

	„Пътнически влак“ е оня влак,
	който уж е страшен, но е благ
	и — нали не може да откаже
	на кантонче даже —
	спира просто, дето види
	керемиди.

	

	Понякога той е съвсем закъснял,
	с половин час или даже със цял
	и, дявол да го вземе,
	той няма време!
	Но, ах, тази гаричка малка,
	жалка,
	самотна,
	сиротна,
	която тъй дълго чака
	да спре и на нея влака,
	а бързите влакове край нея летят
	и пушат, и свирят по своя си път!

	— Поспрете — тя шепне, — господин влак!
	Поспрете край мене и ще тръгнете пак!
	Какво толкова гоните,
	нека си починат вагоните!

	Най-сетне и аз като всяка спирка
	имам своя началник със свирка
	и пътник истински
	имам и аз,
	комуто иска се
	да пътува с вас!

	— Не мога, не мога,
	имам заповед строга!
	В закъснение пак съм,
	трябва да наваксам. —

	Тъй отвръща влакът на малката гара
	и страшно пуфти и се крие във пара,
	но гледай го… ето, че стана червен!…
	Ето отстъпва след миг победен!…
	Нали ви разправях, такъв си е той:
	— Но само минута престой.

	

	Ах, каква радост на малката гара!
	Ето, изскачат от нея в превара
	началникът с еполетите,
	чиновникът за билетите
	и важни към вагона крачат
	пътникът и носачът.

	И влакът пак тръгва и изгубва се пак
	Трака-трак, трака-трак…
	Той е пътнически влак,
	външно страшен, вътре благ.