Hvilke andre jernbaner havde Hirtshalsbanen fælles drift med? 


Hirtshalsbanen havde fra starten fælles drift med Hjørring-Løkken-Aabybro Jernbane, Hjørring-Hørby Jernbane og Vodskov-Østervrå Jernbane, idet de havde fælles driftsbestyrer, hovedkontor, værksted og maskindepot samt fælles ledelse af baneafdelingen og gensidig overenskomst om vognbenyttelse. De 4 baner sluttede sig 1. april 1939 sammen til ét selskab: Hjørring Privatbaner. Efter de store privatbanenedlæggelser i 50'erne og 60'erne var kun Hirtshalsbanen tilbage i Hjørring Privatbaner.
Det vakte nogen overraskelse, både at blev udnævnt til kongevalgt Rigsråd 14. juni 1855, efter ministeriet Ørsted-Bluhmes afgang, og at han tog imod denne udnævnelse, da han dog ikke sympatiserede med den daværende regerings helstatsbestræbelser, i alt fald ikke med de veje, ad hvilke de søgtes realiserede. Var her nogen konflikt, hævedes den imidlertid, da han gik over til det efter forfatningen af 2. oktober 1855 skabte Rigsråd og her tog sæde som kongevalgt medlem på 12 år. Også i rigsdagen for kongerigets særlige anliggender fik han plads, da han i 1859 valgtes til Landstinget for 8. kreds (Nordvestjylland). Der er ikke fra disse år nogen fremtrædende virksomhed at omtale; han tog jævnlig del i debatterne, særlig om kirkelige spørgsmål, der efter hans dybe og faste religiøsitet fortrinsvis interesserede ham, men uden at spille nogen betydelig rolle. Ligesom han i kirkelig henseende hældede til grundtvigianismen og billigede dens hovedretning uden dog at følge med til alle yderlighederne, således havde han, trods sin uformindskede aristokratisme, ikke få berøringspunkter med Bondevennerne, det daværende Venstre, – det vil da sige med deres nationale fløj og med den retning, som ved Danevirkeforeningen søgte at rejse en national opposition imod Halls ministerium – og stod i intimere forhold til Balthazar Christensen. Det var vel nærmest denne hans stilling, men vistnok tillige et hensyn til de i foråret på ny gjorte skridt af kong Carl XV i retning af en skandinavisk union – skridt, som foretoges ad ikke-officiel vej, og som på det tidspunkt manglede alle betingelser for at kunne få praktisk betydning -, der bragte Monrad til i maj 1864 da nogle medlemmer af det nytårsaften 1863 dannede ministerium forlod ham, at drage Carlsen ind i regeringen; han blev indenrigsminister i stedet for Carl von Nutzhorn, men allerede i juni indgav han sin demission, da han var blevet klar på ministeriets aldeles uholdbare stilling, og det var ham meget imod, at han først i juli blev fri ved hele kabinettets afgang. Endnu et skridt videre gik han ved i august 1864 at nedlægge sit mandat som kongevalgt rigsrådsmedlem, hvorimod han beholdt sin plads i Rigsdagens Landsting indtil efter forfatningsforandringen i juli 1866. Også under debatterne om denne, ligesom det havde været tilfældet i 1863 under Rigsrådets forhandlinger om Novemberforfatningen, stod han på Det nationale Venstres side og tog ordet for bevarelsen af den uforandrede Junigrundlov, i hvis Landsting han ikke så nogen fare for den fremtidige udvikling, en anskuelse, som han dog under de senere tiders erfaring ikke fastholdt. Hans optræden under grundlovskampen bevirkede, at han ikke genvalgtes til Landstinget, men han blev da valgt til folketingsmand i Vejle og sad valgperioden ud. I juni 1870 blev han kongevalgt medlem af Landstinget og beholdt dette mandat indtil sin død.