Hvad var Kirill Meretskovs rolle i den sovjetiske offensiv mod Finland i 1940? 


Ikke desto mindre fratog Stalin Meretskov kommandoen og satte ham i stedet i spidsen for den 7. armé, som også havde deltaget i offensiven. Marskal Semjon Timosjenko fik kommandoen over Militærdistrikt Leningrad. I februar angreb den Røde Hær igen Finland, men denne gang var den bedre forberedt. Den Røde Hær besejrede finnerne, som blev tvunget til at slutte fred den 12. marts 1940, og Maretskov kunne høste æren for at have været leder af de forreste sovjetiske enheder. Han blev udnævnt til Sovjetunionens Helt, den højeste æresbevisning i Sovjetunionen. Senere blev Meretskov generalstabschef og derefter viceforsvarsminister.
I 1830 blev Huset Bourbon genindsat, og han nærede i begyndelsen en sympati for Julimonarkiet, som bestod frem til 1848. Han var 1839—1848 medlem af Deputeretkamret, hørte til den moderate opposition og kæmpede for humane fremskridt. 1848 valgtes han til Nationalforsamlingen, blev medlem af Forfatningsudvalget og hørte til de frisindede monarkister, Han støttede Cavaignac’s valg til præsident. Juni—oktober 1849 var han udenrigsminister, billigede toget til Rom, men søgte forgæves at opnå reformer i Kirkestatens styrelse. Som parlamentariker ønskede Tocqueville at afvikle slaveriet i franske kolonier, indføre almen stemmeret, beholde et tokammersystem og føre en frihandelspolitik men støttede samtidig koloniseringen af Algeriet, som blev igangsat af kong Ludvig Filip. Tocqueville kritiserede senere den franske assimileringspolitik i Algeriet og gik så langt som at tale for segregering mellem europæiske kolonister og de indfødte. Han hævdede også, at et decentraliseret styre af kolonierne skabte mere initiativ hos kolonisterne og mente derfor, at det britiske kolonistyre var mere vellykket end det franske. Til støtte for sin teori brugte han erfaringer fra studier, som han foretog i Quebec i Canada under sin Amerika-rejse. I nogen måneder fra 2. juni til 31. oktober 1849 var han udenrigsminister i Den anden republik, men forstod tidligt, at landet var inde i en negativ udvikling, og afsluttede sin offentlige karrière i protest mod Napoléon Bonapartes statskup i 1852.