Дали насън
	или наяве,
	по тъмна доба,
	в късен час
	при малкия немирник
	Славе
	довтаса весел
	Дядо Мраз.

	Брадата му
	памучнобяла
	се спускаше
	до пода чак.
	Едва дотътри той
	чувала —
	с подаръци
	натъпкан пак.

	Пощипна Славето
	и рече:
	— Не се плаши
	от Дядо Мраз.
	И слаби ученици
	вече
	решил съм
	да дарувам аз.
	Раздадох вред
	играчки разни
	от чисто злато
	и сребро,
	ала на теб
	за тоя празник
	донесох
	нещо по-добро.
	Донесох
	нещо скъпоценно.
	Вълшебна гума —
	чуден дар.
	Вземи я, Славе.
	Непременно
	да станеш…
	гумин господар.
	От злото
	тя ще те спасява.
	И много труд
	ще ти пести.
	Кажи „бакамба“
	и тогава
	изтрий
	бележката си ти…

	Бележника си
	Славе грабва.
	А в него — „слаб“.
	И в скоби — 2.
	Той трябва, трябва…
	да, той трябва
	от злото
	да се отърве!

	И Славе
	двойката изтрива.
	Изчезва двойката
	завчас.
	— Бакамба!
	Ей че си го бива
	подаръкът
	на Дядо Мраз!
	Под едрата
	нахална двойка
	изскоква
	срамежлива тройка.

	И нея
	Славето изтрива.
	Изчезва тройката
	завчас.
	— Бакамба!
	Много си го бива
	подаръкът
	на Дядо Мраз!
	И виж —
	под тройката тогава
	четворка чудна
	се явява.

	И нея
	Славето изтрива.
	Изгубва се и тя
	завчас.
	— Бакамба!
	Ей че си го бива
	подаръкът
	на Дядо Мраз!
	В бележника
	като жар-птица
	сияе
	прелестна петица!

	— Бакамба! — вика Славе. —
	Браво!
	Вълшебна гума
	имам аз!

	Усмихнат
	някак си лукаво,
	изчезва мигом
	Дядо Мраз.
	Момчето вика:
	— Много здраве! —
	И цъка радостно
	с език.

	Но сепва се тревожно
	Славе.
	Пробужда се
	от своя вик.
	Пробужда се.
	Разбира — нощ е.
	В ръка
	бележника държи.

	А там, на страницата,
	още
	оная двойчица
	лежи.