Плаче младата Славейка в клонестия ясен,
	че й обеща Славейко да вечерят в осем.
	Как държи на свойта дума, как е точен само!
	А сега е единайсет и още го няма!
	Всичко чака и изстива: росна супа с мравки,
	седем пълнени комара в сос от незабравки,
	скакалец на скара с горски хлад за гарнитура
	и десерт — зефирна торта във лунна глазура.
	Ясно — някой го е дебнал! И го е нападнал!
	Пухчето му е оскубал, гласчето — откраднал!
	Дроздът ще е — стар разбойник — с неговото ято.
	Пухът — нищо — ще порасне. Гласът — той е злато!
	Ето го и сам Славейко — подсвирква, подскача…
	„Ти си свиркаш! Ти си хвъркаш! Пък аз тука плача…“
	А Славейко сладко пее: „Прости ми, женичко!
	Радостен съм, пеш се върнах — и това е всичко!“