Hvilket sprog talte kongerne i Danmark i middelalderen? 


Da den betydelige pantsættelse til de tysktalende hertuger fandt sted i 1300-tallet blev den spirende rigsadministration, fra 1400-tallet kendt som kancelliet, præget af netop det forhold, såvel sprogligt. Kancelliskriverne måtte kunne beherske både tysk og latin, og var som regel tyske borgere. Kancelliets skrivelser vedrørende Slesvig og Holsten – og Oldenburg – var holdt i plattysk, men det må i parentes bemærkes den landlige udstrækning af områderne, inklusive Hamborg og Flensborg, for hovedparten ligger udenfor den nuværende grænse mod Tyskland. Også i senmiddelalderen indvandrede, eller færdedes hanseatiske købmænd og håndværkere i landet, og det satte alligevel et sprogligt præg. Det siges flere af middelalderens konger ikke talte dansk (helt korrekt, gammeldansk), men havde plattysk som modersmål – sikkert er det i hvert fald at det oldenburgske hus, med sæde i Holsten, fik kongetitlen ved Christian d.1.s kroning i 1449. Efter reformationen spillede hertugdømmerne om muligt en endnu større rolle i det sproglige lånoptag.
Stalin-noten fra marts 1952 gav blandt blokpartierne håb om forandring. På et møde i den demokratiske blok i maj 1952 var der åben kritik af blokkens politiske uvæsentlighed (politiske beslutninger i DDR blev udelukkende truffet af SED’s politburo) og af diskriminationen af LDP og CDU. Forhåbningerne om forandring af det politiske system i en mere demokratisk retning blev imidlertid hurtigt slukket, da SED på sin partikongres i juli 1952 vedtog en beslutning "Opbygning af socialismen", der indebar afslutningen på blokpartiernes uafhængighed. Herefter blev LDP’s formand Karl Hamann i december 1952 anholdt og anklaget for “sabotage mod befolkningen” og ved en skueproces idømt ti års fængsel. Tilsvarende blev CDU’s næstformand og DDR’s udenrigsminister Georg Dertinger og familie anholdt og idømt en langvarige fængselsstraffe.