Hvilke italiensk klingende retter i USA er ikke ægte italienske retter? 


Især i USA forekommer der madretter og drikkevarer, som på trods af deres italiensk klingende navne ikke har noget med italiensk køkken at gøre. De spises ikke i Italien, hvor de betragtes som en kulinariske uskik. Det gælder for eksempel "spaghetti with meatballs" med frikadeller - hvor der i Italien ikke serveres kødstykker eller tyk kødsovs sammen med pasta; "pepperoni pizza" uden tomatsovs og som bruger navnet "pepperoni" (der faktisk betyder peberfrugt eller krydret) om pølse, der kendes som salami i Italien; "Italian dressing" - en færdiglavet dressing i supermarkeder i stedet for ægte italiensk balsamico og olivenolie tilsat salaten ved bordet; "penne alla vodka" med vodka-baseret sovs; mac'n'cheese (som er macaroni fuldstændig dækket til med smeltet goudasovs); retter med "Alfredo"-ostesovs som "Fettucini Alfredo" eller "chicken Alfredo", som kendes blot som fettucini al burro i Italien (med smør); ost og ostesovs serveret med fisk og skaldyr som "shrimp Alfredo"; pasta-salat eller "macaroni salad" som er kold pasta med mayonaisse eller andet tilfældig salatdressing; brug af "garlic bread" med hvidløgssmør og ost på som tilbehør til maden; samt Caesar-salad, som var opfundet i USA af en hotelkok, da han en aften manglede råvarer i køkkenet og blandede alt, hvad han kunne finde til en salat.
I 1995 introducerede Lars von Trier, Søren Kragh-Jacobsen, Kristian Levring og Thomas Vinterberg manifestet Dogme95, der fik international opmærksomhed. De tre første dogmefilm – Idioterne (1998) af Lars von Trier, Festen (1998) af Thomas Vinterberg og Mifunes sidste sang (1999) af Søren Kragh-Jacobsen – vandt flere internationale priser på de vigtigste festivaler i Cannes, Berlin og Venedig, og banede vej for instruktører som Susanne Bier med Den eneste ene (1999) og Lone Scherfig med Italiensk for begyndere (2000). Desuden blev "Festen" nomineret til en Golden Globe for bedste udenlandske film.