Тез капки, с които ни ръси дъждът,
	живееха нейде в морето.
	И ето решиха да тръгнат на път,
	да тръгнат на път по небето.

	Сив облак бе техния хубав файтон,
	а конят им — буйният вятър.
	И тъй по небесния син небосклон
	пътуваха те над земята.

	Но бяха те много и — хоп! — изведнъж
	файтонът им счупи се с трясък.
	И тях по земята нашир и надлъж
	поръси тогаз като пясък.

	В тревите, в цветята, из бурена див
	те скитаха плахи и бледи,
	доде ги намери потокът пенлив
	и в къщи у тях ги заведе.