Hvilket pladeselskab underskrev Robert Lelièvre en kontrakt med som sangskriver og studiemusiker? 


I november 1968 mødte Lelièvre Julie Driscoll og hendes manager Giorgio Gomelsky, der inviterede ham til at rejse til London i januar. Imidlertid modtog han i december en invitation fra Paul McCartney til at indspille et album for det nyoprettede Apple Records. Således tog Lelièvre til London i december 1968, men aftalen med Apple Records blev ikke til noget. I stedet underskrev han en kontrakt som sangskriver og studiemusiker for Gomelskys kortlivede pladeselskab Marmalade Records. Med medvirken af (blandt andre) John McLaughlin og Brian Auger indspillede Lelièvre en række sange i Londons Advision studie med henblik på et soloalbum. Af grunde der forbliver uklare blev soloalbummet aldrig udgivet, men to af sangene, "Dis-toi-bien" og "J'ai vu ton visage", udkom på en singleplade i Frankrig på Marmalade Records under navnet Lelièvre. "Dis-toi-bien" optrådte også på opsamlingspladen Marmalade 100 Proof med forskellige kunstnere i Marmalade's stald. Denne LP blev udgivet kort før pladeselskabet lukkede og Lelièvre derfor opsagt fra sin kontrakt.
Hånd i hånd med de praktiske bestræbelser gik omsorg for kundskabers udbredelse ved stiftelsen af almuebiblioteker. Med fuld føje udtalte præsidiet ved hans fratrædelse i 1855 sin erkendelse af, ”i hvor høj Grad Jordbrugets Forbedring og Landbostandens tidssvarende Oplysning skyldtes ham”, og sin forvisning om, ”at en skønsom Samtid og Eftertid vilde med Erkendtlighed bevare Mindet om hans højhjertede Frihedssind”. På halvhundredårsdagen efter hans valg til præsident stiftedes Den Collinske Medalje, som er selskabets største æresbevisning, og landbostanden bragte ham og selskabet en fortjent tak ved indmeldelsen af omtrent 150 nye medlemmer. En agronomisk forfatter udtaler, at Collins lange virksomhed som præsident har fået større betydning for selskabet, end nogen anden enkelt mands har haft eller rimeligvis nogen sinde i fremtiden vil få.