

	Ако децата можеха да разбират
	гласа на тебешира,
	те щяха да чуят как той
	тихо плаче:

	— Аз съм тук, за да решавам задачи,
	да правя уравнения,
	да пиша изречения,
	а не, за да се превръщам на прах!

	Ах! Ако децата можеха да разбират
	тихия глас на простата гъба,
	тогаз
	те щяха да чуят как тя
	отчаяно моли:

	— Момичета и момчета,
	аз не съм ракета!
	Не искам да летя из класната стая.
	Аз съм гъба и зная
	отлично да чистя,
	отлично да мия,
	спасете ме от таз бъркотия!

	Ако децата можеха да разбират
	на дървените чинове езика,
	те щяха да чуят
	как всеки чин вика:

	— Ний оставихме простора на планините,
	за да има на какво да седите.
	А вие ни заливате с мастилени вади,
	превръщате ни в барикади,
	обстрелвате ни с писалки,
	с гуми
	и с книжни куршуми!…

	Но ето —
	прозвуча и гласа на звънчето:
	— Голямото междучасие свърши!
	Зън — свърши! Зън — свърши!

	Всеки седна смирено
	и разтвори пред себе си книжка.
	И само като въздишка
	през прозореца литна навън
	бяло облаче прах тебеширен.
	Звънчето заключи: Зън, зън.
	Добре че децата разбират
	на звънчето металния глас!

	Почна новия час.