Hvad skete der med den store søslange i Mjøsa ifølge Hamarkrøniken? 


Hamarkrøniken er en kort skildring af ukendt forfatter fra omkring 1550 af Hamar bispesæde og købstad i katolsk tid; første gang udgivet i 1774. Her berettes også om den nat, da alle klokkerne og orgelværket i Hamar domkirke angiveligt gik af sig selv omkring midnat. Biskoppen så ud, og opdagede, at domkirken og koret var oplyst som ved højlys dag. Også klokkerne i klosteret og Korskirken kimede af sig selv, og det spøgte i selve bispegården, som om to krigshære sloges, så vægterne og folkene var skrækslagne. En kolossal søslange lod sig se midt på dagen ude i Mjøsa, og syntes at strække sig fra Helgøya ind til kongens land. Så viste en stor tyr sig, han strakte sig fra Gillundstøen i Stange sogn og ind på øen; han syntes at gå på vandet, lige hurtigt som en pil fra en stålbue. Dag efter dag sås nu mange søslanger i Mjøsa. Til sidst kom den største af dem alle, frygtelig at skue i sine mange farver. Ligesom en hest havde han en sort manke, der hang ned på halsen. Han lå længe på skæret, så en af biskoppens mænd sneg sig ind på ham og skød pile i øjnene på ham, så der flød grønt ud af uhyrets øje og hoved. Vandet omkring ham blev grønt af det, og en stor del drev ind til Hamar. Men den følgende nat kom kraftig regn og storm, så han drev ind på øen. Han lugtede hæsligt, og biskoppen bød, at hver gård på egnen skulle sende en voksen mand til at få søslangen brændt. Hver huggede og slæbte og bar, som bedst han kunne, og smed brænde på "ormen" og brændte ham op, så meget det var muligt. Benraden efter uhyret lå i mange år på stranden, indtil nogle tyskere tog de bedste af hans knogler med. Selv den mindste af søslangens rygknogler kunne knapt bæres af en stærk mand. Mange hundrede ladninger brænde var gået med, før stanken forsvandt.
Sent i krigen blev der udviklet avancerede ubåde som Type XXI (og den mindre Type XXIII) med hydrodynamiske skrog, mere effektive akkumulatorer, snorkler og i forsøgsubåde brintoveriltedrevne motorer med trådstyrede torpedoer. De nye ubåde sejlede hurtigst neddykket og var de eneste, der vovede sig ind i den Engelske Kanal på D-dagen. Ubåde til havs var de sidste tyske enheder, der overgav sig i 1945. Kriegsmarine mistede 782 ubåde mod 6.439 handelsskibe (21.570.720 bruttoregistertons) .