Hvordan navngav man storme i Danmark før 2013? 


Før 2013 var det i Danmark mest almindeligt at navngive storme og orkaner efter den måned og/eller årstal, den ramte; f.eks. novemberorkanen i 1981 eller januarorkanen i 1990. Ved orkanen den 3. december 1999 udskrev TV2 en konkurrence blandt sine seere om et navn på orkanen i forsøget på at skabe en tradition om en navngivning af storme efter personnavne, som tilfældet var i både Sverige, Norge og Tyskland. Vinderforslaget blev Adam. TV2 genoptog konkurrencen ved den næste store orkan i januar 2005, hvor man søgte efter et pigenavn startende med B - og her vandt navnet Bertha. TV2's navngivninger slog dog aldrig rigtig igennem i befolkningen, hvor orkanerne blev kendt som henholdsvis decemberorkanen i 1999 og januarorkanen i 2005. Ligeledes blev de heller ikke officielt anerkendt af DMI.
De reguleringsbestemmelser, der tillod Trump at bygge i 62 etager, gjaldt også for IBM og AT&T, som byggede bygninger af samme størrelse i den samme bydel. De tre højhuse ville kaste skygge over naboerne og give en betydelig forøget befolkningstæthed i en allerede tætbefolket del af Manhattan. Gruppen New York Committee for a Balanced Building Boom kritiserede områdets hurtige udbygning, men vandt ingen større opslutning. Trump var opsat på at spare penge på projektet. Da varehuset havde holdt ophørssalg og givet Trump nøglerne, inviterede han publikum ind i bygningen for at få solgt det tilbageværende inventar: Persienner, lyspærer og vægfaste spejle. De 5.000 dollar han fik ind på salget, kaldte han "en hyggelig lille overraskelse". Nedrivningen blev udført af firmaet Kaszycki & Sons, som gav det laveste tilbud af tolv firmaer. Kaszycki baserede sit lave tilbud på salg af kasserede materialer, og på brug af papirløse polske arbejdere ledet af 24 kvalificerede mænd fra fagforeningen House Wreckers Union Local 95, en lokalafdeling kontrolleret af mafiabossen Vincent Gigante. (I 1984 blev to af lederne for Local 95 dømt for svindel og udpresning). Polakkerne begyndte at nedrive bygningen, før nedrivningstilladelse forelå. Arbejdet var kompliceret, da nedrivningen af hensyn til beliggenheden ved en travl hovedgade måtte foretages indefra. Arbejderne begyndte ovenfra og smed bygningsrester ned i elevatorskakterne. De arbejdede uden beskyttelsesudstyr og skrællede vægge og gulve, til der kun var stål, sten og beton tilbage. Messing, kobber og stål blev omhyggeligt samlet til genvinding. Når Kaszycki i så høj grad baserede sig på indtægter fra salg af kasseret metal, må han have været under hårdt økonomisk pres. Med livet som indsats arbejdede polakkerne syv dage om ugen og op til atten timer i døgnet. Uden for arbejdstid hvilede de i overfyldte barakker eller i bygningen, de var ved at nedrive. Deres løn kom sporadisk. Iblandt blev de tilbudt vodka i stedet for penge. Klagede de, blev de truet med deportation. Da New York blev rammet af en transportstrejke, måtte mange af dem gå til fods fra Brooklyn til arbejdspladsen for at komme på arbejde. De, der sluttede, blev straks erstattet af fremmødte, der håbede på et job. Polakkerne var udmattede og blev meget dårligt behandlet. I 1984 blev Kaszycki dømt til at udbetale 570.000 dollar som kompensation til 200 arbejdere. Trump selv insisterede på, at han ikke kendte til, at der var ansat papirløse bygningsarbejdere.