Hvem ejede øen Thurø i 1810? 


I 1810 blev Thurø købt af Justitsråd J. P. de Neergaard. Han solgte den igen samme år til øens bønder og husmænd, som dermed blev selvejere.
At Bornemann tog den almindelige retslære i arv efter sin far, var naturligt. Han fik her den gunstigste lejlighed til at forsøge den fornyelse af videnskaben på spekulativ grund, som han i det indledningsforedrag, hvormed han 1839 åbnede sin lærervirksomhed (Saml. Skr. V, 3 ff.), havde betegnet som sit mål. Han foredrog først den nyere retsfilosofis historie (Saml. Skr. V, 481 ff.), særlig dvælende ved Kant og Fichte og ved betydningen af det skridt, der var sket ved Hegel. I systemet selv begrundede han dernæst sit eget hovedsynspunkt om retten som et objektivt sædelighedsrige, som samfundets sædelighed, skilt fra moralen som individets sædelighed. Denne udvikling forelagde han i omhyggelig og åndfuld udarbejdelse i sit 1845 trykte universitetsprogram: Om Retsordenens Natur og Væsen. Under det stadig tilbagevendende foredrag af den almindelige retslære blev dette grundlag væsentlig uforandret, medens den ovenfor antydede udvikling trådte frem ved gennemførelsen af den ledende tanke i de enkelte retlige livsforhold. Mange er de stadier, igennem hvilke det hele systems fremstilling, mere og mere uddybet ved egen granskning og påvirkning særlig af den tankebeslægtede tyske retsfilosof Friedrich Julius Stahl, efterhånden antog den skikkelse, i hvilken det foreligger i det 1. bind af de efter hans død trykte Samlede Skrifter, og i hvilken det på intet punkt står uden for retsvidenskaben, men overalt viser sig som et for det virkelige retsliv frugtbringende led af denne.