Hvad er årsagen til, at peroral behandling ofte er nytteløs ved Hortons hovedpine? 


Imigran injektion. Peroral behandling er oftest nytteløs pga. kort anfaldsvarighed, og almindelige smertestillende medicin hjælper sjældent.
De sidste 10 år af Frederiks regering optoges af det store arbejde på den reorganisation og omdannelse af regering og administration, som allerede i efteråret 1660 var påbegyndt og ved den ny tingenes orden såvel som de bestående forfatningsrammers bristning gjordes påtrængende nødvendig. Kongens stærke og levende interesse spores her overalt; selv hvor yndlinge som Christoffer Gabel og tillidsmænd som Peder Reedtz, Henrik Bjelke, Hans Schack og Hannibal Sehested eller siden Peder Schumacher overtog en stor del af arbejdet, havde kongen sin hånd med deri, og frem for alt vågede han over, at hans kongevælde sikredes og omgærdedes. Kollegialordningen indførtes, den dømmende magt udskiltes på det øverste trin fra administrationen, men lige som Kongen resolverede efter kollegiernes indstillinger, således mødte han selv i Højesteret som præses og fældede ofte domme der. Lensstyrelsen forsvandt og afløstes af amter; de fastlønnede amtmænd udnævntes alle af kongen. Finanserne søgte man på enhver måde at bringe på fode, og mens skattebyrden efter de andre stænders stærke krav også pålagdes adelen, fik borgerlige mænd adgang til kollegierne og udsigt til at nå lige så højt i embeder og indflydelse som adelen. Adelen blev ramt hårdest ved regeringsforandringen, og aldrig svandt kongens mistillid og uvilje mod den. Der sporedes vel svage tegn på, at også de lavere stænder med uvilje så sig berøvede enhver indflydelse på landets styrelse; Københavns borgere var misfornøjede med Kastellets anlæggelse, der var som en trussel mod dem, men det gode forhold mellem dem og kongen bevaredes dog. Anderledes var forholdet til adelen: Frederik havde taget dens vigtigste reelle privilegier, og fra først til sidst sigtede han bevidst mod dens undergang. Kun de danske adelsmænd, der bestemt sluttede sig til ham og støttede den ny enevælde, vandt hans gunst og fik hans støtte til gengæld; hårdt ramte han enhver, der tilsidesatte den skyldige respekt over for kongen. Retssagerne mod Kaj Lykke, Corfitz Ulfeldt og Gunde Rosenkrantz skræmte al opposition bort, og netop i dette forhold fremtrådte de hårdeste sider i Frederiks karakter. Ellers udøvedes den enevælde, han havde taget, ikke hårdt eller despotisk, om end Frederik på den anden side aldrig kom til at blive en folkelig konge, som faderen Christian IV eller sønnen Christian V, der ved personlig omgang med folket vandt dets hengivenhed og kærlighed.