Сутрин тя става и тръгва със мене,
	гушва се в едрата сянка на татко.
	После по улици неосветени
	вечер вървейки доспива си сладко…
	Стигнем ли в нашата детска градина,
	смесва се с другите сенки веднага.
	И й се чудя: цяла година
	как хем лежи, хем играе и бяга.
	Нито главата си в камък ранява,
	нито боде се, щом в храстите скоква.
	Най й завиждам, че суха остава,
	даже когато се просне във локва.