Зад стъклото скрежно шета Врабчо бос и
	чикчирика нежно — нещичко ми проси,
	Не. Не са трошици. Клъвна до насита.
	На езика птичи за какво ли пита?

	Май ботушки моли. Литна… Накъде ли?
	С две крачета голи в тия преспи бели?
	— Аз мойте ботуши му отстъпвам, мамо.
	Но той ще се сгуши в единия само!…