Елите слънцето огря
	с усмивката си кротка
	и Ежко в старата гора
	излезе на разходка.

	Тревица тук, иглика там —
	в това приятно време
	не иска Ежко да е сам,
	другарче ще си вземе!

	Две катерички — скок-подскок —
	съгледа той на клон висок.
	— Елате на разходка, мили!
	Чудесно слънце свети.
	Защо в клонака сте се скрили?

	— Днес, Ежко, сме заети.
	Виж как се работи юнашки —
	хралупите метем с опашки!

	— Метете! — Ежко-Бежко рече. —
	Ще ида да повикам Мечо.

	Но Мечо спал бе цяла зима
	и Ежко го завари
	да тупа с дрянов клон килима
	и козяците стари.

	По клоните
	цвъртяха птички.
	За Ежкова беда
	те бяха весели, но всички
	строяха си гнезда.

	Дори и Заю дългоух
	поседнал бе до трънка
	да кърпи своя сив кожух
	с една иглица тънка.

	Погледна Ежко натъжен,
	постла си меки листи,
	па седна в пролетния ден
	бодлите си да чисти…