Hvad er den centrale problemstilling i historien om fælledernes tragedie? 


Man sammenkæder typisk fælles ressourcer med historien om fælledernes tragedie. Det er en historie, som beskriver en landsby, der sammen har en eng, hvor indbyggernes får græsser. Da man ikke kan udelukke nogen fra at brug mere og mere af denne eng, sætter alle indbyggerne flere og flere får ud på engen. Til sidst er der så mange får på engen, at græsset slet ikke kan gro, og fåreavlen ødelægges fuldstændigt. Problemet er altså, at den enkelte indbygger, når han sætter får ud på engen, kun tager højde for den lille ekstra nytte han får, men ikke den begrænsning, som det ekstra får er for alle de andre indbyggeres nytte af engen.
De underskrivende parter lovede at skabe en ”effektiv og varig fred” (artikel 1). U.S.A. sikrede sig retten til at anlægge veje og bygge militærstationer og andre bygninger i de respektive stammers områder (artikel 2). U.S.A. lovede at beskytte indianerne mod udplyndring og forøvelse af hærværk begået af amerikanere, når traktaten var endeligt vedtaget af senatet (artikel 3). De forskellige stammer lovede omvendt at kompensere amerikanerne, hvis de gjorde uret mod dem (artikel 4). Stammerne anerkendte de fastsatte grænser for de fem indianerterritorier defineret i traktaten (artikel 5); som følge af cheyenne- og arapaho-stammens tætte relationer var de fælles om ét territorium, og det samme var tilfældet med arikara-, mandan- og hidatsa-stammen. Stammerne accepterede at vælge en ”overhøvding”, der fremover skulle agere som talsmand for stammen under nye forhandlinger med U.S.A. (artikel 6). Som en godtgørelse til stammerne lovede U.S.A. at distribuere varer (”årsydelser”) i form af f.eks. landbrugsredskaber og husdyr for samlet 50.000 dollars i halvtreds år (artikel 7). U.S.A. kunne reducere eller stoppe årsydelsen til stammer, der brød traktaten (artikel 8).