Hvilken betydning havde Kėdainiai under "Syndfloden"? 


I 1600-tallet, under "Syndfloden", det litauiske navn for svenskernes angreb på den polsk-litauiske realunion under Karl X Gustav, var området skueplads for adskillige slag. Under krigen i 1655 afsluttede to medlemmer af Radziwiłł familien en kortlivet traktat med Sverige, der oprettede en separat stat "Unionen af Kėdainiai", styret af familien Radziwiłł som svensk protektorat.
Efter at en fra 137 rigsdagsmænd udgået, af 71.000 mænd tiltrådt adresse til regeringen i maj 1861 havde hævdet "Danmarks ret til Slesvig og Danskhedens ret i Slesvig" og udtalt, at nationen var "rede til ethvert Offer" for at hævde denne, følte regeringen sig nødsaget til at optage den nationalistiske Orla Lehmann i regeringen i september 1861 for at tilgodese det voksende folkelige krav om en indlemmelse af Slesvig i Danmark. Et kritisk øjeblik indtrådte i efteråret 1862, da Otto von Bismarck blev preussisk udenrigsminister, og da på selv samme dag (24. september) Lord Russell i en depeche fra Gotha helt opgav det tidligere engelske standpunkt i sagen og i sin uvidenhed om kernepunktet ubevidst kom til at støtte Danmarks fjender. Til gengæld optrådte Sverige-Norge på en måde, som gav al udsigt til en aktiv understøttelse, hvis det skulle komme til krig, og derved til en almindelig europæisk intervention. Året 1863 gav i alt fald gode varsler i denne henseende; i marts var prinsesse Alexandra draget her fra som den britiske tronfølgers brud; ved formælingsfesten blev prins Vilhelm udpeget som kandidat til den ledige trone i Grækenland, og Hall bidrog sit til, at valget blev modtaget. Hele sommeren igennem førtes der – dels gennem gesandten grev Henning Hamilton, dels direkte med kong Carl XV af Sverige og udenrigsminister grev Ludvig Manderström – forhandlinger, som syntes at stille en svensk-norsk alliance i nær og sikker udsigt. Det var da også med Sverige-Norges bifald, i grunden efter dets tilskyndelse, at regeringen 30. marts 1863 definitivt opgav forfatningsforbindelsen med de tyske forbundslande og derpå i efteråret 1863 forelagde det dansk-slesvigske Rigsråd, som var blevet tilbage efter Holstens og Lauenborgs udtræden, det forfatningsudkast, der knyttede Slesvig tættere til Danmark. Den forhandling, som i efteråret 1863 førtes om forfatningsudkastet i Rigsrådet, er højdepunktet af parlamentarisk debat her hjemme. Den helstatlige reaktion, som var forstummet i de nærmeste år efter 1855, optog atter kampen med C.N. David og C.A. Bluhme som sine ordførere, men blev mødt med eftertryk fra den nationalliberale side, og navnlig var Halls afsluttende tale i det afgørende møde om aftenen 13. november et mesterstykke i indhold og form. Men 2 dage efter døde Frederik VII pludseligt, og Hall måtte, efter fra altanen på Christiansborg Slot at have proklameret kong Christian IX, forelægge den nye hersker det vedtagne udkast til stadfæstelse, og kongen underskrev det 18. november, skønt ikke uden store betænkeligheder. Forfatningen blev straks mødt med tyske krigstrusler, da den var et brud på London-protokollen.