Hvem boede i nr. 17 på Ribegade omkring århundredeskiftet? 


I nr. 17 boede der omkring århundredeskiftet koncertsangerinde og forhenværende sømineassistent, hr. og fru Koefoed.
Gilgamesh spurgte så  Utanapishtim, hvordan han var blevet udødelig, og den gamle fortalte, hvordan han og hans kone var de eneste overlevende efter Syndfloden: "Shuruppak, en by du bestemt kender til, ved Eufrats bredder, den by er meget gammel og har guder boende. De store guders hjerter fik dem til at skabe Syndfloden." Guden Ea sagde til Utanapishtim: "O mand fra Shuruppak, søn af Ubartutu: Riv huset ned og byg en båd! Glem din formue, glem dine ejendele og hold i stedet de levende i live! Få alt levende op i båden!" Utanapishtim sagde, at han ville adlyde, men: "hvad skal jeg sige til byen, til folket og de ældste!" Ea svarede:  Sig til dem, at Enlil afviser dig, så du ikke kan bo I byen eller sætte fod på Jorden. Sig, at du vil rejse ned til det underjordiske hav til din herre Ea, som vil give dig velstand, en overflod af fugl og fisk. Solguden Shamash lovede, at ved morgengry ville han lade brød regne ned, og om aftenen hvede. "Gå op i båden, luk indgangen!" Ved daggry fik stormguden Adad skyerne til at svulme. Guden for blind ødelæggelse (Errikal en manifestation af Nergal) sled fortøjningspælene op, og Ninurta (Enlils søn) fik dæmningerne til at flyde over, mens anunnakiernes fakler startede brande. Adads vinde knuste landet. Da Syndfloden kom, var den så mægtig, at selv guderne krøb sammen af skræk. Ishtar skreg som en fødende kvinde, og modergudinden Belet-ili klagede fortvivlet over den straf, guderne førte over de mennesker, hun selv havde bragt til verden. Storm og oversvømmelse varede i seks dage og syv nætter, før de havde raset ud. Alle menneske var forvandlet til ler, flodsletten helt flad. Båden gik på grund på toppen af bjerget Nimush (Zagros-bjergene?). Utanapishtim slap en due ud, næste dag en svale, den tredje dag en ravn – og da ravnen ikke kom tilbage, vidste han, at han måtte være i nærheden af land. Han ofrede til guderne, som stimlede sammen som fluer (da der jo ikke mere var mennesker til at ofre til dem). Belet-ili bebrejdede Enlil katastrofen; men han ville kun forsikre sig om, at ingen havde overlevet. Ea bebrejdede ham, at han ikke havde fundet andre måder at straffe menneskene på end at ødelægge dem helt. Ea påtog sig ansvaret for at have advaret Utanapishtim. Enlil besluttede at gøre ham og hans kone udødelige.