Къде си, вярна ти любов народна?
	Къде блестиш ти, искра любородна?
	Я силен пламък ти пламни,
	та буен огън разпали
	на младите в сърцата,
	да тръгнат по гората.

	Пламни, пламни ти в нас, любов гореща,
	противу турци да стоим насреща!
	Да викнем всинца с глас голям
	по всичкия Коджабалкан:
	голямо, мало, ставай,
	оръжие запасвай!

	На пояс тънки сабли запашете,
	за бащината си земя станете,
	колете турски племена,
	пълнете с техните тела
	пространните равнини,
	дълбоките долини!

	За нашето отечество и слава,
	за нашата свобода и държава
	да си пролеем вси кръвта,
	да си добием волността
	от нашите тирани,
	неверни мюсюлмани!

	Байраци български навред да вдигнем,
	към бога със краст във ръка да викнем:
	о, наш създательо Христе,
	я виж от ясното небе,
	нашето мъчение,
	дългото търпение.

	Благослови ти нашето желание,
	на тебе имаме ний упование,
	подвигът да ни е осветен,
	на твоя вяра утвърден,
	на славното ти име,
	предвечний божи сине!

	Кога в български предели настъпим,
	кога вразите си от нас изгоним.
	Да се възвишат знамена
	на българските рамена
	от върха на Дуная
	в Тесалия до края.

	Кога свободата си ний доставим,
	кога си имената ний прославим,
	да видим всички мир тогас,
	и ний да викнем всички с глас,
	живейте православно,
	в България държавно.