Край Босфора шум се вдига,
	лъскат саби, щитове,
	ето Симеон пристига,
	воеводите зове:

	„Съберете се, войводи,
	храбри орляци безброй;
	много войски и народи
	паднаха под ножа мой.

	Скоро гърда Византия
	ще да бъде в нашта власт,
	стягайте се смело вие,
	на пристъп щъ водя вас!“

	В Цариградските палати
	разтрепера се Роман,
	прати дарове богати
	в Симеоновия стан.

	„Не щъ дарове, ни злато! —
	гордо викна Симеон, —
	мойто царство е богато,
	златен е и моят трон.

	Сам Роман да се представи,
	нека той да проси мир!
	Нека поклон ми направи,
	па видя-щем по-подир.“

	Мъчно, срамно на Романа;
	но какво да чини той?
	Веч войска му не остана,
	нито сърце зарад бой.

	И разплакан той излиза
	из влахернските врата,
	с чудотворческата риза
	и с молитва на уста.

	И когато той съгледа
	българските редове,
	гладни още за победа
	и за нови боеве —

	той падна пред Симеона,
	унизено проси мир…
	„Остави ми само трона,
	давам всичко в тоя мир…“

	Шумят войски и войводи,
	вей се българският стяг,
	Симеон умислен ходи,
	гордо гледа своя враг.