Hvad var de maksimale stigninger, der blev accepteret for landeveje i bjergrige områder? 


Med hensyn til landevejenes tracering var denne tidligere bestemt under hensyn til, at heste som trækdyr arbejder fordelagtigst i langsomt skridt (ca. 1 m pr sekund) med en trækkraft lig 1/5 af hestens vægt, idet man for kortere strækninger kan lade trækket stige til det dobbelte. En bestemt stigningshøjde måtte derfor helst overvindes ved brug af en ensformig middelstigning på hele strækningen uden brug af korte hvilestrækninger ved svagere stigning, fordi alle heste dog ikke ville hvile sig på de samme steder af vejen, så kusken på lange stigninger kunne blive nødt til at standse og holde på vognen ved at lægge en sten bag et af hjulene. På den anden side skulle man i dyrket land så hyppig skaffe indkørsler fra vejen til markerne, at man nogenlunde måtte følge terrænets fald, og de stærkeste stigninger var derfor små: 1:50, og for korte strækninger 1:25 i sletteland, 1:30 (og 1:15) i bakkeland og 1:15 à 1:10 i bjergland, efter dettes mere eller mindre stejle karakter. Mellem hovedstigning og vandrette strækninger eller stigninger i modsat retning blev indskudt overgangsstigninger, der gav kusken tid til at forandre sin tøjleføring. Da kørsel med heste i hovedsagen foregår langsomt, kunne man bruge skarpe kurver med radier indtil 15 m, kun at man på bjergveje i kurverne både måtte gøre stigningen mindre, fordi hestens træk i kurver virker skævt på vognen og derfor ufordelagtigt, og forøge vejbredden, for at to vogne kunne mødes.
B-celle terapi er et laboratoriefremstillet antistof. Behandlingen rammer kun ét molekyle på overfladen af visse typer B-celler (B-lymfocytter).