— Я дай, бате, бърдучето
	и аз да посвиря.
	— Да го дам, че да го вземеш —
	бати ти разбира!…

	— Не бе, бате, ще го върна,
	моли му се Вера.
	— Ще го върнеш, както върна
	крушата ми вчера.

	— Крушата ли? То е друго —
	аз я бях изяла.
	— Като знаеш, че е моя —
	да си я държала.

	— Ех, бе, бате, виж какъв си,
	да съм я държала!
	Държи ли се такваз круша,
	като е узряла…

	— И свирката, както чуваш
	тъй да чурулика,
	нали да си духнеш в нея
	самичка те вика.

	— Е, тогава не я давай —
	дръж я — аз да свирна.
	— Виж, така се съгласявам:
	духай и стой мирна.