Hvordan sikrede hunnernes våben dem en taktisk fordel i kamp? 


Hunnernes militære fremgang kan ikke henføres til, at de var mange. Peter Heather anslår krigernes antal omkring år 400 til mellem 10 og 20 tusind ryttere. De var derfor ikke numerisk overlegne i forhold til for eksempel goterne, og alligevel vandt de over dem. Svaret ligger i deres våbenteknologiske overlegenhed. De fleste af deres våben svarede til modstandernes: På mellemdistancen kunne de også anvende spyd, i nærkamp lange ryttersabler, og når fjenderne flygtede, var hunnerne ferme til at indfange dem med lassoer. På større afstande var de derimod suveræne: Hunnerne havde videreudviklet den asiatiske kompositbue. I sin grundform bestod buen af træ og dyresener holdt sammen af en speciel lim. I enderne og på midten var den forstærket med horn, typisk fra bøfler. Hunnernes videreudvikling bestod i at sætte flere hornstykker på buen og i at gøre den længere. Når man sidder på en hest, vil der være en begrænsning nedad og indad mod hesten. Det problem løste hunnerne ved at gøre buen asymmetrisk, så den var længere foroven end forneden. Det krævede nogen korrektion med sigtet, men gav til gengæld en langtrækkende bue. Hunnerne havde ikke stigbøjler, men problemet med at sidde fast i sadlen, når buens skulle spændes og pilen affyres, løste de ved at lægge høje kraftige træsadler på hestene, så rytteren kunne låse sig fast med benene. Hunnerne kunne dermed uskadeliggøre de ubeskyttede gotere på 150-200 meters afstand og de jernklædte alanske katafrakter på 75-100 meters afstand, uden at de kunne gøre gengæld. Det gav hunnerne en taktisk overlegenhed, som de udnyttede til fulde.
Landskabet i Luster er overvejende formet i fire store istider i løbet af nogle få millioner år. Denne tidsperiode har været den koldeste i Jordens historie, og den endte med istiderne. For omkring 35 000–30 000 år siden var det en tid, hvor gletsjerne (isbræ) var små. I en mose i Kroken er der fundet rester af organisk materiale, som er fra denne tid. For omkring 10 200 år siden blev Lustrafjorden isfri, og bræen fortsatte med at smelte. I Luster er der flere rester efter denne bræ, som er omkring 9 500 år gammel. Bræen kom ned både i Fortunsdalen og Mørkrisdalen og mødtes i Skjolden. Enkelte år og perioder blev det koldere eller med mere nedbør, og bræen blev igen større. For omkring 9 300 år siden forøgedes bræernes længde igen. Denne fremrykning standsede for omkring 9 100 år siden. Rester af randmorænerne fra denne fremrykning finder man på Fortun i Fortunsdalen, Meljadn i Mørkrisdalen, Høgemo i Gaupne og Kvam på Ytre Hafslo.