Hvilke fordele havde barbiturat-preparater i forhold til brom og kloral? 


I 1903 blev det første medicinske barbiturat, barbital (Diemal, Veronal), opfundet. Fenobarbital (Fenemal, Luminal) blev introduceret i 1912, blandt andet som sovemiddel og til behandling af epilepsi. I de følgende år kom der mange barbiturat-preparater, fx aprobarbital (Allypropymal), amobarbital (Pentymal, Amytal, Amycal), pentobarbital (Mebumal, Nembutal), cyclobarbital (Hexemal, Phanodorm, Prodorm), secobarbital (Meballymal, Seconal), heptabarbital (Medomin), hexobarbital (Enhexymal, Citopan, Evipan). De første varianter hed Veronal og Medinal, med Trional som en konkurrent. Særlig blev Veronal populært på private nervesanatorier, til forskel fra sindssygehusene, der holdt sig til de billigere remedier, brom og kloral. Veronal var meget udbredt frem til 1960'erne, og var midlet, Stefan Zweig benyttede til sit selvmord. Preparaterne havde flere fordele: De blev tilvirket af et lugtløst, hvidt pulver, smagte ikke grimt, og virkede i doser langt under grænsen for forgiftning (til forskel fra brom, der i lighed med kloral smager grimt, med sin virkning nær grænsen for forgiftning). De virkede hurtigt og med færre bivirkninger. I efterkrigstiden blev man stadig mere opmærksom på, at også barbiturater havde bivirkninger og en afhængighedsproblematik, og brugen aftog betydeligt, særlig efter, at de langt mindre toksiske benzodiazepiner kom på markedet. I Wien i 1971 blev brugen af barbiturater, sammen med amfetaminer og andre syntetiske rusmidler, reguleret i Convention on Psychotropic Substances. Benzodiazepinerne, der kom i 1960'erne og 70'erne (Valium, Librium, Mogadon, Rohypnol, osv), overflødiggjorde barbituraterne, og behovet for dem forsvandt.
Den samlede præmiesum for kvindernes rækker under WTA Tour androg $ 565.530 og fordelte sig som følger.