Hvilke partier fik flest stemmer ved valget i Thailand i 2019? 


Torsdag den 28. marts offentliggjorde Valgkommissionen (EC) søndagens endelige valgresultat ved en uventet pressekonference om eftermiddagen. De fem største partier blev Phalang Pracharath med 8,4 million stemmer, Pheu Thai med 7,9 million, Future Forward med 6,2 million, Demokraterne med 3,9 million, og Bhumjaithai med 3,7 million stemmer. Valgdeltagelsen var 74,69 procent, højere end først oplyste 65 procent, og omtrent det samme som ved 2011-valget. Der var 2,1 million beskadigede stemmesedler, svarende til omkring 5 procent af de afgivne stemmer, og 1,5 procent af stemmesedlerne var markedet med "ingen af ovenstående". Mens kredsmandaterne fremgik af afstemingen, var det mere end en uge efter valget endnu uklart, hvilken formel Valgkommissionen ville bruge, til at beregne fordelingen de 150 tillægsmandater (listemandater). I betragtning af kompleksiteten i liste-systemet, var det nødvendigt med afklaring, som kommissionen burde have tydeligt forklaret til offentligheden og de politiske partier forud for valget, da valgloven gav plads til forskellige tolkninger af, hvilken beregningsformel der kunne anvendes. Manglende svar gjorde det vanskeligt for de politiske partier, at danne alliancer for en koalitionsregering, da de ikke var sikre på, hvor mange pladser de ville få af parlamentets 500 valgbare sæder.
Efter at en fra 137 rigsdagsmænd udgået, af 71.000 mænd tiltrådt adresse til regeringen i maj 1861 havde hævdet "Danmarks ret til Slesvig og Danskhedens ret i Slesvig" og udtalt, at nationen var "rede til ethvert Offer" for at hævde denne, følte regeringen sig nødsaget til at optage den nationalistiske Orla Lehmann i regeringen i september 1861 for at tilgodese det voksende folkelige krav om en indlemmelse af Slesvig i Danmark. Et kritisk øjeblik indtrådte i efteråret 1862, da Otto von Bismarck blev preussisk udenrigsminister, og da på selv samme dag (24. september) Lord Russell i en depeche fra Gotha helt opgav det tidligere engelske standpunkt i sagen og i sin uvidenhed om kernepunktet ubevidst kom til at støtte Danmarks fjender. Til gengæld optrådte Sverige-Norge på en måde, som gav al udsigt til en aktiv understøttelse, hvis det skulle komme til krig, og derved til en almindelig europæisk intervention. Året 1863 gav i alt fald gode varsler i denne henseende; i marts var prinsesse Alexandra draget her fra som den britiske tronfølgers brud; ved formælingsfesten blev prins Vilhelm udpeget som kandidat til den ledige trone i Grækenland, og Hall bidrog sit til, at valget blev modtaget. Hele sommeren igennem førtes der – dels gennem gesandten grev Henning Hamilton, dels direkte med kong Carl XV af Sverige og udenrigsminister grev Ludvig Manderström – forhandlinger, som syntes at stille en svensk-norsk alliance i nær og sikker udsigt. Det var da også med Sverige-Norges bifald, i grunden efter dets tilskyndelse, at regeringen 30. marts 1863 definitivt opgav forfatningsforbindelsen med de tyske forbundslande og derpå i efteråret 1863 forelagde det dansk-slesvigske Rigsråd, som var blevet tilbage efter Holstens og Lauenborgs udtræden, det forfatningsudkast, der knyttede Slesvig tættere til Danmark. Den forhandling, som i efteråret 1863 førtes om forfatningsudkastet i Rigsrådet, er højdepunktet af parlamentarisk debat her hjemme. Den helstatlige reaktion, som var forstummet i de nærmeste år efter 1855, optog atter kampen med C.N. David og C.A. Bluhme som sine ordførere, men blev mødt med eftertryk fra den nationalliberale side, og navnlig var Halls afsluttende tale i det afgørende møde om aftenen 13. november et mesterstykke i indhold og form. Men 2 dage efter døde Frederik VII pludseligt, og Hall måtte, efter fra altanen på Christiansborg Slot at have proklameret kong Christian IX, forelægge den nye hersker det vedtagne udkast til stadfæstelse, og kongen underskrev det 18. november, skønt ikke uden store betænkeligheder. Forfatningen blev straks mødt med tyske krigstrusler, da den var et brud på London-protokollen.