Hvilke områder erhvervede Italien sig under krigen mod Tyrkiet? 


De italienske statsmænd havde længe haft opmærksomheden henvendt på Tripolitania, det sidste under det Osmanniske rige hørende land i Nordafrika. Italien havde sikret sig Frankrigs og Englands samtykke til ved given lejlighed at fratage tyrkerne dette land og mente nu, at øjeblikket var kommet. Italienske forretninger var opståede i Tripolitania, og italienske banker havde grundlagt filialer dér. De tyrkiske myndigheder søgte at lægge hindringer i vejen for den pågående italienske virksomhed, og der opstod en konflikt. Italien ville have krig, og gennem den officiøse presse blev Italiens offentlige mening bearbejdet med det ønskede resultat: da krigen udbrød ved Tyrkiets vægring ved at acceptere et den 28. september 1911 stillet ultimatum om en italiensk besættelse af Tripolitania og Cyrenaika under sultanens overhøjhed, blev denne tingenes udvikling modtaget med stor begejstring i Italien. Byen Tripoli blev bombarderet og overgav sig den 5. oktober. Tyrkerne kunne ikke forhindre de italienske troppers landsætning. Den 5. november erklæredes Tripolitania for annekteret, men kampen mod de af religiøs iver opflammede arabere i det gennemgående øde land voldte Italien mange bekymringer særlig efter, at Enver Bey havde organiseret ørkenstammernes modstand. Både Ententen og Italiens forbundsfæller indtog officielt en velvillig neutralitet, dog måtte Italien love ikke at føre krigen over til Europa eller Asien. For at få ende på krigen så Italien sig dog nødt til at omgå dette løfte. Efter et forgæves forsøg på at forcere Dardanellerne besatte italienske tropper Rhodos og 11 andre Tyrkiet tilhørende øer med væsentlig græsk befolkning (Dodekaneserne). I løbet af 1912 skred besættelsen af Tripolitania langsomt frem, og da Tyrkiet i oktober blev kastet ind i Balkankrigene, gav det efter og sluttede Freden i Lausanne, hvorved det overlod Tripolitania og Cyrenaika til Italien og lovede at trække sine tropper bort. Da en del af disse tyrkiske tropper var trådt i tjeneste hos de arabiske stammer og nægtede at efterkomme hjemkaldelsesordren, vedblev Italien til gengæld at holde de 12 øer besat. Gennem en krig, der havde kostet over 1 milliard lire, var Italien således kommet i besiddelse af en stor, men af naturen lidet værdifuld koloni. Parlamentet var under hele krigen præget af en stærk patriotisk stemning; selv en del af socialisterne havde ydet regeringens politik støtte.
Det Oldenborgske Hus blev indført i Danmark med kong Christian I's trontiltrædelse i 1448. Han var søn af grev Didrik den Lykkelige af Oldenborg og Delmenhorst og grevinde Hedvig, som var datter af grev Gerhard VI af Holsten, og søster til hertug Adolf af Slesvig. Kongen var således på mødrene side efterkommer i 6. slægtled af kong Erik Klipping. Didrik den Lykkelige var dog også selv efterkommer af det danske kongehus, på sin fars side som efterkommer af Erik Plovpenning og på sin mors side som efterkommer af Knud den Hellige, Harald Kesja og Valdemar den Store. Kong Frederik VII var den sidste fra Det Oldenborgske Hus. Han var søn af Christian VIII og prinsesse Charlotte Frederikke. Han døde i 1863. I alt beklædte 16 oldenborgske konger den danske trone i 415 år.