех, опашке-опашчице —
	тапа-тупа по шията!
	Ти ме вкара във селото,
	ти остана в бачията…