Ще го видите сутрин
	и по обед,
	и в здрач —
	всеки ден е в хотела небостъргач.
	С усмихнати устни, но с очи уморени,
	то е винаги спретнато —
	в дрехи зелени
	с десет копчета
	като мънички златни слънца.
	Но напразно завиждат му много деца.

	Всяка сутрин то дрехи зелени облича,
	а в зелени поляни на воля не тича.
	Десет малки слънца има то на гърдите,
	но не вижда на топлото слънце лъчите.

	То пътува и сутрин,
	и по обед,
	и в здрач
	с асансьора в хотела небостъргач.
	Вози хора различни
	и пренася багаж
	нагоре, надолу,
	от етаж на етаж.
	Лети с асансьора
	като с малка ракета,
	но не стига луната,
	нито друга планета,
	а само върха на огромната къща
	и после стремглаво надолу се връща.
	

	Как се казва?
	Не зная.
	Тук е просто — момче.
	То може би Боб или Бил, или Джим е,
	но майка му само го вика по име,
	когато е в къщи, а не в асансьора
	сред куфари чужди,
	сред чуждите хора.

	— Момче, хайде бързо! —
	викат гостите знатни.
	И бърза момчето със копчета златни.
	Аз го гледам — облечено в дрехи зелени,
	с усмихнати устни, но с очи уморени —
	и си мисля:
	„Нека има големи хотели,
	с блестящи коли, пред вратите им спрели.
	Нека хора и куфари стигат догоре
	не по дългите стълби,
	а за миг — с асансьори.
	Нека с радост децата се връщат при мама,
	но момчета без име да няма, да няма!“