Hvad var betydningen af tanken om tusindårsriget for den tidlige kristne kirke? 


For den kristne kirke i de tre første århundreder, der var stedt under forfølgelsernes tryk, havde den her udtalte forhåbning den allerstørste betydning. Forskellige af de ældre kirkefædre som især Papias, Irenæus og Tertullian optog tanken og udførte den med forkærlighed på forskellig måde: snart søgte de at begrunde den ved at sammenknytte den med skabelsesberetningen, idet de gik ud fra, at ligesom skabelsesværket i de seks dage afsluttedes med hviledagen, således skulle også verdenshistoriens seks store perioder afsluttes med tusindårsriget som en stor verdenssabbat, snart påberåbte de sig et bestemt ord af Herren selv, således som Papias, og indlod sig der efter i sådanne skildringer af naturens tilkommende frugtbarhed, som fremstillede denne på en temmelig sanselig og fantastisk måde.
I slutningen af 1850’erne føres Ørsted ind på andre studier, vistnok ved den universitetsvirksomhed, som åbnede sig for ham. Da Frederik Liebmann døde i 1856, blev hans mange opgaver delte. Som direktør for Botanisk Have konstitueredes J.M.C. Lange, og professoratet i botanik blev også foreløbig ubesat; men Ørsted, til hvis evner man synes at have næret en vis mistillid, fik overdraget at holde botaniske forelæsninger for medicinstuderende. I 1858 blev han docent, i 1860 titulær professor og i 1862 professor ordinarius i botanik. Hans forelæsninger var grundige, men uden liv, og der var intet opflammende ved hans undervisning. Som grundlag for den udgav han i 1862 Erindringsord til Forelæsninger .... nærmest m. H. t. Lægeplanter.