Hvordan blev betegnelsen "ghetto" anvendt i den officielle danske debat om boligområder med mange indvandrere? 


Betegnelsen "ghetto" for byområder med mange indvandrere har dog været omdiskuteret. Et tværministerielt byudvalg, der i 1994 offentliggjorde en rapport og en handlingsplan for belastede by- og boligområder med en høj koncentration af indvandrere, anførte således, at betegnelsen ghetto for områderne i den offentlige debat var noget misvisende. Tilsvarende har forskere anført, at der typisk bor 20-40 forskellige etniske minoriteter i de pågældende områder, og at de dermed er diametralt modsat den etniske homogenitet i de oprindelige ghettoer, så multietniske boligområder ville være en mere rammende betegnelse. På trods heraf blev ordet efterhånden hyppigere anvendt. I 2000-tallet var det i nogle år den helt officielle betegnelse for visse særligt udpegede boligområder. Ifølge en undersøgelse af von Freiesleben i 2016 var Danmark dermed det eneste land i verden, der på dette tidspunkt opererede med en officiel ghettodefinition.
I 1867 efter Slesvig-Holstens afståelse til Preussen blev i den daværende Provinz Schleswig-Holstein oprettet 19 kredse samt een kredsfri stad (Altona, da betegnet som "Stadtkreis") efter gammelpreussisk forbillede. En af de 19 fik navnet Kreis Stormarn. Den blev skabt ved sammenlægning af de tidligere amter Reinbek, Reinfeld, Rethwisch, Tremsbüttel og Trittau, byen Bad Oldesloe, de amtsfrie områder Wandsbek og Reinfeld, 17 adelige godser samt en række tidligere enklaver, der havde hørt under Lybæk. Forvaltningscenter blev Reinbek. Kredsen (tysk: Das Kreisgebiet) blev underinddelt i fire kirkelige fogderier (tysk: Kirchspielvogteien), der blev ordnede som Landgemeinden. De adelige godser blev omformede til Gutsbezirke. Fra 1867 til 1873 var slottet Reinbek hovedsæde for kredsforvaltningen, fra 1873 blev Wandsbek hovedsæde for kredsforvaltningen.