Hvilke lande blev anset for at være stormagter i mellemkrigstiden? 


Hverken den ældre femmagtsgruppe eller de i mellemkrigstiden anerkendte otte stormagter - England (officielt Storbritannien), Frankrig, USA, Italien, Japan, Rusland, Tyskland (i stedet for Preussen) og Østrig-Ungarn - havde nogen formelle forrettigheder i den internationale politik. Fortsat var det den faktiske magt, som bestemte stormagtsstillingen, hvilken vel ved de folkeretslige forbindelser gav øget reel indflydelse, men ikke udmærkede sig ved nogen andre rettigheder end dem, som tilkommer enhver suveræn stat. Officielt kendte folkeretten ingen rangforskel blandt de frie stater, hvorfor fx i almene fremstillinger de deltagende nævntes i bogstavsorden uden skelnen mellem stormagter og andre. Derimod plejede stormagterne indbyrdes at markere krav på en fornemmere stilling ved at hos hinanden holde diplomater af den højeste rangklasse (ambassadører). Da de vigtigste almenpolitiske anliggender blev forhandlede i stormagtshovedstæderne, og da de der akkrediterede ambassadører gerne søgte at danne en eksklusiv kreds, havde stormagternes ældre krav på at lede eller i det mindste autoritativt påvirke den internationale politik i en vis grad kunnet opretholdes. Især gjaldt dette de ikke-europæiske anliggender, hvorved dog nogle magters krav på bestemt dominerende indflydelse inden for en vis sfære (eksempelvis USAs med Monroe-doktrinen motiverede krav i Amerika) ofte lagde forhindringer i vejen for fuldt samarbejde. Gennem den af indbyrdes rivalitet fremkaldte, voksende splittelse inden for stormagternes kreds var det ikke muligt for dem at bevare en modsvarende indflydelse som under tiden 1815-1856. Især konflikterne om Marokko efter 1905 og om Balkanhalvøen efter 1908 undergravede grundigt deres hævdvundne stilling. De i forbindelse med Haagkonferencerne fremsatte og især under 1. verdenskrig livligt diskuterede ønsker om en fastere international organisation til fredens fremtidige bevarelse viste, at tilliden til stormagternes evne til at opfylde de funktioner, hvilke de efter Wienerkongressen havde påtaget sig, nu var forsvundet.
Etnografiske feltstudier kan ifølge sagens natur kun ske i samtiden. Vil man vide noget om tidligere tider, er man henvist til at bruge skriftlige og arkæologiske vidnesbyrd. Ikke sjældent inddrages skriftlige kilder som et middel til at kontrollere egne iagttagelser, eventuelt om der er sket en udvikling over tid.