Hvilke stammer i Sydvestafrika viste sig at være modstandere af den tyske kolonisering? 


Tyskerne havde imidlertid svært ved at gøre sig gældende i landet, da de måtte kæmpe mod en meget stærk opposition fra den temmelig stridbare indfødte befolknings side. Denne var delt i mange ulige stammer: buskmænd, hottentotter, bergdamara-, herero- og ovambostammer. I begyndelsen var det hottentotterne under ledelse af deres høvding Hendrik Witbooi, som ikke ville forlige sig med de fremmede selvudnævnte herrefolks vælde og først i september 1894 blev de tvunget til at kapitulere og indgå forbund. Samme år forsøgte hottentothøvdingen Lambert et oprør, som efter fem måneders felttog blev nedkæmpet. Der udbrød imidlertid en ny folkeopstand i 1896, da hererohøvdingen Nikodemus kom de oprørske til hjælp, men de tyske tropper formåede imidlertid efter forbitrede kampe at blive herrer over situationen. Efter nogle i det store og hele rolige år brød uroligheder atter ud. Bondelzwaart-hottentotterne i den sydlige del af kolonien greb i slutningen af 1903 til våben, og da Damara1and var blottet for tyske tropper, som var blevet sendt for at gøre en ende på disse uroligheder, benyttede hererofolket sig af den opståede situation til at igangsætte en i lang tid forberedt nationel rørelse mod tyskerne. Anledningen til oprøret var de ved kvægavl sig ernærende indfødtes frygt for at blive trængt væk fra deres græsningsarealer af de stadigt voksende skarer af hvide farmere. Oprørets egentlige kerne var Okahandja, overhøvdingen Samuel Mahereros hjemegn. Det begyndte med, at 120 af de i hererolandet bosatte tyske farmere i januar 1904 blev overfaldet og stukket ned. Opstanden tog hurtigt fart, da de tyske tropper, som fandtes i Sydvestafrika under guvernøren Th. Leutweins ledelse, viste sig at være for svage til at kunne genoprette ro og orden.
Den simpleste beregningsmodel antager, at syren dissocierer fuldstændig, hvilket gør den til en stærk syre. Dvs. at reaktionen kun forløber i én retning: