Hvad er Khaterah Parwanis synspunkt på religion? 


Parwani har deltaget i adskillige debatter om identitet og religiøsitet, hvor hun fortæller om sin egen rejse og om, hvor vigtigt det er at rumme tvivlen. Hun er erklæret agnostiker og mener, at det åndelige rum er et privat rum, der ikke må politiseres.
I aposteltiden kendte man to typer gudstjeneste – det offentlige møde med skriftlæsning, prædiken, bøn og sang, og det private møde med nadver. I den tidlige kirke blev disse forenet til én gudstjeneste med to afdelinger, sådan at de udøbte og "de bodfærdige" (= de, der var under kirketugt) gik, inden nadvertjenesten begyndte. Nadveren blev adskilt fra kærlighedsmåltidet, som efterhånden bortfaldt eller blev afløst af menighedens fattigpleje. Gradvis begyndte man at opfatte nadver (og dåb) som hemmelighedsfulde handlinger, i lighed med de hedenske mysterier, hvis hellighed forbød, at man udførte eller omtalte dem, når andre end "de indviede" var til stede. Jo mere mystik, der samlede sig om nadver (og dåb), jo større blev præsternes anseelse. De fremtrådte som formidlere mellem Gud og mennesker, og efterhånden fik nadveren karakter af et offer – først et takoffer, da menigheden selv medbragte brød og vin – og senere, da nadveren ikke mere var noget måltid, som en gudstjenstlig handling og et sonoffer, som præsten bragte Gud som en symbolsk gentagelse af Jesu offer. Cyprian skrev, at "den præst står i sandhed i Kristi sted, som efterligner, hvad Kristus har gjort, og han frembærer i menigheden et sandt og fuldt offer til Gud Fader." Gregor den Store opfattede nadveren som en ublodig gentagelse af ofret, men af samme virkning. Efterhånden blev præstens indvielse af brød og vin gudstjenestens højdepunkt. Nadveren blev et sakramente, en hemmelighedsfuld gave og et pant på opstandelsen. Irenæus tolkede brødet og vinen bogstaveligt som Kristi kød og blod, mens Origenes og Augustin mente, at der er tale om en åndelig kraftmeddelelse.