Рано духна вятър хладен,
	рано паднаха мъгли.
	Сякаш зима се зададе,
	дни и нощи все вали.

	Има хора, и нехаят,
	дъжд ли, студ ли е навън.
	В топли дрехи, в топли стаи,
	техният живот е сън…

	Но за мен, сираче бедно,
	е небесен дар велик —
	в есенните дни последни
	слънчевият ясен лик.

	Вместо майка, вместо татко,
	той над мен отгоре бди
	и ме топли сладко, сладко,
	и ме пази от беди.