Считат ме за анемичен.
	Чичо все ми носи мед.
	Казва ми: — Хапни си, чичин,
	нещо виждаш ми се блед!

	Леля шепне с взор вторачен:
	— Де да беше само блед!
	Той направо е прозрачен,
	та не е и за портрет.

	— Я излез! — извиква Юля. —
	И на двора поиграй!
	Че жълтееш като дюля —
	сякаш си роден в Китай.

	Всички гледат ме с тъга
	и със съжаление.
	Само Райна засега
	е на друго мнение.

	Викна, щом се вгледа в мене:
	— Блед ли? Целият гори!
	Бузите му са червени!
	И ушите му — дори!

	(Моля ви, това… за Райна
	нека си остане в тайна
	и че… взел незнайни сили
	от звънливия й глас,
	цяла вечер на кокили
	край дома й крачих аз!)