Hvad mener Durkheim med begrebet "mekanisk solidaritet" i relation til social kohæsion? 


I afhandlingen defineres social kohæsion således, at "alle og enhver ved faktisk, at der er en social kohæsion, hvis årsag er alle de enkelte bevidstheders overensstemmelse med en fælles type, som ikke er andet end typen af samfundets psyke. Under alle omstændigheder er alle gruppens medlemmer ikke blot hver for sig tiltrukket af hinanden, fordi de føler sig beslægtet, men de knytter sig også til det, som er eksistensbetingelsen for denne kollektive type, dvs til det samfund, som de danner ved deres forening." Igennem værket bruger Durkheim begrebet social kohæsion som et overbegreb, der skal rumme to typer af relationer mellem individer og kollektivet. Den første type kendetegnes af det, Durkheim kalder "mekanisk solidaritet". Mekanikken heri består i, at enhver afvigelse skal mødes af en sanktion, der mekanisk reagerer på afvigelsen, som eksempelvis når en forbrydelse i form af et normbrud straffes direkte med endnu et normbrud, eksempelvis halshugning, der jo er moralsk forkasteligt på samme måde som man heller ikke må slå andre, medmindre slag bruges som straf for forbrydelse. Der er altså tale om en form for hævn eller ligevægt af hævn på hævn eller noget for noget i denne mekaniske forståelse af straf og solidaritet.
guld-vesselhorn, og er formodentlig af samme oprindelse som de Friis'er fra Hesselagergård; indtil midten af 1600-tallet hørte den kun til landets lavere adel. Ratlof Friis til Nebel nævnes 1334; hans sønnesøns sønnesøn, gamle Niels Friis, som endnu levede 1552, kom i besiddelse af Vadskærgård, der gennem flere generationer tilhørte medlemmer af slægten. Fra ham stammer Niels Friis til Favrskov (1584—1651), der tjente i krigen 1611, og som blev fader til Mogens Friis til Favrskov, Løjstrup, Boller, Møgelkær, Hagsholm mm. (1623-1675), der hævede slægten til stor anseelse. Han nød en omhyggelig opdragelse på Herlufsholm og Sorø Akademi, afsluttet af studierejser i udlandet. Sin offentlige løbebane begyndte han som sekretær i Danske Kancelli; 1645 var han i de danske gesandters følge ved Fredsforhandlingerne i Brömsebro. Senere deltog han i diplomatiske sendelser, blev 1656 udnævnt til landkommissarius i Jylland og året efter til kgl. rentemester, i hvilken egenskab han – indtil 1672 – havde sæde i Skatkammerkollegiet. Samtidig varetog han sine private affærer med megen iver, han erhvervede en række herregårde og udstrakt gods. Under 25. maj 1671 ophøjedes han i grevestanden som greve af Frijsenborg og med følgende våben: Skjoldet firdelt med grevekronet hjerteskjold, hvori slægtens oprindelige skjoldmærke, egernet dog vendt mod heraldisk venstre, i 1. og 4. felt to gennem en krone stukne krydslagte guld-nøgler i blåt, i 2. og 3. en oprejst kronet sølv-løve holdende et guld-anker i rødt, på skjoldet en grevekrone. Året efter – den 6. april 1672 – erigerede han Grevskabet Frijsenborg og Baroniet Frijsenvold. Han modtog Dannebrogordenen ved dennes oprettelse, udnævntes til gehejmeråd, assessor i Højesteret og endelig 1674 til stiftsbefalingsmand over Århus Stift. Han var en arbejdsom og dygtig embedsmand; litterært interesseret samlede han et betydeligt bibliotek, nu i Det Kongelige Bibliotek. Et pragtfuldt gravmæle rejstes over ham i Trinitatis Kirke i København. Hans første hustru, kansleren Christen Thomesen Sehesteds datter Anne, skænkede ham kun døtre, den anden hustru, Anne Marie von Offenberg, fødte ham sønnen grev Niels Friis (1664-1699), der under hendes formynderskab tiltrådte grevskabet og baroniet, hvilket sidste afhændedes 1683. Han, der blev stiftamtmand over Århus Stift, kammerherre og hvid ridder, var i sit sidste leveår gesandt i Haag. Hans frue, komtesse Christine Sophie Reventlow, ældste datter af storkansleren Conrad Reventlow, ægtede som enke storkansler, grev Ulrik Adolph Holstein. Sin første mand fødte hun bl.a. sønnen grev Christian Friis (1691-1763), tredje besidder af grevskabet og sidste mand af slægten. Han valgte den militære karriere, blev generaladjudant hos Frederik 4., var som oberst i kongens suite i Slaget ved Gadebusch og stod som generalmajor ved det korps, som 1734 sendtes til Tyskland i kejserlig tjeneste. Samme år trådte han ud af hæren, udnævntes til generalløjtnant og senere til gehejmekonferensråd og elefantridder. Frijsenborg tilfaldt efter hans død døtrene komtesse Christine Sophie Friis (1713-1787), gift med baron, senere greve Erhard Wedel, der 13. april 1743 fik patent på at forene de Friis'ers navn og grevelige våben med sit eget, og komtesse Elisabeth Sophie Frijs (1714-1799), gift med gehejmekonferensråd Johan Henrik Desmerciéres, hvorefter det overgik til hans tredje datter, komtesse Birgitte Christine Friis (1715-1775) og hendes ægtefælle, overjægermester Carl Christian von Grams datter, Sophie Magdalene von Gram (1734-1810), der i ægteskab med baron Jens Krag-Juel-Vind blev stammoder til de nuværende grever Krag-Juel-Vind-Frijs af slægten Vind.