Дъжд се лее, гръм ехти
	и светкавица свисти —
	блесне,
	тресне,
	забумти.
	А в полето вдига стан
	едра гъба — дъждобран.
	И под гъбата смълчани
	животинки най-отбрани:
	златнокрилата пчела,
	дребна мравка с пипала,
	и калинка,
	и рогач,
	и щурец —
	свирец,
	играч.

	Дъжд се лее, гръм ехти.
	Да вали и да трещи!
	Те шептят:
	— Додето спре,
	ние тук сме си добре!
	Пее майсторът-щурец:
	— Тука сме като в дворец!
	Малко тясно ни е — да,
	но не ни вали дъжда,
	а на сушина стоим
	и от дъжд се не боим!

	Дъжд се лее, гръм ехти,
	блесне,
	тресне,
	забумти…
	Но отмине ли — тогаз
	ще настъпи чуден час,
	слънчице ще заблести
	и дъга ще затрепти.
	Ще настане чуден ден —
	светъл, хубав, прояснен,
	всичко живо ще разбуди
	да се труди,
	да се труди!