Тук доскоро беше суха
	и напукана земя.
	Лете тънеше тя в глуха,
	в задушлива мараня.

	Само малката ленива
	баричка едва-едва
	точеше се мълчалива
	между жадната трева.

	Но дойдоха инженери,
	мериха сред пек и прах.
	Людете с машини верни
	надойдоха подир тях.

	Работиха тия люде
	от зори и до зори
	и за приказ и почуди
	езеро се завири`.

	Лъхна ведрина. Небето
	се огледа и видя
	облаците и лицето
	си в широката вода.

	Всичките повеселяха.
	Дето някога едвам
	щрапахме из прахоляка —
	днес цамбуркаме се там.