Hvilke romaner, udover Invisible Man, viser sociale indignation i postmodern litteratur? 


Et vigtigt element i den postmoderne litteratur er dens sociale indignation. I Ralph Ellisons berømte roman Invisible Man fra 1952 har indignationen rod i, hvordan hovedpersonen oplever at være usynlig i forhold til det omkringliggende samfund. En litteraturhistoriker påpeger, den "ofte direkte sentimentale insisteren på menneskelighed" i selvrefleksive romaner som som Pynchons Katalognummer 69 udbydes, Coovers The Public Burning og DeLillos Underworld, hvor der er en indigneret kritik af social marginalisering blandt de tekstlige abstraktioner. Også Kurt Vonneguts Breakfast of Champions, Joseph Hellers Catch-22 og Chuck Palahniuks Fight Club indeholder alle en stærk social indignation. Samme kritiker kritiserer, at den litteraturvidenskabelige reception primært har bidt mærke i den postmoderne litteraturs "selvrefleksive og poetologiske overvejelser," "der i bund og grund ikke trækker noget fra værkernes sociale indignation, men som på grund af deres omfangsrige tilstedeværelse alligevel ofte tiltrækker sig størstedelen af kritikernes opmærksomhed."
I 1912, i en alder af 20 år, blev han indskrevet på universitetet i Freiburg, men i slutningen af sommersemestret vendte han tilbage til Berlin, hvor han blev indskrevet på Humboldt-Universität, hvor han fortsatte sine studier i filosofi. Han blev valgt som præsident for studenterorganisationen ”Freie Studentenschaft”, hvor han brugte en betydelig mængde af tid på at argumentere for nødvendigheden af generelle ændringer af uddannelsesindholdet og kulturelle forandringer. Da han ikke blev genvalgt, vendte han tilbage til Freiburg og viste her særlig interesse for Heinrich Rickerts forelæsninger. I denne periode besøgte han også Paris og Italien.