Hvad er Dr. Channards forbindelse til Frank Cotton? 


Efter at Kirsty Cotton fik sin familie udslettet af klosterbrødrene, blev Kirsty sendt til et sindssygehospital, hvor hun der kommer under Dr. Channards behandling. Ingen tror i midlertidig på Kirsty. Hospitalets leder Dr. Channard forstår dog hurtig sammenhængen, i det han har kendt til de kræfter, som Frank Cotton havde haft med at gøre. Channard havde nemlig længe ledt efter selvsamme kræfter. Kirsty får hjælp fra en uventet kant, da en af hospitalets ansatte, Kyle, vælger at tro på Kirstys historie, og beslutter sig for at hjælpe hende. Han tager hen til Dr. Channard og i hans hus, finder han bevis for Kirstys historie.
Hans nye universitetsvirke var dog for så vidt en fortsættelse af hans tidligere, som den gik ud på den praktiske anvendelse ved sygesengen af det, han tidligere teoretisk havde doceret. I skarp modsætning til sin forgænger Bangs hippokratiske, inspiratoriske metode indprentede han sine disciple vigtigheden og nødvendigheden af den nøjagtigste, mest detaillerede undersøgelse af de syge med benyttelse af alle for hånden værende naturvidenskabelige hjælpemidler. Hans kliniske foredrags fængslende form og logiske stringens, hans lige så humane som overlegne ånd samlede om ham en bestandig større skare af beundrende og ivrige disciple, der satte den største ære i at forske skarpsindig og arbejde ihærdig efter mesterens tilskyndelse og forbillede, efter den rationelle naturvidenskabs empirisk-skeptiske, men altid positive forudsætninger. Skønt han lige så lidt som andre aktualitetens store klinikere med forkærlighed sad ved skrivebordet, var han dog i disse sine medicinske glansår tillige litterært virksom, og i det af ham i 1856 udgivne voluminøse bind Hospitalsmeddelelser har han ikke alene samlet værdifulde bidrag fra de forskellige hospitalsafdelinger og hovedsagelig fra sine egne disciple, men selv skrevet flere afhandlinger, der ved deres klarhed, ædruelighed og grundighed udgøre et smukt og karakteristisk litteraturmonument om hans kliniske virke. I 1859 publicerede han end videre i Hospitalstidende en større afhandling, Bidrag til Oplysning om vor Tids therapevtiske Bevægelse, der fremkom som svar på et angreb fra hans fakultetskollega A. Buntzen. Denne stillede sig på det gamle inspiratoriske standpunkt med hensyn til sygebehandling og bebrejdede ham, at han indpodede sine disciple den moderne, alt for kritisk-skeptiske ånd. Fenger gør da udførlig rede for sit standpunkt i en fremstilling, der tør betegnes som ligefrem klassisk og illustrerer forfatteren som en lægepersonlighed af den ædleste art. Det centrale i afhandlingen, der vakte stor opsigt også uden for de medicinske kredse, går ud på, at lægekunsten skal være den "ærlige Kunst, der gav, hvad den selv troede var godt, men ikke gav den en Sten, som bad om Brød".