Hvilke organisationer arbejdede for at Tyskland genvandt sine kolonier efter Første Verdenskrig? 


Versaillestraktaten 1919 foreskrev, at Tyskland mistede alle ikke-europæiske besiddelser, men også at alle tyskere bortset fra dem i Tysk Sydvestafrika skulle forlade områderne. I Weimarrepublikken rejste visse foreninger krav om at få kolonierne tilbage, men i slutningen af 1920-erne forsvandt spørgsmålet mere og mere. De, som holdt liv i emnet, var foreninger, som fra 1922 samledes i Koloniale Reichsarbeitsgemeinschaft (KORAG). De, som fortsat krævede kolonierne tilbage, så i forbindelse med nazisternes magtovertagelse nye muligheder. I 1933 oprettedes et Reichskolonialbund, hvor nazisterne førte en politik rittet mod de tidligere kolonier. Blandt andet omdøbte man gader og pladser efter personer i den tyske kolonihistorie, og man rejste mindesmærker med erindringsarrangementer. Det mest kendte i Reichskolonialehrendenkmal i Bremen, i dag Antikolonialdenkmal. Bremen havde titlen Stadt der Kolonien og her fandtes Deutsches Kolonial- und Überseemuseum. Regimet forestod også film og udstillinger om kolonierne.
Det var Torbjørn Bratt som blev udpeget til det utaknemmelige job at være sendebud, et arbejde han må have besiddet med kløgt og dygtighed. De brevkorrespondancer han bragte med tilbage, skabte afklaring for mange. Alle de friheder og rettigheder som den tidligere konge havde givet domkapitlet ved stadfæstet. Dog med det forbehold at kongen til enhver tid skulle bestemme præmisserne. Derved var kapitlets fornyede friheder egentlig en illusion.