Hvad skrev Carl Frederik Dichman om det danske sprog? 


I denne stilling, som han bevarede til sin død (siden 1803 med titel af professor), udgav han et bind Samlinger Søetaten i Almindelighed og Søkadetakademiet i Særdeleshed vedkommende (1801), der bl.a. indeholder forelæsninger over akademiets historie, væsentligst efter utrykte kilder; men mest bekendte er dog hans to skrifter om modersmålet, hans Regler for Retskrivningen (1799), der på flere punkter (bortkastelse af "det stumme e", j efter konsonant osv.) førte udviklingen videre, og hans Forsøg til en dansk Sproglære (1800), hvis fine bemærkninger og skarpsindige iagttagelser har værd også for en senere tid, om denne end næppe vil underskrive Rasmus Nyerups dom fra 1805, at bogen "for vor Tid er, hvad Højsgaards var for det 18. Aarhundredes Midte".
På en landdag i Bremen 1651 nåede Sveriges dronning og hertugdømmets stænder til enighed om hvilken stilling de burde indtage til hinanden, og 1652 ordnedes den for Bremen samt amtet Thedinghausea, hertugdømmet Verden og amtet Wilshausen fælles styrelse. Stænderne (repræsentanter for ridderskabet og stæderne) samledes til "landdag" (Verden havde dog sin egen landdag) og ejede blandt andet ret til at bevilge (nye) sammenkomster, skatter og acciser samt at udse visse "landråd", med hvilke regeringen kunne rådføre i vigtige anliggender. I spidsen for regeringen, hvis sæde var Stade, stod (general)guvernøren, som var øverstbefalende over krigsmagten og præsident i regeringsrådet (l "kansler" og 2 "regeringsråd", den ene af svensk oprindelse, den anden indfødt adelsmand), som behandlede anliggender kollegialt. Til et "justitskollegium" ("kansleren" og 4 "justitsråd"), 1663 omdannet til en hofret, med apprelret, til landets domstole og fra disse til tribunalet i Wismar. Et "konsistorium" (bestående af generalsuperintendenten, 1 provst, 2 assessorer samt, i vigtigere sager, superintendenterne i Bremen og Verden) behandlede sager, som vedrørte kirken og undervisningen.