_Лозата._
	Мила крушке и сестрице
	твойте плодове дъхати
	пълнят цялата градина
	с най-приятни аромати!

	_Крушата._
	Твоя гроздов сок с наслада
	виждам, сестро, всеки пие
	и се радвам, че снага ти
	окол моя ствол се вие!

	_Лозата._
	Ний подслаждаме живота
	и на птици, и нахора!
	А пък виж онези двама,
	там — тополата и бора!…

	_Крушата._
	Хем безплодни, хем, поглеж ги
	как надменно се надигат!
	Сякаш искат с върхове си
	облаците да достигат!…

	_Тополата_ (дочула ги).
	Ей, сестрици, тамо доле,
	с тез одумки престанете! —
	Кой отрича, че полезни
	за живота сте и двете?

	Вашите заслуги тука
	се от всекиго признават,
	ала има други, дето
	мълком си живота дават:
	аз във жертва се поднасям
	заедно с клонете китни,
	че от мен — една-едничка —
	правят клечките кибритни!

	_Борът._
	А пък нас за хорски сгради
	всекидневно ни повалят,
	та бъдете скромни, дружки —
	само слабите се хвалят!…