Баба сладка кашица вареше,
	столчето й дъбов желъд беше.
	Ала как се желъда търкули,
	клекна баба и очи опули,
	та събори още и гърнето.
	Два дни близа лакомо прасето.
	Викна баба, като луда Яна:
	— Тичай, дядо, каша не остана…

	Чу я старо-харо отдалече,
	от гора зелена се довлече,
	ядом гледа и със яд мърмори:
	— Мари, бабо, пак ли пакост стори?
	Желъд ли е столче за седене,
	малко не помисли ли за мене —
	че ще бутнеш със крака гърнето?
	Или каша готвиш за прасето?

	— Що съм крива, дядо белобрадо,
	като ходиш весден с вакло стадо,
	та не мислиш, че на твойта баба
	на три крака едно столче тряба.
	Крива ли съм — счупи се гърнето.
	Да сме живи, да гоим прасето…