Hvordan sikrer Ares I-raketten, at den kommer på den korrekte kurs efter lancering? 


Når mandskabet er sikkert spændt fast inden i rumfartøjet, og alle systemer er klar til opsendelse, bliver det første trin af Ares I antændt, og på samme tid bliver adgangsbroerne trukket tilbage. Herefter slipper ballasten, der holder raketten nede, og Ares I-raketten "springer" af rampen (ligesom rumfærgerne, og til en vis grad, Saturn IB-raketten. Saturn V-raketten var nødt til at "kæmpe sig" af rampen og brugte 8 sekunder på at passere tårnet). Kort efter antændingen følger en rullemanøvre for at få raketten på den rette kurs: enten en stik øst-kurs eller en kurs med 51,5 graders hældning for flyvninger til ISS.
Ligesom det var Treårskrigen, der skabte Vaupell et navn som soldat, således var det også denne, der gav ham ry som forfatter. Han var gennemtrængt af ånden fra hin berømmelige tid, og det var hans kæreste beskæftigelse at fremkalde minderne derfra for sig selv og andre. Allerede i halvtredserne begyndte han på opfordring fra Den danske historiske Forening at udarbejde en samlet fremstilling af krigen, og 1863-67 udkom Kampen for Sønderjylland 1848-50 I-III. Vaupell har villet skrive Treårskrigens historie, men han har skrevet dens saga; som sådan er bogen imidlertid ypperlig. Begivenhederne er skildrede med kraft, ofte med dramatisk liv, de optrædende personer er fremstillede med plastisk sans; men et kildeskrift er bogen ikke. Vaupell har ikke formået at sigte sit rige og brogede stof, han var for urolig, for lidt grundig, for subjektiv til at blive en virkelig historiker. Endnu stærkere trådte hans mangler frem i hans næste store Værk: Den danske Hærs Historie til Nutiden og den norske Hærs Historie til 1814 I-II (1872-76). Det var et længe følt savn, Vaupell havde påtaget sig at afhjælpe, men han nåede ikke sit mål. Bogen er så fuld af unøjagtigheder, fejl og misforståelser, at den i videnskabelig Henseende har gjort mere Skade end gavn. Vaupells øvrige bidrag til militærlitteraturen er uden større videnskabelig betydning, og det samme gælder hans omfangsrige arbejder vedrørende Danmarks almindelige historie: Rigskansler Greve Griffenfeld I-II (1880-82) og Dronning Margrethe (1897).