Виждал си го ти напролет
	как се шмуга из листака.
	Като катеричка бяга
	и от себе си доволен,
	някъде се спотаи,
	сякаш нещо там крои.
	После зацвърчи и мигом
	между клоните се дига
	посред горския покой.
	И застане нейде той —
	веселият, вечно бос,
	чернокос
	кос.

	И посред клонака сгушен,
	чудни песни той реди.
	И се спираш там, заслушан,
	с развълнувани гърди.
	И се питаш удивен ти —
	на какви ли инструменти
	свири тоя майстор мил?
	И отде е доловил
	и заучил тия песни,
	песните, с които днес ни
	надарява само той,
	пъргавият песнопой —
	веселият, вечно бос,
	чернокос
	кос?