Братовчед един — Младен
	ни събра на имен ден.
	Пихме оранжада. Пяхме.
	Свечери се, закъсняхме.

	— Хайде, какичко Светлано,
	да се връщаме дома,
	че излязохме отрано,
	а и мама е сама!

	Тръгваме към къщи пеш.
	А след нас… върви младеж!

	Кака в кърпичка се киска:
	— Този пък какво ли иска?
	Но… слова са тук излишни,
	че не сме ни стогодишни,
	ни сме грозни при това.
	Трябва да се действа срочно! —
	каза кака и нарочно
	кърпата си изтърва.

	Момъкът — и миг не чака,
	а подаде я на кака.

	После тръгна редом с нея
	в здрачината късна.
	От градинската алея
	нарцис бял откъсна.
	Подари го на Светлана,
	даже подръка я хвана…

	На рожденния си ден
	пак покани ни Младен.
	Песни. Оранжада. Смях.
	Аз отново закъснях.

	Бях без кака. И сама
	се запътих към дома.
	Бързах, че ме чака мама,
	а и времето тече.
	Изведнъж видях през рамо,
	че след мен… върви момче!

	Кърпичка в дланта си стискам:
	„Този пък какво ли иска?
	Но… слова са тук излишни,
	че не сме ни стогодишни,
	ни сме грозни при това.
	Трябва да се действа срочно!“
	Кърпичката си нарочно
	пуснах в сухата трева.

	Изтъних гласа си плах:
	— Аз ли нещо изтървах?

	Тези думи много значат.
	Но не трепна преследвачът.
	А с душа надменна рече
	след призивния въпрос:
	— Тая сополанка вече
	кърпа имала за нос!