Таткото Коста
	помоли
	за молив —
	Коста играе,
	не иска да знае!

	— Моля те, Коста! —
	повтори баща му.
	Коста се сепна:
	— Разкарваш ме само!

	Бе на опашка
	и мушна се пръв.
	— Душо юнашка,
	не ставай такъв! —
	Коста започна
	една разправия.
	— Хайде бе, стига сте
	дрънкали вие!

	Рекоха татко и мама
	на Коста:
	— Синко, внимавай,
	излагаш се доста!

	Ето, на всички ни
	стана горчиво,
	че не държиш се
	добре и учтиво!
	Казвай:
	прощавайте,
	благодаря,
	казвай на хората
	дума добра!

	Коста решава
	да бъде учтив —
	да го не мислят
	за прост и за див.

	В къщи на гости
	дошла им бе близка,
	чаша вода
	от момчето поиска.
	Той подходящата
	дума търси`,
	даде й чаша
	и каза: мерси!

	Тръгна си тя
	и довиждане рече.
	Коста отвърна:
	— Привет! Добър вечер!

	Момъкът гладен е.
	— Дайте ми ядене!

	— Коста, забрави ли
	„моля“ да кажеш?

	Коста се цупи:
	— Их, много пък важиш!

	Хляб не му дават.
	— Е, моля де, моля,
	нека да бъде
	по вашата воля!

	Мама филията
	с мед му намазва.
	Коста я дръпва
	и „здрасти“ й казва.

	Бе на пазара
	и блъсна се в кон,
	в миг извини се:
	— Прощавай, пардон!

	Вие се смеете,
	но — извинете —
	Коста учтив е
	дори пред конете!