Hvordan blev der skabt en sammenhæng mellem kalifens teoretiske autoritet og sultanens faktiske magt i den islamiske retsopfattelse? 


Selv da kalifatet i realiteten havde mistet sin betydning, forblev kalifatsteorien hele tiden teoretisk normdannende og meget omdiskuteret, selv om virkelighed og teori var vidt adskilt. De muslimske jurister stod overfor den ret beset uløselige opgave at bygge bro over dette misforhold. Dette betød i praksis, at de måtte skabe en overensstemmelse mellem kaliffen som den højeste autoritet i teorien og sultanen eller emiren som den, der havde magten for tiden, ved at tilpasse begge embeder til en islamisk retsopfattelse, der insisterer på enheden mellem den åndelige og verdslige magt.
Feyerabends hovedide er, at videnskabsteorien skal passe med videnskabens faktiske historiske udvikling. Blandt andet argumenterer Feyerabend ud fra en nøje historisk gennemgang af Galileos tidligste observationer af månen med det første teleskop. Han afviser Poppers filosofi fordi denne ikke beskriver videnskaben som den er foregået. Tværtimod mener Feyerabend at en hvilken som helst filosofisk udarbejde metode ville være en spændetrøje der dræbte videnskaben. Derfor foreskrev han metodisk anarkisme.